Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], ДП «Парламентський телеканал «Рада» в якому просила суд: - визнати недостовірною та такою, що посягає на честь, гідність та ділову репутацію громадянина України [PERSON], [INFO], інформацію, поширену [INFO] [PERSON], [INFO] під час його виступу на пленарному засіданні Верховної Ради України та розповсюджену Державним підприємством «Парламентський телеканал «Рада» через телеканал «Рада» наступного змісту: «[INFO]»; - зобов'язати [PERSON]. [INFO] та Державне зідприємство «Парламентський телеканал «Рада» після набрання законної сили рішення суду по даній справі на найближчій сесії Верховної Ради України спростувати поширену [INFO] недостовірну інформацію наступного змісту: «[INFO]» в такий же інформаційний спосіб, яким була поширена ця недостовірна інформація - через виступ [PERSON] на пленарному засіданні Верховної Ради України та телетрансляцію його виступу телеканалом «Рада»; - вирішити питання стосовно судових витрат. Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що «[PERSON]» - це загальновідоме прізвисько [PERSON], [INFO], старшого сина колишнього Президента України [PERSON], який входив в кримінальне угруповання «Сім'я [PERSON]». Неправдиві слова [PERSON] про те, що позивач була в часи [PERSON] головним схемщиком і головним відмивальником коштів державного бюджету…», які були продемонстровані ДП «Парламентський телеканал «Рада» через телеканал «Рада» були розтиражовані через значну кількість засобів масової інформації: газети, інтернет-газети, телеканали. Позивач є директором ДП «Укрмедпроектбуд» з 28.05.2013 та за час своєї роботи на цій посаді здобула авторитет висококваліфікованого спеціаліста та керівника, вмілого організатора та патріота України, також вона є засновником Благодійного фонду «Здорові діти України», багато свого особистого часу приділяє благодійності, допомозі дітям та розвитку системи охорони здоров'я дітей в Україні. Успіх роботи позивача, як директора ДП «Укрмедпроектбуд» та засновника Благодійного фонду «Здорові діти України» в значній мірі залежить від її суспільного авторитету, довіри до неї, як порядної та добросовісної людини, законослухняного громадянина та керівника. Недостовірна інформація, яку розповсюдили відповідачі, завдає значної шкоди діловій репутації позивача, призводить до моральних страждань, паплюжить її честь та гідність. Позивач ніколи не була «в часи [PERSON] головним схемщиком і головним відмивальщиком бюджетних коштів», як стверджує [PERSON], ці слова принижують її честь та гідність, негативно впливають на ділову репутацію. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив задовольнити. Представники відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні проти вимог позову заперечували, просили відмовити у його задоволенні. Представник відповідача ДП «Парламентський телеканал «Рада» в судове засідання не з'явився, до суду направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [INFO] о 10 годині 13 хвилин на пленарному засіданні Верховної Ради України, яке транслювало в телеефір ДП «Парламентський телеканал «Рада», з парламентської трибуни народний депутат України [PERSON] заявив: «Міністр охорони здоров'я пан [PERSON] підписав наказ про створення державного підприємства, замість товариства з обмеженою відповідальністю, на добудову Охматдиту - Укрмедпроект і призначення цієї самої персони - пані [PERSON], яка була в часи [PERSON] головним схемщиком і головним відмивальником коштів державного бюджету, так ось, міністр [PERSON] підписав наказ про призначення її ж головою державного підприємства по добудові тепер уже за нової післямайданівської влади». Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). За змістом ст. 32 Конституції України, ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 94, 277 ЦК України кожному, в тому числі юридичній особі, гарантується право на захист честі, гідності та ділової репутації, а також спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Разом з тим, за змістом зазначених правових норм, кожному гарантується право на свободу висловлення поглядів, в тому числі право поширювати інформацію без втручання органів державної влади, за умови, що вони діють добросовісно і надають правильну і достовірну інформацію, не завдаючи при цьому шкоди репутації окремих осіб і не порушуючи їх прав. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів судам слід враховувати висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року N 8-рп/2003 (справа про поширення відомостей). Разом з тим наявність у такому зверненні завідомо неправдивих відомостей, а також у разі встановлення, що для звернення особи до вказаних органів не було жодних підстав і було викликано не наміром виконати свій громадський обов'язок або захистити свої права, свободи чи законні інтереси, тягне відповідальність, передбачену законодавством України. Так, в ході судового розгляду встановлено, що свій виступ [INFO] на пленарному засіданні Верховної Ради України народний депутат України [PERSON], після оголошення спірної інформації, завершив словами: «Я прошу вважати мій виступ офіційним депутатським зверненням до Голови Антикорупційного бюро України, і до Генеральної прокуратури України, і до Генерального прокурора, щодо неприпустимості, щодо фактів, які я озвучив з цієї трибуни, і негайного розслідування, і притягнення пана [PERSON] та пана [PERSON], заступника міністра, до негайної кримінальної відповідальності, відкриття кримінальних справ, і звіту перед парламентом, про те яким чином кошти, які сьогодні не вистачають, знову розкрадаються новітніми чиновниками. Прошу вважати це офіційним депутатським запитом і очікую відповідь.». Враховуючи викладене суд приходить до висновку про те, що такий виступ [PERSON] слід вважати офіційним зверненням до органів досудового розслідування з приводу дотримання відповідними особами законодавства України, тобто в розумінні ст. ст. 60, 214 КПК України він є заявником про кримінальне правопорушення до Національного антикорупційного бюро України та Генеральної прокуратури України, а тому спірні висловлювання являються реалізацією ним конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширенням недостовірної інформації відносно позивача. В силу ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. Відповідно до п.19 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за №1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з ст.10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Першого протоколу та Протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції, кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров'я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Більше того, повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, п. 46). Отже, коли робляться твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Свобода вираження поглядів являє собою одну з важливих засад демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу та самореалізації кожного. Предмет пункту другого статті 10 застосовується не тільки до «інформації» чи «ідей», які були отримані зі згоди чи розглядаються як необразливі чи як малозначущі, але й до тих, які можуть ображати, шокувати чи непокоїти. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та відкритості думок, без чого неможливе «демократичне суспільство». Як передбачено в статті 10, ця свобода має винятки, які, проте, повинні чітко тлумачитись, та потреба в таких обмеженнях має бути переконливо встановлена (cf., Jersild v. Denmark, рішення від 23 вересня 1994, Series А по. 298, р. 23, п. 31; Janowski V. Poland [GC], no. 25716/94, n. 30, ECHR 1999J- Nihpn and Johnsen V. Norway [ОС], no. 23118/93, п. 43, ECHR 1999-VlII; and Fuentes Bobov. Spain, no. 39293/98, n. 43, 29 лютого 2000). Звертаючись у своєму виступі до органів досудового розслідування із заявою про вчинення окремими особами, на думку [PERSON], протиправних діянь він припустився критики діянь останніх, шляхом висловлення своїх суб'єктивних думок і переконань, у тому числі відносно позивача, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності та на які в свою чергу повинна бути відповідна реакція органів досудового розслідування встановлена кримінальним процесуальним законом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки інформація, що є предметом судового захисту, є офіційним зверненням до органів досудового розслідування під час реалізації якого були висловлені оціночні судження, які не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості, оскільки їх не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності як фактичні дані. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed