Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що на його замовлення був створений твір із зображенням хлопчини, одягненого в національний одяг та з прапором України у руках. За умовами договору до нього перейшли виключні майнові права. У грудні 2015 року ним було зафіксовано та встановлено, що на сайті інтернет-магазину, на якому господарську діяльність фізична особа - підприємець [PERSON], здійснюється публічний показ та розповсюдження товару. А саме чохол-накладка на телефон з малюнком, який є переробленим твором образотворчого мистецтва, авторські права на який належить йому. Таким чином відповідач порушив його права шляхом публічного показу примірника переробленого товару та розповсюдження товару без його згоди. Посилаючись на викладене, [PERSON] просив захистити його авторські права, що були порушені фізичної особи - підприємця [PERSON] шляхом стягнення з останнього на його користь компенсації в розмірі 20 мінімальних заробітних плат, що станом на дату звернення з позовом становили 27560 грн, судові витрати покласти на відповідача. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року, в задоволенні позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 жовтня 2017 року скасовано рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 березня 2016 року та ухвалу апеляційного суду Київської області від 06 вересня 2016 року, справу направлено до суду першої інстанції на новий розгляд. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Волчка А.Я. від 07.02.2018 року прийнято справу до провадження та призначено справу до розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. 07.11.2018 року в провадження судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В., згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.11.2018 року, здійсненого на підставі розпорядження № 691 від 06.11.2018 року, надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до фізичної особи - підприємця [PERSON] про захист авторських прав та стягнення компенсації. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 08.11.2018 року цивільну справу прийнято до провадження та призначено справу до судового розгляду на 05.12.2018 року. Відповідно до ч. 11 ст. 33 ЦПК України справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених цим Кодексом. Частиною 12 ст. 33 ЦПК України встановлено, що у разі зміни складу суду на стадії підготовчого провадження розгляд справи починається спочатку, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом. У разі зміни складу суду на стадії розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. 05.12.2018 року у зв'язку з неявкою сторін у судове засідання суд відклав розгляд справи на 03.01.2019 р. 03.01.2019 року у судове засідання з'явився позивач та представник відповідача, розпочато розгляд справи по суті. У судові засідання 01.02.2019 р. та 27.02.2019 р. позивач та його представник не з'явилися, позивач направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника. Відповідач належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи, у судове засідання не з'явився, клопотання про розгляд справи за його відсутності не подав. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, повідомлених належним чином про дату розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При розгляді справи судом встановлено, що 23.12.2015 р. Позивачем було зафіксовано та встановлено, що на сайті інтернет-магазину «[INFO]» (інтернет адреса: «http://[INFO]»), за допомогою якого господарську діяльність здійснює фізична особа - підприємець [PERSON], зафіксовано факт публічного показу та розповсюдження (реалізації, продажу) наступного товару: чохол накладка для телефону з нанесеним малюнком «[INFO]», в якому відтворено перероблений твір образотворчого мистецтва, авторські права на який належить [PERSON]. Реалізація вказаного Товару підтверджується Товарним чеком від 24.12.2015 р. Публічний показ і додатково реалізацію спірного товару Позивач підтверджує за допомогою скрін-шота зі сторінки Товару на сайті Відповідача (http:[INFO]), відеозаписів з сайту Відповідача з товаром, замовлення товару, отримання товару у магазині Відповідача. 5 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений авторський договір замовлення, предметом якого було створення і передання замовнику твору образотворчого мистецтва - портрету, в строк до 5 вересня 2011 року. Згідно з актом прийому-передачі роботи по авторському договору замовлення від 5 серпня 2011 року автор створив та передав замовнику твір образотворчого мистецтва. У акті зазначено, що автор відповідно до п. 2.2. авторського договору передає замовнику майнові права, а саме: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання. Статтею 33 Закону України «Про авторське право і суміжні права» урегульовані питання укладення договорів на право використання творів. За правилом ч. 6 цієї статті за авторським договором замовлення автор зобов'язується створити у майбутньому твір відповідно до умов цього договору і передати його замовникові. Договором може передбачатися виплата замовником авторові авансу як частини авторської винагороди. Відповідно до положень ч. 2 ст. 430 ЦК України майнові права інтелектуальної власності на об'єкт, створений за замовленням, належать творцеві цього об'єкта та замовникові спільно, якщо інше не встановлено договором. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 1107 ЦК України розпоряджання майновими правами інтелектуальної власності здійснюється на підставі договору про створення за замовленням і використання об'єкта права інтелектуальної власності. За правилами ст. 1112 ЦК України за договором про створення за замовленням і використання об'єкта права інтелектуальної власності одна сторона (творець - письменник, художник тощо) зобов'язується створити об'єкт права інтелектуальної власності відповідно до вимог другої сторони (замовника) та в установлений строк. Договір про створення за замовленням і використання об'єкта права інтелектуальної власності повинен визначати способи та умови використання цього об'єкта замовником. Оригінал твору образотворчого мистецтва, створеного за замовленням, переходить у власність замовника. При цьому майнові права інтелектуальної власності на цей твір залишаються за його автором, якщо інше не встановлено договором. У даному конкретному випадку умовами укладеного між [PERSON] (замовник) і [PERSON] (автор) 5 серпня 2011 року авторського договору замовлення передбачено обов'язок автора разом з матеріальним носієм твору передати (відчужити) замовнику майнові права на твір, а саме: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання (п. 2.2. договору). Відповідно до акту від 5 вересня 2011 року прийому-передачі роботи до авторського договору замовлення автор: створив і передав замовнику твір образотворчого мистецтва; у відповідності до п. 2.2. договору передає замовнику майнові права на твір, а саме: право на використання твору; виключне право дозволяти використання твору; право перешкоджати неправомірному використанню твору, в тому числі забороняти таке використання. 01 квітня 2016 року Державна служба інтелектуальної власності України розглянула заяву [PERSON], про реєстрацію авторського договору від 05.08.2011, № б/н про передачу (відчуження) майнових прав і прийняла рішення зареєструвати авторський договір, відповідно до якого майнові права на твір образотворчого мистецтва «[INFO]»; автор [PERSON], передаються останньою [PERSON] повністю, реєстраційний номер 2928. Ураховуючи вищенаведені норми матеріального права у контексті наведених обставин даної справи, суд приходить до висновку, що майнові права автора на твір образотворчого мистецтва «[INFO]» належать позивачу, [PERSON]. Відповідач здійснював розповсюдження продукції (чохла для телефону), у структурі якої відтворено Твір образотворчого мистецтва Позивача, виконаний шляхом його переробки. П. 1 ст. 9 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів зазначає, що «Автори літературних і художніх творів, охороняються цією конвенцією, користуються виключним правом дозволяти відтворення цих творів будь-яким чином і в будь-якій формі». Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: а) виключне право на використання твору; б) виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Згідно ч. 3 ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права» виключне право автора (чи іншої особи, яка має авторське право) на дозвіл чи заборону використання твору іншими особами дає йому право дозволяти або забороняти: 1) відтворення творів; 6) переробки, адаптації, аранжування та інші подібні зміни творів. Відповідно до ст. 1 даного Закону відтворення - виготовлення одного або більше примірників твору, відеограми, фонограми в будь-якій матеріальній формі, а також їх запис для тимчасового чи постійного зберігання в електронній (у тому числі цифровій), оптичній або іншій формі, яку може зчитувати комп'ютер. З наведеної норми випливає, що відтворення твору є виготовлення точної копії твору у будь-якій формі за умови наявності дозволу автора. Щодо переробки твору, ст. 2 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів встановлює, що переклади, адаптації, музичні аранжування та інші переробки літературного або художнього твору охороняються нарівні з оригінальними творами без шкоди права автора оригінального твору. Крім того, ст. 12 Бернської конвенції про охорону літературних і художніх творів наголошує, що автори літературних і художніх творів користуються виключним правом дозволяти переробки, аранжування та інші зміни своїх творів. П. 4 ч.1 ст. 441 Цивільного кодексу України прямо відносить переробку твору до способів його використання. Факт переробки оригінального Твору [PERSON] підтверджується експертним дослідженням від 03.03.2016 р., проведеного експертом Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України. Так, в результаті проведеного дослідження шляхом аналізу та порівняння істотних елементів об'єктів, які були надані на дослідження, з урахуванням результатів порівняльного дослідження, експертом було встановлено, що при створенні твору, зображеного на Товарі мало місце відтворення та переробка оригінального Твору в місці розташування голови та тла зображувальної частини композиції. До аналогічного висновку прийшов у своєму дослідженні від 10.03.2016 р. і спеціаліст - мистецтвознавець, [PERSON], а саме: «Порівняння малюнків до Творів з Твором [PERSON] дозволяє віднайти істотну подібність елементів композиції. Особа, яка створила малюнок, втілений на товарах, виконала його шляхом «заміни голови», зображеного на Творі хлопця, головою козака. При створенні Товару, було використано значну частину Твору авторські права, на який належить Заявнику. Використання Твору заявника відбулося шляхом переробки, яка не призвела до виникнення нового твору, адже малюнок, який представлений на Товарі, було створено шляхом переробки та відтворення Твору [PERSON]». Таким чином, вище наведені докази дають підстави стверджувати, що зображення, відтворені на продукції, яку реалізував Відповідач, є переробленими, похідними по відношенню до Твору позивача, який створено в результаті порушення авторських прав останнього. Як вбачається з матеріалів справи, при отриманні замовленої продукції [PERSON] було надано засвідчений печаткою відповідача товарний чек, що підтверджує факт реалізації продукції відповідачем. Відповідно до статті 1 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» автор - фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. Нормами ч. 2 ст. 11 цього ж Закону встановлено, що авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). (ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про авторське право і суміжні права»). Згідно ст. 15 ЗУ «Про авторське право і суміжні права», до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надавав дозволу на використання своїх творів на вказаномй товарі. Доказів протилежного матеріали справи не містять. Факт порушення авторських прав [PERSON] з боку фізичної особи - підприємця [PERSON], який здійснив продаж чохла для телефону, у структурі якого без згоди власника авторських прав відтворено твір, який є похідним по відношенню до Твору образотворчого мистецтва «[INFO]», підтверджується наявними у справі письмовими доказами. З огляду на викладене у контексті положень ст. 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суд приходить до висновку, що відповідачем допущене порушення авторського права, що дає підстави для судового захисту. Згідно з п. 42 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 4 червня 2010 року «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав», відповідно до пункту «г» частини першої статті 52 Закону N 3792-XII ( 3792-12 ) суб'єкт авторського права і (або) суміжних прав має право вимагати виплату компенсації замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Для визначення суми такої компенсації, яка є адекватною порушенню, суд має дослідити: факт порушення майнових прав та яке саме порушення допущено; об'єктивні критерії, що можуть свідчити про орієнтовний розмір шкоди, завданої неправомірним кожним окремим використанням об'єкта авторського права і (або) суміжних прав; тривалість та обсяг порушень (одноразове чи багаторазове використання спірних об'єктів); розмір доходу, отриманий унаслідок правопорушення; кількість осіб, право яких порушено; наміри відповідача; можливість відновлення попереднього стану та необхідні для цього зусилля тощо. Суд критично ставиться оцінює доводи [PERSON] про порушення авторських прав позивача шляхом публічного показу похідного до Твору [PERSON] в мережі Інтернет, а тому ця вимога задоволенню не підлягає з огляду на недоведення. При цьому слід враховувати загальні засади цивільного законодавства, встановлені, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Відповідні мотиви визначення розміру компенсації повинні бути наведені в судовому рішенні. Згідно з вимогами п. «г» ч. 2 ст. 52 Закону суд має право постановити рішення чи ухвалу про: г) виплату компенсації, що визначається судом, у розмірі від 10 до 50000 мінімальних заробітних плат, замість відшкодування збитків або стягнення доходу. Ураховуючи положення Закону України «Про авторське право і суміжні права» та вищенаведені роз'яснення Верховного Суду України у контексті обставин даної справи, враховуючи викладені обставини щодо характеру порушення і об'єктивні критерії, які характеризують наміри та поведінку відповідача, апеляційний суд приходить до висновку про те, що у даному випадку вимогам розумності і справедливості буде відповідати стягнення компенсації за порушення майнових авторських прав у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. З огляду на викладене, та враховуючи обсяг порушення авторських прав [PERSON] фізичною особою - підприємцем [PERSON], суд приходить до висновку, що з ФОП [PERSON] на користь позивача слід стягнути компенсацію в мінімальному розмірі - 10 мінімальних заробітних, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати на дату винесення рішення по справі. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2019 рік» з 01.01.2019 р. розмір мінімальної заробітної плати становить 4173,00 грн. Задовольняючи частково позов суд,

Outcome: partial