Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 26.08.2014 в сумі 23000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 26.08.2014 він передав у борг відповідачу грошові кошти у сумі 33000,00 грн. Відповідач зобов`язався повернути їх до 26.08.2017, однак на момент звернення до суду з даним позовом відповідач сплатив лише 10000,00 грн. Таким чином, відповідач не виконав свої зобов`язання за договором позики, у зв`язку з чим позивач вимушений звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 02.09.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомленням учасників справи. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.10.2020 копію ухвали про відкриття провадження та матеріалів позовної заяви повторно направлено відповідачу, розгляд справи продовжено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін з урахуванням строку, необхідного для надання відповідачем відзиву. Відповідач правом на подання відзиву на позов не скористався. Повідомлення відповідача про розгляд справи здійснювалось судом шляхом направлення ухвали про відкриття провадження у справі, позовної заяви та доданих до неї документів за адресою реєстрації та додатково шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади. У відповідності до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази та встановивши фактичні обставини справи, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що 26.08.2014 між сторонами було укладено договір позики, який було посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Димовим О.С., та зареєстровано в реєстрі за №1511. За умовами вищевказаного договору позики позивач передав у власність відповідачу строком до 26.08.2017 грошові кошти у розмірі 33000,00 грн., яку відповідач зобов`язався повернути до 26.08.2017. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач отримав від відповідача в рахунок часткового погашення боргу за договором позики 10000,00 грн., відповідно залишок неповернутих коштів складає 23000,00 грн. Згідно із частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно з частиною третьою статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, судом встановлено, що відповідачем порушено умови договору позики від 26.08.2014, оскільки останній взяті на себе зобов`язання в повному обсязі не виконав та не повернув грошові кошти у визначений договором строк. Беручи до уваги те, що відповідач доказів належного виконання умов договору позики не надав, а також не надав доказів того, що невиконання зобов`язань за договором сталося не з його вини, відтак, з нього підлягає стягненню заборгованість у розмірі 23000,00 грн. на користь позивача. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн., витрати на оплату якого понесені позивачем при зверненні до суду. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. За приписами статей 133, 137 ЦПК України, витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою такої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Тобто, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 1.06.2018 у справі №757/47925/15-ц, 20.06.2018 у справі №127/1284/14-ц, 27.06.2018 у справі №554/9348/15-ц, від 25.07.2018 у справі № 522/4198/17-ц. Крім того, згідно з практикою Європейського суду з прав людини заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення від 06.07.2015 у справі «Заїченко проти України»). Між тим, позивачем не надано суду доказів фактичного несення ним витрат на правничу допомогу в розмірі 1500,00 грн., а тому такі витрати стягненню з відповідача на його користь не підлягають через недоведеність.

Outcome: approved