Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-22 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що 27 лютого 2012 року вона уклала із [PERSON] усний договір купівлі-продажу будинку [ADDRESS], який нібито належав останньому. У рахунок належних платежів [PERSON] одержав від неї задаток у сумі 12500 грн. 00 коп. Згідно договору, вразі відмови від продажу будинку, одержана грошова сума підлягає поверненню у подвійному розмірі. Просила стягнути з [PERSON] на її користь борг у сумі 25000 грн. 00 коп. та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 1180 грн. 00 коп., а всього 26180 грн. 00 коп., 261 грн. 80 коп. судового збору та 1000 грн. 00 коп. витрати на правову допомогу. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Зазначив, що у встановлений строк - 30 квітня 2012 року [PERSON] відмовився оформити договір купівлі-продажу будинку. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували посилаючись на те, що [PERSON] мав намір продати [PERSON] будинок [ADDRESS]. Він взяв на себе зобов'язання зібрати до 30 квітня 2012 року необхідні документи та у нотаріуса укласти договір купівлі-продажу із [PERSON] Натомість до спливу вказаного строку він не встиг з об'єктивних причин оформити необхідні документи. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги частково обґрунтованими та таким, що підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено судом та не заперечується сторонами по справі, [PERSON] та [PERSON] мали намір укласти договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], для чого [PERSON] надав розписку від 27 лютого 2012 року, згідно якої він отримав від [PERSON] за продаж вказаного будинку 2000 грн. 00 коп. Якщо будинок не буде придбаний покупцем до 30 квітня 2012 року, то вказана сума залишається [PERSON] у повному обсязі. У випадку якщо продавець у зазначений строк відмовиться від продажу, то вказана сума повертається у подвійному розмірі покупцеві. 03 квітня 2012 року [PERSON] додатково отримав 5000 грн. 00 коп. та 24 травня 2012 року - 5500 грн. 00 коп. (а.с. 4). Станом на 30 квітня 2012 року сторони не уклали договір купівлі продажу будинку [ADDRESS]. Вказані обставини визнані сторонами у справі, а тому у відповідності до ч. 1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Завдаток одночасно є доказом самого факту існування зобов'язання, виконує платіжну функцію та є способом забезпечення виконання зобов'язання. З огляду на зазначене та положення ст. ст. 546, 548 ЦК України завдатком може бути забезпечене лише дійсне зобов'язання. Як вбачається з тексту розписки від 27 лютого 2012 року, на час її написання, договору купівлі-продажу будинку в установленому законом порядку, тобто з дотриманням обов'язкової для цього нотаріальної форми, сторонами укладено не було. За таких обставин, 12500 грн. 00 коп., отримані відповідачем, не є підтвердженням зобов'язання і забезпечення його виконання, а тільки часткою від визначеної сторонами вартості будинку, отже, є авансовою сумою. Оскільки договір купівлі-продажу сторони не уклали, то одержана авансова сума підлягає поверненню позивачу в розмірі сплаченої суми. Посилання позивача на стягнення вказаної суми у подвійному розмірі, суд вважає безпідставними, оскільки сторони лише домовились укласти договір, але його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі вважаються авансом і повертаються в тому розмірі, в якому надавались. Окрім цього, відповідно до положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Враховуючи викладене, зобов'язання з повернення авансу в разі не укладення основного договору, є грошовим зобов'язанням, у разі не виконання якого застосовується положення ч. 2 ст. 625 ЦК України. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі за № 6-90цс13 від 18 вересня 2013 року та відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми є частково обґрунтованими, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] також підлягає стягненню 486 грн. 25 коп. - три проценти річних від простроченої суми 7000 грн. 00 коп. за період з 30 квітня 2012 року по 31 серпня 2013 року та три проценти річних від простроченої суми 5500 грн. 00 коп. за період з 24 травня 2012 року по 31 серпня 2013 року (7000 грн. 00 коп. х 3% /12 мес. х 16 мес.) + (5500 грн. 00 коп. х 3% / 12 мес. х 15 мес.). Щодо посилання відповідача на застосування позовної давності до вимог про стягнення трьох процентів річних, суд зазначає наступне. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ч. 2 ст. 625 ЦК України. Виходячи зі змісту вищенаведеної правової норми, наслідки прострочення боржником виконання грошового зобов'язання у вигляді індексу інфляції та трьох процентів річних по суті своїй не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права, який полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації від боржника за користування отриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. Тобто інфляційні нарахування на суму боргу та 3% річних входять до складу грошового зобов'язання та не являються штрафними санкціями (неустойкою), що унеможливлює застосування до них положень п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України щодо спеціальної позовної давності. Таким чином посилання відповідача на сплив строку позовної давності, визначеного п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, на думку суду є помилковим. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, яка передбачає, що стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. З відповідача на користь позивача підлягає стягненню необхідно сплачений судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп. (0,2 розміру мінімальної заробітної плати, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір). Щодо відшкодування витрат за надання правової допомоги, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. З квитанції № б/н від 30 липня 2013 року вбачається, що [PERSON] сплатила 1000 грн. 00 коп. за підготовку цивільної справи (а.с. 8). Відповідно до ст. ст. 84, 88 ЦПК України та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи в розумному розмірі з урахуванням витраченого адвокатом часу. Статтею 33 Правил адвокатської етики, схвалених Вищою кваліфікаційною комісією адвокатури при Кабінеті Міністрів України 01 жовтня 1999 року та ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що єдиною допустимою формою отримання адвокатом за надання правової допомоги клієнту є гонорар. Гонорар, отримуваний адвокатом за надання правової допомоги повинен бути законним за формою і порядком внесення і розумно обґрунтованим за розміром. Відповідно до ст. ст. 177, 178 розділу IV Податкового кодексу України фізичні особи - підприємці, крім осіб, що обрали спрощену систему оподаткування, та фізичні особи, які провадять незалежну професійну діяльність (далі - самозайняті особи), зобов'язані вести Книгу обліку доходів і витрат (далі - Книга), у якій щоденно на підставі первинних документів здійснюються записи про операції, що відбулися у звітному (податковому) періоді. Таким чином, згідно зазначених норм склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входять до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат пов'язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо). Недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам. Надана позивачем квитанція не є належним доказом понесених позивачем витрат на правову допомогу, оскільки з неї не вбачається кому саме позивач сплатила вказану суму, квитанція не є фінансовим первинним документом. Таким чином, в частині стягнення з відповідача на користь позивача компенсації понесених ним витрат на правову допомогу суд вважає необхідним відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial