Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що вона разом з відповідачем [PERSON] та їх матір`ю [PERSON] зареєстровані у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка є неприватизованою. Вказана квартира була надана батьку сторін, як основному квартиронаймачу [PERSON] , який помер [INFO] . Зазначає, що після смерті батька відповідач почав створювати їй перешкоди у користуванні зазначеною квартирою, зокрема, самовільно змінив замок у вхідних дверях зазначеної квартири, не надає їй доступу до квартири, виштовхує її з квартири, ображає, висловлюється на її адресу нецензурною лайкою та погрожує життю і здоров`ю. Крім того, відповідач порушує правила спільного проживання у багатоквартирному будинку, а саме: постійно приносить до квартири сміття зі сміттєвих баків, зберігає у квартирі непотріб, що створює сморід у під`їзді та сусідніх квартирах, приносить до помешкання шкури кіз, рога, копита тощо. У зв`язку з незадовільним санітарним станом помешкання у квартирі та сусідніх квартирах з`явилися таргани. Зазначає, що сусіди неодноразово попереджали відповідача про неприпустимість вказаної поведінки, зверталися до нього з усними вимогами про припинення подібних дій, але відповідач на вимоги ніяк не реагує та протиправні дії не припиняє. Також, як вказала позивач, відповідач не проживає у квартирі з початку 2020 року без поважних причин, тому не може контролювати стан електро- та газових комунікацій, зважаючи на свою відсутність. Крім того, відповідач є власником житлового будинку по [ADDRESS] , він тримає на території вказаного домогосподарства кіз та постійно там проживає, до квартири лише інколи навідується, як житлове приміщення спірну квартиру не використовує. Відповідач також не здійснює оплату комунальних послуг, тягар утримання квартири покладений на неї, проте вона не може оформити субсидію через те, що відповідач ніде не працює. Посилаючись на вказані обставини, позивач просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 26 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивачки [PERSON] у повному обсязі. У заперечення на позовну заяву відповідач вказав, що рішення не проживати у спірній квартирі позивачка прийняла добровільно, а він, у свою чергу, не перешкоджає їй у користуванні цією квартирою. Зазначає, що додані до позовної заяви докази щодо обставин його не проживання у спірній квартирі були зібрані позивачем за місяць до подання позовної заяви, що, на його думку, було зроблено з метою підготування позову до суду і є нічим іншим, як намаганням створити штучні докази вмотивованості своїх вимог за відсутності належних і допустимих доказів. Також вважає, що обставини, які позивачка посилається в позовній заяві не є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житлом. Навпаки, він постійно проживає у спірній квартирі, іншого житла для проживання не має, оскільки з дня свого народження проживав з батьком і матір`ю у даній квартирі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 06 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Приходченко О.О. позов підтримали та просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] адвокат Фомінов Р.М. заперечив проти позову та вважав позовні вимоги необґрунтованими. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила суду, що живе у сусідньому під`їзді, чула негативні відомості про сім`ю відповідача. Вказала, що [PERSON] не проживає на СКД близько 18-20 років. Як зазначила свідок, у 2020 році вона двічі була в квартирі відповідача на СКД, робила укол батьку, в коридорі був бруд і сморід. Бачила відповідача у дворі на велосипеді, допускає, що може він ночує на СКД. Зі слів матері відповідача знає, що в останнього на вул. Боровій є будинок і кози, там була пожежа. Сусіди бояться, що він може щось зробити. До неї особисто відповідач ніколи не проявляв агресії і вона не бачила, щоб проявляв до когось іншого. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка також є сусідкою відповідача з сусіднього під`їзду надала аналогічні по суті покази. Зазначила про поганий санітарний стан квартири відповідача, що бачила відповідача у дворі на велосипеді з мішками, чула від людей скарги на запах та поламаний ліфт. На запитання представника відповідача, відповіла, що не бачила господарства відповідача і що не може слідкувати та контролювати його місцезнаходження. Свідок [PERSON] показав суду, що відповідач постійно проживає в квартирі по [ADDRESS] . Протягом 2020 року 3-4 рази був у нього в гостях. Відповідач казав йому, що це є постійним місцем його проживання. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач [PERSON] пояснив, що в квартирі по [ADDRESS] проживає усе життя, за комунальні платежі платив разом з батьком. Зазначив, що там є його речі та спортивний інвентар. Після пожежі у будинку по [ADDRESS] він переніс усі свої речі у квартиру на [ADDRESS] він не проживав, у нього там була худоба. Пояснив, що у квартирі по [ADDRESS] проживає переважний час, тобто, постійно. Позивач до 2000 року також проживала у квартирі на [ADDRESS] , потім переїхала в окреме житло, бо виросла, отримала освіту, роботу. Сусіди на нього ніколи не скаржились з приводу антисанітарних умов, до нього не звертались. Він не вважає, що в квартирі антисанітарні умови, хоча погоджується, що прибратись потрібно. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у квартирі по [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON] , її брат [PERSON] , відповідач по справі, та їх мати [PERSON] (а.с. 11). Вказана квартира є неприватизованою, що визнано сторонами. Відповідно до акта, складеного та підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] від 05 серпня 2020 року, вказані особи підтвердили порушення умов спільного проживання у багатоквартирному будинку [PERSON] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Вказане порушення виражається в наступному: [PERSON] зносить сміття зі сміттєвих баків, зберігає в квартирі непотріб, що створює сморід у під`їзді та сусідніх квартирах. Вказана особа приносить до свого помешкання шкури кіз, роги, копита і т.п., розвів тарганів, порушує санітарні норми. Одну кімнату зайняв повністю сміттям. Зазначені в акті особи неодноразово попереджали відповідача про неможливість подібної поведінки, неодноразово зверталися до нього з усними вимогами про припинення подібних дій, але він ніяк не реагує (а.с. 19). Як зазначено в акті, складеного та підписаного мешканцями будинку [ADDRESS] від 16 серпня 2020 року, відповідач [PERSON] з початку 2020 року постійно не проживає у даній квартирі. Він періодично навідується до квартири для того, щоб привезти велосипедом сміття із сміттєвих баків, різний непотріб. Квартиру використовує як нежитлове приміщення, для зберігання сміття (а.с. 29). Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, № 30856/03, §\~41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). «Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v.\~UKRAINE, № 30856/03, § 42, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей 71, 72 ЖК Української РСР, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. На думку суду, позивачем не доведено належними і допустимими доказами обставин не проживання відповідача у спірній квартирі більше шести місяців без поважних причин. Навпаки, зібраними у справі доказами та показами свідків підтверджується той факт, що відповідач з постійною періодичністю з`являється у спірній квартирі, там знаходяться його особисті речі, що підтверджує той факт, що він не втратив інтерес до спірного житла та користується ним. Обставини звернення позивачки до правоохоронних органів, на думку суду, свідчать про наявність конфлікту між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою. Однак, суд наголошує, що сам по собі факт неприязних стосунків між сторонами не може слугувати підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, приймаючи до уваги той факт, що він з дитинства проживає у цій квартирі і має рівні з позивачкою права на користування жилим приміщенням. До того ж, позивач вимог про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом її вселення до спірної квартири не заявляла, а позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, як єдиний, як вона вважає, можливий спосіб захисту її порушеного права, не ґрунтуються на законі. Також, на думку суду, обставина неможливості оформлення субсидії для оплати житлово-комунальних послуг по утриманню спірного житла та факт сплати позивачкою житлово-комунальних послуг не є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Щодо позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням з підстав порушення ним правил спільного проживання у багатоквартирному будинку, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Разом з тим, позивач не надала, а матеріали справи не містять доказів про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, а також що до нього вживались заходи попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Зокрема, складений та підписаний мешканцями будинку акт про порушення умов спільного проживання не містить доказів, що він був доведений до відома відповідачу, оскільки містить підписи лише осіб, які його склали (а.с. 19). Що стосується листа Головного управління Держпродспоживслужби в Сумській області, наданого представником позивачки вже під час розгляду даної справи по суті, то вказаний лист не містить висновків щодо недотримання відповідачем санітарно-технічного, санітарно-гігієнічного стану та правил пожежної безпеки, оскільки Головне управління Держпродспоживслужби в Сумській області не уповноважене одноосібно здійснювати перевірку схоронності житлового фонду, а може бути залучене до роботи комісії, створеної органами місцевого самоврядування в межах компетенції (а.с. 160-161). Разом з тим, доказів того, що до відповідача вживались заходи попередження або громадського впливу стосовно порушення ним умов спільного проживання позивач не надала, а матеріали справи не містять. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки в позові відмовлено, тому відсутні підстави для компенсації позивачу витрат, які вона понесла у зв`язку з розглядом даної справи.

Outcome: dismissed