Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У серпні 2015 року заступник військового прокурора Кіровоградського гарнізону звернувся в суд із позовом в інтересах держави в особі: Міністерства оборони України, Квартирно-експлуатаційного відділу міста Кіровограда , яким просить визнати недійсним та скасувати рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.08.2010 року № 724 про оформлення права власності [PERSON] на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS]; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно (гараж) загальною площею 27,0 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради від 11 серпня 2010 року на ім'я [PERSON] за № [NUMBER]; зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні Міністерству оборони України та Квартирно-експлуатаційному відділу міста Кіровограда земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом знесення гаражу загальною площею 27,0 кв. м., що розташований на земельній ділянці за кадастровим номером № [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], за рахунок [PERSON]; судові витрати віднести за рахунок відповідачів. В судове засідання прокурор військової прокуратури Кіровоградського гарнізону Південного регіону України, через канцелярію надав заяву про розгляд справи за відсутності прокурорського представника, заявлені вимоги підтримав. Позивачі - Міністерство оборони України, Квартирно-експлуатаційний відділ міста Кіровограда , їх представники позов прокурора підтримали, просили задовольнити , не заперечували щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач - Виконавчий комітет Кіровоградської міської ради, його представник до суду не з»явився, повідомлявся, заперечень не подав. В судове засідання відповідач [PERSON] також не з»явилась, повідомлялась, заперечень на позов не подавала. Зі згоди позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає необхідне задовольнити позовні вимоги повністю, з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 121 Конституції України у випадках, передбачених законом, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді. Ці повноваження прокурора закріплені також статтею 45 Цивільного процесуального кодексу України та статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», відповідно до яких підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є наявність порушень або загрози порушень інтересів держави. У відповідності до вимог ст. 3 Закону України «Про Збройні Сили України», ст.ст. 3, 4, 6 Закону України «Про управління об'єктами державної власності», п.1 «Положення про Міністерство оборони України», затвердженого Указом Президента України від 6 квітня 2011 року №406/2011, п. 44 «Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями» і «Керівництва з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України», затверджених чинним на час виникнення спірних правовідносин наказом Міністра оборони України №483 від 22 грудня 1997 року, Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади, яке, зокрема, здійснює в установленому порядку відчуження військового майна, передачу його до сфери управління центральних чи місцевих органів виконавчої влади, інших органів, уповноважених управляти державним майном, самоврядним установам та організаціям, які провадять діяльність в інтересах національної безпеки і оборони, та в комунальну власність, готує пропозиції щодо зміни цільового призначення земельних ділянок Збройних Сил, надає згоду на вилучення земельних ділянок, які не використовуються Збройними Силами України. Як центральний орган виконавчої влади Міністерство оборони України є органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Військовою прокуратурою Кіровоградського гарнізону Південного регіону України встановлені обставини, які вимагають представництва прокурором в суді інтересів держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ міста Кіровограда у формі звернення до суду із позовом. Так, згідно державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 22.10.1993 року (реєстраційний №136), виданого відповідно до рішення виконкому Кіровоградської міської ради від 14.04.1993 року №269, Кіровоградській КЕЧ району (в теперішній час КЕВ міста Кіровоград) надано у постійне користування земельну ділянку на [ADDRESS] . Рішенням Кіровоградської міської ради від 16.02.2010 року №3157 громадянам [PERSON], [PERSON], та [PERSON] було передано безоплатно у власність земельні ділянки біля житлового будинку [ADDRESS], загальною площею 90 кв.м., яка належить на праві постійного користування КЕВ м. Кіровограда. Постановою Кіровоградського окружного адміністративного суду від 22 грудня 2010 року по справі №2а-2813/10/1170, за позовом військового прокурора Кіровоградського гарнізону в інтересах держави в особі КЕВ м. Кіровограда до Кіровоградської міської ради позовні вимоги задоволено частково та скасовано рішення Кіровоградської міської ради від 16.02.2010 року №3157. Проте, на виконання вказаного незаконного рішення Кіровоградської міської ради від 16.02.2010 року №3157 [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку від 06 травня 2010 року серії [NUMBER] площею 0,0030 га. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 03 червня 2013 року по справі № 404/995/13, визнано недійсним та скасовано Державний акт від 06.05.2010 року, серії [NUMBER] на право власності на земельну ділянку, виданий на ім'я [PERSON], площею 0,0030 га, що розташована біля житлового будинку [ADDRESS]. Дані рішення набрали законної сили. В подальшому виконавчим комітетом Кіровоградської міської ради 9 серпня 2010 року прийнято рішення №724 про оформлення права власності з видачею свідоцтва про право власності [PERSON] на гараж з присвоєнням адреси: [ADDRESS]. 11 серпня 2010 року на підставі вищевказаного рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № [NUMBER], а саме на гараж з присвоєнням адреси: [ADDRESS]., який розташований на земельній ділянці КЕВ м. Кіровоград відповідно до державного акту на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 22.10.1993 року (реєстраційний №136), виданого відповідно до рішення виконкому Кіровоградської міської ради від 14.04.1993 року №269, Кіровоградській КЕЧ району (в теперішній час КЕВ міста Кіровоград) на [ADDRESS]. Враховуючи викладене, суд вважає, що вищезазначене рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.08.2010 року № 724, видане на його виконання свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким посвідчено право власності [PERSON] на гараж, розташований за адресою: [ADDRESS], є актами, що суперечать закону, у зв'язку із чим підлягають визнанню недійсними, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з ч. 1 ст. 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Положеннями ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні. Нормативний акт -це прийнятий уповноваженим державним чи іншим органом у межах його компетенції офіційний письмовий документ, який встановлює, змінює чи скасовує норми права, носить загальний чи локальний характер та застосовується неодноразово. Що ж до актів ненормативного характеру (індивідуальних актів), то вони породжують права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Отже, підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Згідно з п.п. «а» п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. (яке було чинним на час видачі спірних рішення та свідоцтва) оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності органами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. За змістом підпункту 10 пункту «б» статті 30 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать у тому числі облік відповідно до закону об'єктів нерухомого майна незалежно від форм власності. З наведеного слідує, що рішення про видачу свідоцтва про право власності, що прийняте виконавчим комітетом відповідної ради, а також відповідне свідоцтво про право власності є правовими актами індивідуальної дії, можливість визнання яких недійсними у випадку порушення ними права власності особи передбачена ст.ст. 16, 21, 393 ЦК України. Невідповідність спірних рішення та свідоцтва обумовлюється наступним. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 78, ч. 1 ст. 84 ЗК України земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності, при цьому в державній власності перебувають усі землі України, крім земель комунальної та приватної власності. Крім того, статтею 14 Закону України «Про Збройні Сили України» унормовано, що земля, закріплена за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю. Поряд із цим, ч. 1 ст. 19 ЗК України містить положення щодо поділу земель України за цільовим призначенням на відповідні категорії, серед яких, зокрема, і землі оборони. Форма власності на землю та її цільове призначення відповідно до ст. 18 ЗК України визначають правовий режим земель, суб'єктний склад земельних правовідносин, а відтак і особливості їх правового регулювання. Відповідно до вимог ст. 77 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про використання земель оборони» землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Згідно з правовими нормами, що містяться у ст. 5 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності», чинного на час прийняття та видачі оспорюваних рішення та свідоцтва, суб'єктом права власності на землі державної власності є держава, яка реалізує це право через відповідні органи державної влади. Крім цього, ст. 6 вказаного Закону зазначено, що при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності землі оборони. Таким чином, внаслідок ухвалення рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради, а також видачі свідоцтва про право власності, [PERSON] набула право власності на гараж за адресою: [ADDRESS]., який на момент видачі цих актів був розташований на земельній ділянці площею 30 кв.м., право власності [PERSON] на яку посвідчувалось державним актом від 06.05.2010 року, серії [NUMBER]. Вказаний держаний акт та рішення Кіровоградської міської ради про оформлення права власності на земельну ділянку із видачею державних актів були визнані недійсними в судовому порядку, як такі, що порушують права держави на землі оборони в особі Міністерства оборони України та КЕВ міста Кіровоград, права держави на які підтверджуються державним актом на право постійного користування землею серії [NUMBER] від 22.10.1993 року (реєстраційний №136), виданого відповідно до рішення виконкому Кіровоградської міської ради від 14.04.1993 року №269. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається вибутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність вибуття права власності не встановлена судом. Таким чином, рішенням суду встановлений факт неправомірності набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 30 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS], оскільки відповідна земельна ділянка належить до державної власності за категорією земель оборони. Згідно з п.п. «а» п. 6.1 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002р. (яке було чинним на час видачі спірних рішення та свідоцтва) оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності «станами місцевого самоврядування фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує відповідність закінченого будівництвом об'єкта проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам і правилам. Тобто, відповідно до вимог законодавства, що було чинним на час ухвалення рішення та видачі свідоцтва, істотною умовою для видачі органом місцевого самоврядування будь-якій особі свідоцтва про право власності на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об'єкти нерухомого майна є наявність у особи, якій видається свідоцтво, акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети. Однак, як було зазначено вище, відповідне рішення Кіровоградської міської ради про відведення земельної ділянки [PERSON], а також державний акт на право власності останньої на цю ділянку, були визнані судом недійсні, оскільки відповідна земельна ділянка відноситься до земель оборони. У зв'язку із викладеним, слід дійти висновку, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно (гараж) загальною площею 27, 0 кв. м., яке розташоване за адресою: [ADDRESS], видане виконавчим комітетом Кіровоградською міською радою від 11 серпня 2010 року на ім'я [PERSON] за № [NUMBER], а також рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради від 09.08.2010 р. № 724 про видачу даного свідоцтва, підлягають визнанню недійсними, оскільки порушують права держави в особі Міністерства оборони України та КЕВ міста Кіровограда на використання цих земель. Крім того, відповідно до ст. 42 Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями, затвердженого наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 р. N 483, землі, які виділені в користування Міністерству оборони України, забороняється займати для будівництва індивідуальних і кооперативних житлових будинків, гаражів, інших господарських будівель. Наведене додатково підтверджує незаконність свідоцтва про право власності та рішення виконавчого комітету Кіровоградської міської ради про його видачу, оскільки наслідком видачі цих актів є розміщення гаражу та офіційне визнання права власності [PERSON] на нього, що всупереч вимогам законодавства розташований на землях оборони. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для шва мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. У п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду із розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» зазначено наступне. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, руди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Будівництвом об'єкта нерухомості на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, вважається спорудження таких об'єктів на земельній ділянці, що не віднесена до земель житлової й громадської забудови, зокрема, наданій для ведення городництва, сінокосіння, випасання худоби тощо, цільове призначення або вид використання якої не змінено в установленому законом порядку. Приймаючи до уваги, що гараж, розташований за адресою: [ADDRESS], належний [PERSON], всупереч вимогам закону розміщений на землях оборони, тобто земельній ділянці, що не відведена для цієї мети та щодо якої законодавчо встановлена заборона на її забудову подібними об'єктами нерухомості, а також враховуючи відсутність у [PERSON] будь-яких правовстановлюючих документів на даний об'єкт нерухомості, слід дійти висновку, що вказаний гараж є самочинним будівництвом. Відповідно до ч. 4 ст. 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. За таких обставин, враховуючи заперечення держави в особі Міністерства оборони України, як користувача земельної ділянки, на якій розташований належний [PERSON] гараж, за адресою: [ADDRESS], за правилами ч. 4 ст. 376 ЦК України вказаний об'єкт нерухомості підлягає знесенню за рахунок [PERSON] як особи, якою він побудований. Пунктом «б» ч. 3 ст. 152 ЗК України передбачено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. У зв'язку із викладеним, суд вважає, що відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України відновлення прав держави на землі оборони в особі Міністерства оборони України та титульного землекористувача КЕВ міста Кіровограда на спірну земельну ділянку має бути здійснене шляхом знесення гаражу розташованого за адресою: [ADDRESS], на земельній ділянці із кадастровим номером № [NUMBER], за рахунок [PERSON] Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача в повному обсязі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а відтак з відповідачів на користь держави підлягає стягненню - по 365,40 грн., з кожного, судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved