Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

У серпні 2008 року Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк» звернулось до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON], [PERSON] та фізичної особи - підприємця [PERSON], в якому просило стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у сумі 230480 грн. та пропорційно до задоволених позовних вимог судові витрати. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідно до кредитного договору № 25.98-00/08-АК та договорів про внесення змін до нього № 1, 2, 3 позивачем надано кредит фізичній особі - підприємцю [PERSON] в сумі 319000 грн. строком на 5 років зі сплатою 21 відсотків річних на придбання трьох вантажних причепів. Позивач свій обов'язок по кредитному договору виконав, надавши [PERSON] кредит у повному розмірі, що підтверджується заявою [PERSON] від 04.08.2008 року про перерахування кредитних коштів на рахунок [NUMBER] та меморіальним ордером №ТR.2206.1 від 04.08.2008 року. Кредитний договір був забезпечений договорами поруки. Однак [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, в наслідок чого станом на час звернення до суду утворилась заборгованість, яка становить 230480 грн. та підлягає солідарному стягненню з відповідачів у справі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Пізніше представник позивача подав клопотання про зменшення позовних вимог, в якому зазначив про добровільне погашення відповідачами частини заборгованості та просив стягнути з відповідачів солідарно на користь позивача заборгованість у сумі 4850,23 грн. Відповідачі в судове засідання не з'явились, про розгляд справи повідомлялись належним чином неодноразово, причини неявки суду невідомі, заперечень на позов до суду не надходило. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнала, проти задоволення позову заперечувала з тих підстав, що законодавством не передбачено одночасне стягнення пені, 3 відсотків річних та інфляційних витрат, що, на її думку, є подвійною відповідальністю. Крім того, позивач вважає, що на час розгляду справи договір поруки є припиненим, оскільки позивач не звернувся з позовом до суду у шестимісячний строк з моменту направлення відповідачам вимоги про погашення заборгованості, тобто на час розгляду справи у позивача відсутнє право вимоги до поручителів боржника. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.08.2008 року фізична особа - підприємець [PERSON] уклав із Відкритим акціонерним товариством «ВТБ Банк» (правонаступником прав та обов'язків якого є Публічне акціонерне товариство «ВТБ Банк»), кредитний договір №25.98-00/08-АК, за яким йому було надано кредит у сумі 319000 грн. строком на 5 років на придбання вантажних причепів марки МАЗ-856102-010, у кількості 3 одиниці, зі сплатою за користування кредитними коштами 21 відсотка річних зі строком погашенная платежів 02.08.2013 року. Згідно договору про внесення змін №1 від 28.09.2009 року до кредитного договору плата за користування кредитом на період з 28.09.2009 року по 28.09.2010 року зменшена до 16 відсотків річних, з 30.09.2010 року процентна ставка встановлюється у розмірі 21% річних. З 28.09.2009 року по 28.09.2010 року [PERSON] надано відтермінування по погашенню суми кредиту. Згідно договору про внесення змін №2 від 26.10.2010 року до кредитного договору з 26.10.2010 року по 25.10.2011 року [PERSON] надано відтермінування по погашенню суми кредиту. Згідно договору про внесення змін №3 від 09.12.2011 року до кредитного договору строк кредитування збільшено до 04.08.2015 року. Відповідно до положень п. 5.1 кредитного договору [PERSON] зобов'язався повернути отриманий кредит, сплатити нараховані проценти, виконувати інші зобов'язання в строки та у порядку, визначеному кредитним договором. Відповідно до п. 8.1 кредитного договору [PERSON] зобов'язався у разі прострочення зобов'язань з повернення кредиту та/або сплати процентів за його користування та/або інших платежів згідно з умовами кредитного договору, сплатити пеню за кожен день прострочення у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє на момент прострочення, від суми прострочених зобов'язань. Згідно положень п. 7.2 кредитного договору позивач має право вимагати від позичальника здійснити дострокове повернення кредиту протягом 30 календарних днів з дати відправлення позичальнику відповідного повідомлення. Виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань з повернення, строковості, цільового використання кредиту, були забезпечені договорами поруки. Відповідно до договорів поруки № ДП-1 та ДП-2, укладених 04.08.2008 року між позивачем та [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (з кожним з них окремо), договорів про внесення змін №1 від 28.09.2009 року та договорів про внесення змін №2 від 09.12.2011 року поручителі зобов'язалися перед банком солідарно відповідати за виконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором в повному обсязі, включаючи сплату кредиту, відсотків, штрафів, пені та інших платежів. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Положеннями ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Чинним законодавством встановлено поняття солідарної відповідальності, згідно якого кредитор за своїм розсудом може вимагати його виконання як від усіх боржників спільно, так і від кожного з них окремо або у будь-якому сполученні з іншими боржниками. Жоден з боржників не може вибути із зобов'язальних правовідносин до повного погашення зобов'язання кожним з них або всіма спільно. Якщо один з боржників виконає зобов'язання цілком, то воно припиняється, і тим самим інші боржники звільняються від виконання зобов'язань перед кредитором. Враховуючи зазначене, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач фізична особа - підприємець [PERSON] не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за кредитним договором, а тому позовні вимоги є обґрунтованими. При цьому відповідачі [PERSON] та фізична особа - підприємець [PERSON], як поручителі [PERSON], є солідарними боржниками разом з ним і відповідають перед позивачем у тому ж обсязі, що і [PERSON] Таким чином, з урахуванням клопотання представника позивача про зменшення позовних вимог з відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] солідарно з кожним з відповідачів [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON], як поручителів, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 4850,23 грн., згідно наданого розрахунку. Визначаючи суму заборгованості, суд виходив з того, що розрахунки заборгованості, долучені представником позивача до клопотання про зменшення позовних вимог, є вірними. Крім того, під час розгляду справи відповідачем [PERSON] погашено частину заборгованості, що свідчить про визнання ним свого боргу і про беззаперечність заборгованості. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача відносно того, що законодавством не передбачено одночасне стягнення пені, 3 відсотків річних та інфляційних витрат. Оскільки зобов'язання є грошовим і в разі прострочення його виконання настає відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. Зокрема, сплата боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Річні проценти, так само як і інфляційні втрати на суму боргу, входять до складу грошового зобов'язання, і на відміну від пені не є санкцією за порушення грошового зобов'язання, а є способом захисту майнового права та інтересу, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних відсотків і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, що належить сплатити кредиторові. Тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Зазначене відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній в п. 18 постанови пленуму «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року. Не є також обґрунтованими доводи представника відповідачів відносно того, що на час розгляду справи договір поруки є припиненим, оскільки позивач не звернувся з позовом до суду у шестимісячний строк з моменту направлення відповідачам вимоги про погашення заборгованості. Оскільки зідно вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Таким чином, законодавством строки припинення поруки пов'язуються зі стоками виконання основного зобов'язання У договорах поруки та договорах про внесення змін до них не встановлено строку, після якого порука припиняється. Однак згідно договору про внесення змін до кредитного договору №3 від 09.12.2011 року (п. 2.1) та договорів про внесення змін до договорів поруки № 2 строк виконання основного зобов'язання визначено до 04.08.2015 року. За таких порука припиниться 04.02.2016 року (04.08.2015 року + 6 місяців). Право позивача на дострокове повернення кредитних коштів виникає, в разі порушення боржником умов кредитного договору, одночасно з цим у кредитора виникає право на задоволення своїх вимог шляхом звернення до поручителів. Це право обмежено лиже строками виконання основного зобов'язання і не пов'язане з часом направлення письмової вимоги боржнику та поручителям. Таким чином, направлення поручителям вимоги про виконання порушеного кредитного зобов'язання 17.12.2012 року та звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості 14.08.2013 року, за тих умов, що строк виконання основного зобов'язання визначено до 04.08.2015 року, не свідчить про припинення поруки. Відповідно до положень ст.ст. 11, 88 ЦПК України розподіл судових витрат судом не вирішувався у зв'язку з відсутністю відповідних вимог позивача.

Outcome: approved