Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-04 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що 07.10.2003 року відповідач [PERSON] прийняла в дар від Савуст»яненко [PERSON] житловий будинок з надвірними спорудами. В договорі дарування питання про перехід права власності або права користування земельною ділянкою під будинком та надвірними спорудами не фіксувалося. 04.10.2006 року Савуст»яненко А.І. отримав Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯБ № 135782. Відповідно до зазначеного акту Савуст»яненко А.І. набув у власність земельну ділянку площею 0,250 га, яка розташована по вул. Леніна, 36 в с. Оленівка, Фастівського району, Київської області, цільове призначення якої - для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Позивач зазначає, що 01.09.2011 року на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, вона набула у власність земельну ділянку по вул. Леніна, 23 в с. Оленівка, Фастівського району Київської області. На вказаній земельні ділянці розташований житловий будинок та споруди, які належать відповідачці. На її письмове звернення про повідомлення про дату та час укладення договору користування вказаною земельною ділянкою, відповідач відповіді не надала, що свідчить про її небажання врегулювати спір мирним шляхом. Тому, вона змушена звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд зобовязати відповідачку, усунути перешкоди в користування належною їй на праві власності земельною ділянкою, площею 0,2500 га, яка розташована по вул. Леніна, 36 в с. Оленівка, Фастівського району, шляхом знесення своїм коштом будинку та господарських будівель. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Суду пояснили, що покійний батько позивачки у 2003 році подарував будинок № 36 по вул. Леніна в с. Оленівка Фастівського району відповідачці. За життя, батько заповів земельну ділянку площею 0,2500 га, на якій розташований житловий будинок [PERSON] позивачці, яка відповідно після його смерті отримала свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом. Позивач зазначила, що будинок з надвірними спорудами відповідачки порушує її право користуватися та розпоряджатися її земельною ділянкою. Тому вона звернулася до суду з вказаним позовом. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала. Суду пояснила, що відповідач набула право власності на житловий будинок за договором дарування. Земельна ділянка на якій він розташований, Севаст»яненком А.І. не була відчужена, оскільки останній не мав усіх необхідних документів на землю. Даною земельною ділянкою відповідачка користувалася з моменту набуття права власності на будинок, та вважала її своєю власністю, у відповідності до ст. 120 ЗК України. Просила відмовити у задоволенні позову. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши всі обставини справи і перевіривши їх доказами, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи за наступного. Відповідно до ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до Закону. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, площею 0,2500 га, що розташована по вул. Леніна, 36 в с. Оленівка, Фастівського району, Київської області, кадастровий номер 3224984801:01:001:0114, призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Вказана обставина підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, зареєстрованому в реєстрі за № 3-3237 від 01.09.2011 року. Окрім того, судом встановлено та не оспорювалося сторонами в судовому засіданні, на належній земельній ділянці позивача, розташований житловий будинок з відповідними господарськими будівлями та спорудами, що належить відповідачу на підставі Договору дарування житлового будинку від 07.10.2003 року. Позивач зазначає, що на адресу відповідача направлялась письмова Вимога, в якій позивач просила повідомити в письмовій формі пропозиції про дату та час укладення договору користування земельною ділянкою, на якій розташований її будинок та споруди. Однак, відповідач на вказану вимогу не відповіла, залишивши її поза увагою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення будь-яких порушень його прав та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити, зокрема з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі ст. 90 Земельного кодексу України (надалі ЗК України) порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав. Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7 встановлено, що судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК (2768-14) шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК) (435-15). Власник земельної ділянки, права якого порушено, може вимагати відшкодування завданої цим моральної шкоди (частина третя статті 386 ЦК). Положеннями ст. 212 ЗК України встановлено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач порушує її право на користування земельною ділянкою, яка успадкована останньою 01.09.2011 р. Згідно з приписами ст. 16 ЦК України способами захисту порушеного права є припинення дії, яка порушує право. Разом з тим, відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України, засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, позивачем не наведено жодних обставин на обґрунтування своїх позовних вимог та не надано суду беззаперечних доказів порушення її права власності чи законного володіння вказаною земельною ділянкою. За загальним правилом доказування - саме позивач, а не відповідач, повинна довести той факт, що відповідач створює перешкоди в користуванні її земельною ділянкою. Відповідно до вимог ч.4 ст.60 ЦПК України судові рішення не можуть бути основані на припущеннях. Враховуючи вище викладене, суд не знаходить правових підстав для задоволення позовних вимог Савуст»яненко А.А., щодо усунення перешкод користування земельною ділянкою, шляхом знесення житлового будинку відповідачки, у звязку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed