Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Президента України [PERSON] , Адміністрації Президента України про захист честі, гідності та ділової репутації, відповідно до якої просив: -визнати недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність та ділову репутацію інформацію, поширену Президентом України [PERSON] . [INFO] під час робочої поїздки у місті Рівне, а саме: «… [PERSON] - не український журналіст», «…він працює на Росію…». -зобов`язати Президента України [PERSON] не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили спростувати поширену ним [INFO] недостовірну інформацію про позивача шляхом публічного зачитування під відеозапис вступної та резолютивної частини рішення суду у даній справі та надати відеозапис цього спростування Адміністрації Президента України для розміщення на веб-сайті: [INFO] . -зобов`язати Адміністрацію Президента України розмістити відеозапис спростування Президентом України поширеної ним [INFO] недостовірної інформації про [PERSON] та текст вступної та резолютивної частини рішення суду у цій справі під заголовком «[INFO]» на веб-сайті: [INFO]. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] відповідачем Президентом України [PERSON] під час робочої поїздки до Рівненської області, а саме у місті Рівному після подячного молебня у Свято-Покровському кафедральному соборі міста Рівного перед значною кількістю осіб поширено неправдиві відомості про позивача [PERSON] , які ганьблять честь, гідність та ділову репутацію позивача, а саме про те, що він не є українським журналістом та працює на Росію. Позивач зазначає, що він є українським журналістом та не працює на Російську Федерацію. Крім того, на думку позивача, вказана інформація носить стверджувальний характер, викладена у формі фактичних тверджень та є негативною, оскільки створює негативну соціальну оцінку позивача. Ухвалою суду від 31 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 29 березня 2019 року (а.с. 83). Під час підготовчого судового засідання від представника позивача [PERSON] подана заява про зміну предмету позову, відповідно до якої вона просила закрити провадження у справі в частині позовних вимог до Адміністрації Президента України про захист честі, гідності та ділової репутації та у зв`язку з припиненням повноважень відповідача на посаді Президента України змінила позовну вимогу в частині способу спростування оспорюваної інформації (а.с. 95-100). Позивач з урахуванням зміни предмету позову просить суд: - визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену Президентом України [PERSON] . [INFO] під час робочої поїздки у місті Рівне, а саме: «… [PERSON] - не український журналіст», «…він працює на Росію …». - зобов`язати [PERSON] спростувати поширену ним [INFO] недостовірну інформацію про [PERSON] шляхом розміщення за власні кошти в найближчому номері газети « Урядовий кур`єр» публікації під заголовком « [INFO] » наступного змісту: «Я, [PERSON] , повідомляю, що поширена мною інформація про [PERSON] наступного змісту: « [PERSON] - не український журналіст», «він працює на Росію » - є недостовірною.», для чого подати редакції газети «Урядовий кур`єр» лист-замовлення та передбачені редакцією газети «Урядовий кур`єр» документи для друку оголошення цього спростування не пізніше 5 днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили. Ухвалою суду від 30 серпня 2019 року прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог до Адміністрації Президента України про захист честі, гідності та ділової репутації та закрито провадження у справі в частині позовних вимог до Адміністрації Президента України (а.с. 200). Ухвалою суду від 30 серпня 2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 27.11.2019 року. У судове засідання позивач та відповідач не з`явились, хоча про час, день та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, своїх представників до суду не направили. Представник позивача [PERSON] подала клопотання про проведення судового засідання без участі позивача та його представника. Враховуючи наведене, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін. Суд, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження доказів в матеріалах справи, дійшов таких висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності (ст. 3, 28). Згідно з положеннями ст. 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації, а також право на спростування недостовірної інформації та право на відповідь. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1) недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно зі ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Статтею 302 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. Судом встановлено, що [INFO] відбулась робоча поїздка Президента України [PERSON] до Рівненської області, під час якої у місті Рівному після подячного молебня у Свято-Покровському кафедральному соборі міста Рівне перед значною кількістю осіб відповідач Президент України [PERSON] поширив інформацію відносно позивача [PERSON] про те, що останній - не український журналіст та працює на Росію. Поширення оспорюваної інформації підтверджується відеозаписом, що міститься в матеріалах справи, з якого вбачається, що на запитання, поставлене [PERSON] (00 хвилин 49 секунд відеозапису): «Чому в Україні переслідуються українські журналісти, в тому числі відеоблогер [PERSON] ?», відповідач відповів (00 хвилин 53 секунди відеозапису): «Аж ніяк. Бо [PERSON] - не український журналіст». На наступне запитання, поставлене [PERSON] (00 хвилин 57 секунд відеозапису розмови): «Чому?», [PERSON] (00 хвилин 58 секунд відеозапису): «Тому що, тому що він працює на Росію і Вам не раджу це питати». Факт поширення даної інформації відповідачем [PERSON] [INFO] у місті Рівному під час робочої поїздки на посаді Президента України підтверджується наданими позивачем письмовими доказами, а також відеозаписом, які відповідно до ст. 76-80 ЦПК України визнаються судом належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами. Даних та доказів на спростування факту поширення вищевказаної інформації за вказаних обставинвідповідач суду не надав. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Суд враховує правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «факти». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначив, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. Зі змісту поширеної інформації можна дійти висновку, що поширена відповідачем інформація містить фактичні дані, а не оціночні судження. Так інформацію: «… [PERSON] - не український журналіст», «…він працює на Росію …» можна перевірити на відповідність її дійсності, оскільки вона носить стверджувальний характер. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] був спеціальним кореспондентом в українському Інтернет-виданні [INFO] (посвідчення [NUMBER]), оглядачем інтернет-холдингу ОБОЗ.ua (Товариство з обмеженою відповідальністю «Золота Середина») (посвідчення № 13, дійсне до 31 грудня 2010 р.). Верховною Радою України VI скликання (2007-2012) позивачу видавались індивідуальні акредитаційні картки: № 005111 як кореспонденту Інтернет-видання «From-UA» (Верховна Рада України VI скликання, VI-VII сесії) та № 002617 як кореспонденту Інтернет - видання « Обозреватель » (Верховна Рада України VI скликання VIII-IX сесії). Також позивачем надано підтвердження того, що [PERSON] здійснює свою діяльність у Інтернет-виданні [INFO] та має власний канал на веб-сайті www.youtube.com за адресою в мережі Інтернет: [INFO] , що вбачається з роздруківок веб-сторінок з веб-сайтів: [INFO] . Як вбачається з матеріалів справи, канал позивача на Youtube за даними Socialbakers є найпопулярнішим в Україні і мав на час звернення до суду з позовом 2 382 971 297 переглядів ( [INFO]) та 1 786 553 підписників ( [INFO]). Також судом встановлено та не спростовано відповідачем, що [PERSON] є громадянином України, зокрема мав громадянство України на дату поширення відповідачем оспорюваної інформації про позивача, та з 24 вересня 2009 року є членом Національної спілки журналістів України (далі - НСЖУ), що підтверджується членським квитком [NUMBER], посвідченням [NUMBER] , а також листом Київської спілки журналістів України № 78 від 18.11.2019 на адвокатський запит № 1-28/10-2019 від 28.10.2019. З зазначеного суд доходить висновку, що на дату поширення оспорюваної інформації про позивача та на даний час, [PERSON] був та є членом НСЖУ та громадянином України. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» (в редакції, чинній з 04 листопада 2018 року) професійна належність журналіста може підтверджуватися документом, виданим професійним об`єднанням журналістів. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» (в редакції, чинній з 04 листопада 2018) творча спілка - добровільне об`єднання професійних творчих працівників відповідного фахового напряму в галузі культури та мистецтва, яке має фіксоване членство і діє на підставі статуту. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» творча спілка діє на принципах добровільного об`єднання її членів, які належать до одного фахового напряму культури та мистецтва, самоврядування, взаємодопомоги і співробітництва, невтручання у творчий процес, вільного вибору форм і методів творчої діяльності, визнання авторських прав. У кожному фаховому напрямі може бути створено одне або більше добровільних творчих об`єднань. Відповідно до положень ст. 5 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» творча спілка діє на підставі статуту, що приймається загальними зборами (з`їздом, конференцією). Статут творчої спілки не повинен суперечити законодавству України. У статуті творчої спілки має бути визначено: найменування, статус творчої спілки, професійна спрямованість; цілі, завдання і основні форми діяльності творчої спілки; умови прийому до членів творчої спілки та вибуття з неї; права і обов`язки членів творчої спілки; територіальні осередки творчої спілки; структура, порядок створення та компетенція виборних органів творчої спілки, строки та механізм здійснення їх повноважень; джерела формування майна та коштів творчої спілки і порядок їх використання; порядок реорганізації та припинення діяльності творчої спілки. До статуту можуть включатися інші положення, пов`язані з особливостями діяльності творчої спілки. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» творчі спілки України можуть мати всеукраїнський та регіональний (місцевий) статус. До всеукраїнських творчих спілок належать спілки, діяльність яких поширюється на територію всієї України і які мають місцеві творчі осередки у більшості її областей. Всеукраїнським творчим спілкам може надаватися статус національних. Статтею 10 Закону України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки» встановлено, що державній реєстрації підлягають усі творчі спілки. Державна реєстрація всеукраїнських творчих спілок, їх територіальних осередків та регіональних (місцевих) творчих спілок здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань». З моменту реєстрації творча спілка чи її територіальний осередок набувають статусу юридичної особи. Як вбачається з матеріалів справи, Національна спілка журналістів України зареєстрована 09.06.1992 з організаційно-правовою формою: творча спілка (інша професійна організація), основний код КВЕД 94.12 «Діяльність професійних громадських організацій». Згідно з п. 1.1. статуту Національної спілки журналістів України, затвердженого (прийнятого) З`їздом НСЖУ від 03.11.2016 (протокол з`їзду від 03.11.2016), Національна спілка журналістів України є національною всеукраїнською творчою спілкою, що об`єднує професійних творчих працівників - журналістів та інших працівників засобів масової інформації, які професійно займаються журналістською, публіцистичною діяльністю. У своїй діяльності НСЖУ керується Конституцією України, Законом України «Про професійних творчих працівників та творчі спілки», іншим чинним законодавством та цим Статутом. (п. 1.3 Статуту НСЖУ). Відповідно до п. 3.1 Статуту НСЖУ членами НСЖУ можуть бути громадяни України та інших країн, які досягли 18 років та визнають Статут НСЖУ , Кодекс професійної журналістської етики, професійно займаються журналістикою не менше одного року, працюють на штатній або позаштатній основі у редакціях газет та журналів, телебачення та радіомовлення, Інтернет-виданнях та інформаційних агентствах, у видавництвах та прес-службах (у тому числі фотокореспонденти і художники засобів масової інформації) або є вільними журналістами; викладачі навчальних закладів та установ, що готують журналістські кадри; творчі працівники журналістських організацій, доробки яких заслуговують на увагу. Для членів НСЖУ встановлюється єдиний членський квиток і значок, зразки яких затверджує секретаріат НСЖУ (п. 3.4 Статуту НСЖУ). З огляду на наведене, враховуючи громадянство України [PERSON] та його підтвердження професійної належності журналіста посвідченням та членським квитком [NUMBER], а також листом Київської спілки журналістів України № 78 від 18.11.2019, суд доходить висновку, що позивач станом на дату поширення відповідачем про нього оспорюваної інформації був українським журналістом та залишається ним на даний час. Враховуючи зазначене, повідомлена відповідачем Президентом України [PERSON] інформація про те, що « [PERSON] - не український журналіст» є недостовірною та спростовується наведеними доказами. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження правдивості та достовірності поширеної [PERSON] інформації, що [PERSON] працює на Росію , зокрема не підтверджується жодними доказами ті факти, що позивач є російським журналістом або працює на підприємстві, в установі, організації, органі влади чи у будь-яких осіб, які є резидентами Російської Федерації, також матеріали справи не містять доказів того, що позивач працює в інтересах Російської Федерації тощо, такі докази не надані і відповідачем. Враховуючи наведене, суд доходить висновку, що повідомлена [PERSON] інформація про [PERSON] про те, що «він працює на Росію », є недостовірною. Згідно зі ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 визначено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про телебачення і радіомовлення» не допускається використання телерадіоорганізацій для трансляції телепередач, виготовлених після 1 серпня 1991 року, що містять популяризацію або пропаганду органів держави-агресора та їхніх окремих дій, що виправдовують чи визнають правомірною окупацію території України. Для цілей застосування цієї норми використовуються визначення та критерії, встановлені Законом України «Про кінематографію». Статтею 3 Закону України «Про кінематографію» держава-агресор визначена, як держава, яка у будь-який спосіб окупувала частину території України або яка вчиняє агресію проти України, визнана Верховною Радою України державою-агресором або державою-окупантом. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» закон визначає статус території України, тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Таким чином, суд погоджується з доводами позивача, що поширена недостовірна інформація є негативною, оскільки вказує на прямий зв`язок позивача з державою, яка визначена як держава-агресор. Інформація спрямована на створення у суспільстві уявлення про позивача як російського журналіста, який працює на Російську Федерацію, діє в інтересах держави-агресора, що сприймається так, ніби позивач не розділяє інтереси українців та діє всупереч інтересам держави. Враховуючи зазначене, поширення даної негативної недостовірної інформації про позивача порочить його честь, гідність, а також ділову репутацію, зокрема шляхом невизнання цінності позивача як людини, надання йому негативної оцінки в очах оточуючих, а також шляхом надання негативної суспільної оцінки ділових і професійних якостей позивача при здійснення діяльності журналіста та блогера. Відповідно до ст. 102 Конституції України Президент України є главою держави і виступає від її імені. Президент України є гарантом державного суверенітету, територіальної цілісності України, додержання Конституції України, прав і свобод людини і громадянина. Згідно ст. 104 Конституції України, Президент України зобов`язується обстоювати права і свободи громадян, додержуватися Конституції України і законів України, виконувати свої обов`язки в інтересах усіх співвітчизників тощо. Враховуючи статус, обов`язки та гарантії Президента України, суд погоджується з доводами позивача про те, що поширення негативної та недостовірної інформації про [PERSON] главою держави - Президентом України посилює увагу та довіру до неї, що сприяє формуванню у суспільства особливо негативного ставлення до особи позивача та його діяльності внаслідок поширення оспорюваної інформації. Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Так поширена інформація про позивача: -була усно публічно повідомлена відповідачем Президентом України [PERSON] перед значною кількістю осіб; -стосується конкретної особи - [PERSON] , про що свідчить зазначення його прізвища та імені у змісті поширеної інформації; -є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності, так як спростована позивачем наведеними доказами; -є негативною та порушує особисті немайнові права позивача, спрямована на створення у суспільства уявлення про позивача як російського журналіста, який працює на державу-агресора. Тому на підставі всебічної та повної оцінки доказів в їх сукупності та кожного доказу окремо суд дійшов висновку, що шляхом поширення відповідачем недостовірної інформації порушені немайнові права позивача на повагу до його честі, гідності та недоторканість ділової репутації. Враховуючи поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача, яка порушує його особисті немайнові права, суд доходить висновку про визнання недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON] інформацію, поширену Президентом України [PERSON] . [INFO] під час робочої поїздки у місті Рівне, а саме: «… [PERSON] - не український журналіст», «…він працює на Росію …». Відповідно до статті 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Згідно з статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. Якщо суд ухвалює рішення про право на відповідь або про спростування поширеної недостовірної інформація, то у судовому рішенні за необхідності суд може викласти текст спростування інформації або зазначити, що спростування має здійснюватися шляхом повідомлення про ухвалене у справі судове рішення, включаючи публікацію його тексту. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). У судовому рішенні також має бути зазначено строк, у межах якого відповідь чи спростування повинно бути оприлюднено. Відповідно до п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Порушення особистих немайнових прав позивача відбулося у результаті поширення про нього недостовірної інформації відповідачем на посаді Президента України [INFO] шляхом її усного публічного повідомлення перед значною кількістю осіб під час робочої поїздки у м. Рівне. 20 травня 2019 року повноваження [PERSON] на посаді Президента України припинились. Згідно зі ст. 105 Конституції України звання Президента України охороняється законом і зберігається за ним довічно, якщо тільки Президент України не був усунений з поста в порядку імпічменту. Враховуючи поширення відповідачем недостовірної інформації про позивача під час його робочої поїздки на посаді Президента України шляхом усного повідомлення оспорюваної інформації, та неможливість її спростування аналогічним способом внаслідок припинення повноважень відповідача на посаді Президента України, суд доходить висновку про адекватність та максимальну ефективність обраного позивачем альтернативного способу спростування інформації - шляхом розміщення [PERSON] за власні кошти оголошення про спростування недостовірної інформації у газеті «Урядовий кур`єр». З матеріалів справи вбачається, що газета «Урядовий кур`єр» є щоденним виданням центральних органів виконавчої влади України та входить до трійки найтиражніших видань в Україні, отже на думку суду, охопить значну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію та таке спростування не може бути видалене в подальшому. З роздруківки веб-сайту газети «Урядовий кур`єр» вбачається, що друк оголошень в газеті здійснюється на підставі листа-замовлення від фізичних та юридичних осіб, також до листа додається перелік визначених редакцією газети документів, таким чином позивачем вірно визначено порядок розміщення даного спростування в газеті «Урядовий кур`єр». Враховуючи зазначене, суд доходить висновку про зобов`язання відповідача розмістити за власні кошти в найближчому номері газети «Урядовий кур`єр» публікацію спростування недостовірної інформації про позивача під заголовком «Спростування» наступного змісту: «Я, [PERSON] , повідомляю, що поширена мною інформація про [PERSON] наступного змісту: « [PERSON] - не український журналіст», «він працює на Росію » - є недостовірною.», для чого подати редакції газети «Урядовий кур`єр» лист-замовлення та передбачені редакцією газети «Урядовий кур`єр» документи для друку оголошення цього спростування не пізніше місяця днів з дня набрання судовим рішенням у справі законної сили. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням наведеного, сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1 536 грн. 60 коп. (який є пропорційним задоволеним двом позовним вимогам з розрахунку 768 грн. 40 коп.) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved