Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору оренди та стягнення коштів. В своєму позові [PERSON] просить розірвати договір оренди від 30 липня 2013 року укладений між ним та [PERSON], [PERSON], а також стягнути в солідарному порядку з останніх 491792 грн. 95 коп. з яких: 327861 грн. 97 коп. кошти покладені на депозит, 163930 грн. 98 коп. передплата за оренду приміщення та присадибної ділянки. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 30 липня 2013 року між ним та [PERSON], [PERSON] було укладено договір оренди, згідно умов якого, ним було прийнято у тимчасове користування приватний житловий будинок [ADDRESS], для проживання з родиною. В порушення умов вказаного договору 13 серпня 2013 року без попереднього погодження із [PERSON], [PERSON] з групою осіб самостійно увійшли на територію орендованого будинку. Посилаючись на викладені обставини [PERSON] вважає, що своїми діями [PERSON] порушила його право на безперешкодне користування будинком та присадибною ділянкою і просить задовольнити позов в заявлений ним спосіб. 28 жовтня 2013 року під час проведення попереднього судового засідання представником [PERSON] було подано заяву про зменшення позовних вимог, при цьому слід відмітити, що позовні вимоги викладенні у позові [PERSON], а також позовні вимоги викладенні в заяві про їх зменшення є ідентичними (том І, а.с. 43-79). 21 листопада 2013 року під час проведення судового засідання представник [PERSON], [PERSON] подала зустрічний позов останніх до [PERSON] про стягнення збитків. У своєму позові [PERSON], [PERSON] просили стягнути з [PERSON] 158025 грн. 03 коп. збитків, в якості компенсації вартості відновлювальних та ремонтних робіт орендованого майна для приведення переданого в оренду будинку та присадибної території у стан, який був на момент укладення між сторонами договору оренди від 30 липня 2013 року. Окрім зазначеного, [PERSON], [PERSON] у своєму позові посилаються на недотримання [PERSON] умов вищевказаного договору стосовно забезпечення їх допуску до орендованого приміщення (том І, а.с. 121-176). У подальшому представник [PERSON], [PERSON] неодноразово уточнювала позовні вимоги (том. І, а.с. 186, том ІІ а.с.8-77), й згідно останньої заяви просила визнати недійсним підпункт 2 пункту 7.7 договору оренди від 30 липня 2013 року у редакції пункту 1 додаткової угоди № 1 від 01 жовтня 2013 року до договору оренди від 30 липня 2013 року, а саме: (2) «замечания и требования Арендодателей относительно недостатков Помещения и приусадебного участка, которые не были указаны в Акте приема-передачи (возврата) Помещения, не включаются в составляемый позднее Дефектный акт и не принимаются Арендатором». Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] 430250 грн. 42 коп. завданих збитків. В судовому засіданні представник [PERSON] первісний позов з викладених у ньому підстав підтримав, просив задовольнити, проти зустрічного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечила, просила відмовити у його задоволенні, зустрічний позов з урахуванням заяви про зміну позовних вимог підтримала та просила задовольнити. [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, про місце, день і час розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 169 ЦПК України, неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. За наведених обставин, враховуючи думку осіб, які беруть у участь у судовому засіданні, суд визнав за можливе провести розгляд справи у відсутність [PERSON] та її представника. Вислухавши пояснення представників сторін, які беруть участь у судовому засіданні, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося представниками сторін, що 30 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] було укладено договір оренди (том І, а.с. 10-15). На виконання умов договору [PERSON] було прийнято у тимчасове користування приватний житловий будинок [ADDRESS] для проживання з родиною (том І, а.с. 16), та сплачено [PERSON], [PERSON] орендну плату в розмірі 163930 грн. 98 коп., а також внесено на депозит суму в розмірі 327861 грн. 97 коп. згідно пп. 10.1. п. 10 договору оренди (пп.12.10, п.12). Відповідно до ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Згідно ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором. Звертаючись до суду із позовом [PERSON] та його представник в судовому засіданні наголошують на тому, що [PERSON] 13 серпня 2013 року грубо порушила право орендаря на безперешкодне користування будинком та присадибною ділянкою шляхом самовільного входження на територію вказаного будинку, без попереднього на те погодження з орендарем. Крім того, в заяві про зменшення позовних вимог та в судовому засіданні представник [PERSON] наголосив на тому, що дружині та домашнім тваринам останнього були завдані тілесні ушкодження. За наведених обставин, [PERSON] та його представник просять розірвати договір оренди укладений 30 липня 2013 року з [PERSON], [PERSON] та повернути йому сплачені кошти за орендну плату та кошти перераховані на депозит. Разом з цим суд не може погодитись з доводами [PERSON] та його представника, виходячи з наступного. Так, спроби [PERSON] погодити час доступу до огляду переданого в оренду приміщення та присадибної ділянки підтверджується матеріалами справи, а саме роздруківкою СМС повідомлень (том І, а.с. 138 -149). Порядок доступу [PERSON], [PERSON] до переданого в оренду приміщення встановлено пп. 5.1.2 п. 5.1. вищевказаного договору, згідно якого орендодавці мають право доступу до приміщення та до присадибної ділянки щодо їх показу потенційним орендарям або їх агентам, які зацікавлені в оренді приміщення та присадибної ділянки після закінчення строку оренди. Для цього орендодавці погоджують з орендарем час такого доступу, і така згода не може бути необґрунтовано затримана або в ньому не може бути необґрунтовано відмовлено. У випадку, якщо орендар не надає своєї згоди або обґрунтованої відмови у доступі орендодавцям, щодо зазначених в цьому пункті цілей протягом двох днів з моменту надходження до нього відповідної пропозиції й не пропонує інший різноманітний час у день до або після запропонованого орендодавцями, останні мають право доступу до приміщення або до присадибної ділянки у супроводі потенційних орендарів та/або їх агентів в запропонований спочатку час. Таким чином перебування [PERSON] з потенційними орендарями та страховим агентом 13 серпня 2013 року на території орендованого [PERSON] будинку узгоджується з наведеними положеннями договору оренди. Слід також відмітити, що ні представником [PERSON], ні самим позивачем, не було надано жодного доказу який би підтверджував факт нанесення тілесних ушкоджень дружині та домашнім тваринам останнього. Як вбачається з 3.1 договору оренди від 30 липня 2013 року строк оренди житлового будинку та присадибної ділянки визначений сторонами з моменту підписання цього договору до 29 вересня 2013 року. Більш того, як встановлено в судовому засіданні, не заперечувалося представниками сторін та підтверджується матеріалами справи, 01 жовтня 2013 року, тобто під час розгляду справи в суді, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди від 30 липня 2013 року, яким було змінено його п.7.7 (том І, а.с. 68) щодо порядку повернення орендованого майна. Цього ж дня між сторонами було підписано акт прийому передачі приміщення з присадибною ділянкою (том І, а.с. 69) та складено зауваження щодо виявлених недоліків (том І, а.с. 70). Згідно пп. 7.9 п. 7 договору оренди дата зазначена в акті прийому-передачі (повернення) приміщення, підписаному обома сторонами (з зауваженнями або без таких) вважається дата звільнення приміщення орендарем. Таким чином, сторони в добровільному порядку припинили договір оренди 01 жовтня 2013 року. Відповідно до пп. 7.11 п. 7 договору оренди зобов'язання орендаря по сплаті орендної плати припиняються з дати звільнення ним приміщення. За наведених обставин суд приходить до висновку про відсутність підстав для розірвання договору оренди від 30 липня 2013 року, оскільки на момент постановлення рішення вказаний договір припинив свою дію за згодою сторін. Не підлягає задоволенню і вимога [PERSON] про стягнення з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку 491792 грн. 95 коп., оскільки вказані кошти були передані останнім на виконання умов договору оренди від 30 липня 2013 року, в якості орендної плати та депозитної суми в забезпечення, зокрема, відновлення приміщення та присадибної ділянки й приведення їх в належний стан. Будь-яких доказів на підтвердження здійснення [PERSON] компенсації виявлених та погоджених 01 жовтня 2013 року сторонами недоліків, суду не надано, як і не надано доказів сплати комунальних платежів за час оренди, а тому суд вважає визначену суму до стягнення безпідставною та необґрунтованою. Також суд вважає, що відсутні підстави й для задоволення позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення 158025 грн. 03 коп. збитків, виходячи з наступного. Так, відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Надані суду документи свідчать про те, що 01 жовтня 2013 року при укладенні додаткової угоди № 1 до договору оренди від 30 липня 2013 року [PERSON], [PERSON] було проінформовано про всі істотні умови цієї угоди, в тому числі і про порядок визнання зауважень і вимог стосовно визначення недоліків приміщення та присадибної ділянки, що підтверджується підписами останніх. Таким чином, [PERSON], [PERSON] були вільними в своєму виборі щодо укладення або не укладення вищевказаної додаткової угоди № 1 на умовах визначених нею. Враховуючи викладене, суд вважає, що на момент укладення додаткової угоди № 1 до договору оренди від 30 липня 2013 року сторонами було повністю додержані вимоги, які в силу ст. 203 ЦК України являються необхідними для чинності правочину. Також слід відмітити, що на момент підписання вищевказаної додаткової угоди, складення акту прийому-передачі приміщення та присадибної ділянки, а також складення зауважень відносно недоліків цього приміщення та присадибної ділянки, а ні [PERSON], а ні [PERSON] не були позбавленні права зазначити про зауваження, що відповідно й здійснили. Разом з цим сума визначена [PERSON], [PERSON] в письмових зауваженнях (том І, а.с. 70) значно відрізняється і є значно меншою ніж вимоги позовної заяви, які не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Посилання [PERSON], [PERSON] на експертний висновок також не приймаються судом, оскільки саме експертне дослідження було проведено без додержання вимог п. 7.4 договору оренди від 30 липня 2013 року. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження доводів викладених у первинному та зустрічному позовах, ні [PERSON], ні [PERSON], ні [PERSON], ні їх представниками в судовому засіданні, надано не було. За наведених обставин суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про розірвання договору оренди та стягнення коштів та зустрічний позов [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним пункту договору та стягнення коштів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed