Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], в якому просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь суму безпідставно набутих коштів в розмірі 108\~570,00грн., інфляційне збільшення в розмірі 325,71грн., 3% річних в сумі 1 677,63грн., відсотки за користування грошовими коштами 38 007,68грн., завдану моральну шкоду 11 418,98грн., а також понесені судові витрати. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року в задоволенні позову було відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 листопада 2014 року рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 29 квітня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року позов задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 148472,34грн. Вирішено питання про судові витрати. В іншій частині позовні вимоги залишено без задоволення. На зазначене рішення суду першої інстанції відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 13 липня 2015 року звернулися з апеляційною скаргою, у якій, просять рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року апеляційна скарга відхилена, рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26 червня 2015 року залишено без змін. У грудні 2015 року [PERSON] звернулася з касаційною скаргою. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 березня 2016 року касаційну скаргу задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 17 листопада 2015 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд. Обгрунтовуючи апеляційну скаргу відповідачі зазначають, що рішення суду першої інстанції ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, неповно зясуванні обставин справи та надано неналежну оцінку доказам. Суд першої інстанції ухвалюючи рішення 26 червня 2015 року не взяв до уваги рішення суду першої інстанції яке раніше набрало законної сили, апеляційного суду та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Задовольняючи позов [PERSON], який голослівно стверджував, що отримав кошти за продану квартиру судом було проігноровано показання свідка [PERSON] Суд першої інстанції 26 червня 2015 року не обєктивно та всупереч встановленим фактам, порушуючи норми чинного законодавства ухвалив незаконне рішення. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та, дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Постановлюючи рішення , суд першої інстанції виходив із того, що кошти є безпідставно набутим майном, тому дійшов висновку про їх стягнення на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України. З таким висновком суду, судова колегія не погоджується з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 22 травня 2009 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири №44, розташованої у будинку №12 по Фесенківському в'їзду м. Харкова. Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 жовтня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 квітня 2013 року, визнано недійсним зазначений договір купівлі-продажу на підставі ст.234 ЦК України (фіктивний правочин). Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 26.12.2013 року квартиру №44 в будинку № 12 по Фесенківському вїзду в м. Харкові виключено з-під арешту, який був накладений на підставі постанови слідчого відділу Слідчого управління Головного Управління Міністерства Внутрішніх справ України в Харківській області від 24 листопада 2010 року, та визнано за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на квартиру №44 у будинку №12 по Фесенківському вїзду в м. Харкові. Згідно заочного рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2013 року, частково зміненого рішенням апеляційного суду Харківської області від 23 травня 2013 року (які набрали законної сили і копії яких містяться в матеріалах справи) на користь позивача [PERSON] з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] стягнуто в солідарному порядку за розпискою позичальників від 01 липня 2009 року борг в сумі 75 351,94грн. Як свідчать вищеназвані судові рішення, заборгованість у відповідачів виникла не за укладеним договором купівлі-продажу квартири від 22 травня 2009 року, а зовсім за іншим борговим документом - за їхньою розпискою про отримання позики від 01.07.2009року, яка жодного відношення до спірних правовідносин не має. При цьому, зі змісту рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 5 жовтня 2012 року та ухвали апеляційного суду Харківської області від 16 січня 2013 року вбачається, що згідно пояснень [PERSON], останній стверджував і наполягав на тому, що саме 22 травня 2009 року під час укладання і нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, він разом з іншими відповідачами вперше отримали від позивача кошти. Як зазначено в описовій частині ухвали апеляційного суду від 16 січня 2013 року під час розгляду справи відповідач [PERSON] пояснив, що приблизно 05 червня 2009 року (тобто вже після укладання договору купівлі-продажу) [PERSON] «додатково передав йому та членам його сімї 8\~000,00дол. США, вимагаючи розписку про отримання грошей». Задовольняючи частково позов суд першої інстанції виходив з того, що кошти є безпідставно набутим майном і підлягають стягненню на користь позивача на підставі ст. 1212 ЦК України. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин який вчинено без заміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. За положеннями вказаної норми фіктивним може бути визнаний будь- який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають іншу мету, ніж ту, що передбачена правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, яка є обов'язковою для всіх судів України. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Так, рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від5 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили, укладений між сторонами даного спору договір купівлі-продажу у звязку із його фіктивністю визнано недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Зазначеним судовим рішенням встановлено, що під час укладення договору купівлі-продажу сторони не мали наміру створення тих правових наслідків, які ним обумовлювалися, про що свідчить відсутність у [PERSON], [PERSON] і [PERSON] іншого житла та реєстрація [PERSON] права власності на спірну квартиру більше ніж через рік після укладення договору купівлі-продажу. Із матеріалів про відмову в порушенні кримінальної справи щодо [PERSON] за ст. 190 КК України вбачається, що на час укладання оспорюваного договору купівлі-продажу зазначеної вище квартири між сторонами існували боргові зобовязання, а спірна квартира передавалася [PERSON] в якості застави у забезпечення виконання боргових зобовязань. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» розяснено, що якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання фіктивного правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. Згідно п.3, п.4 ч.1, ч.2 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи і порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Отже, з огляду на вищезазначене , судом першої інстанції помилково ухвалене рішення про стягнення грошових коштів як безпідставно набутих, оскільки судовим розглядом встановлено, що між сторонами існували боргові правовідносини.

Outcome: dismissed