Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом, у якому зазначало, що на підставі укладеного з банком договору №б/н від 21.12.07 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 15 000,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% річних на залишок заборгованості за кредитом. Позичальник належним чином не виконала взятих на себе зобов'язань та станом на 17.10.13 року заборгованість за тілом кредиту становить 10 193,53 грн., заборгованість по процентам - 3 633,96 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 550,00 грн. Крім того банком нараховано пеню за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором, а також штрафи (фіксована частина) у сумі 500,00 грн. та штраф (процентна складова) у сумі 718,87 грн. Просило стягнути з [PERSON] заборгованість за вищевказаним кредитним договором на загальну суму 15 596,36 грн. Рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 30 вересня 2014 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за тілом кредиту, відсоткам та неустойку у вигляді штрафу (процентна складова) на загальну суму 14 518,86 грн. У решті позову відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неправильного застосування норм матеріального та процесуального права й постановлення нового рішення, яким відмовити у задоволенні позову за спливом строків позовної давності. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає частковому задоволенню. Виходячи з положень п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. З огляду на зміст ч. 3 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Із справи вбачається, що на підставі заяви позичальника №б/н від 21.12.07 року ЗАТ КБ «Приватбанк» (правонаступник - ПАТ КБ «ПриватБанк») надано [PERSON] кредит у розмірі 15 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку «Універсальна» [NUMBER], зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 22,80% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. На підтвердження своїх позовних вимог, ПАТ КБ «ПриватБанк» надано до суду розрахунок, з якого вбачається, що станом на 30.04.14 року заборгованість по тілу кредиту становить 10 193,53 грн., по відсоткам - 3 633,96 грн., по комісії - 550,00 грн. У правових позицій Верховного Суду України, викладених у постанові від 19 березня 2014 року в справі №6-14цс14, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, при цьому, за кредитною карткою такий строк щодо місячних платежів погашення кредиту починає відраховувати після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінчення строку дії договору. Строк кредитної картки [NUMBER] встановлювався до січня 2013 року. Водночас, заява позичальника від 21.12.07 року та Умови і правила надання банківських послуг, що складають у цілому договір про надання банківських послуг, не містить умови, за якою погашення заборгованості по кредиту повинно здійснюватися шляхом сплати чергових платежів. Таким чином, виникнення у банку права на позов пов'язане зі строком дії кредитної картки. Ураховуючи, що даний позов пред'явлений до суду у серпні 2014 року, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку, що банк звернувся до суду у межах трьохрічного строку позовної давності, передбаченого ст. 257 ЦК України. Доводи апеляційної скарги щодо виникнення простроченої заборгованості за кредитним договором з 29.01.10 року, з моменту чого апелянт вираховує перебіг позовної давності, є безпідставними, оскільки не відповідають умовам користування кредитними коштами, які встановлюються сторонами на конкретний строк, а саме - строк дії кредитної картки. Між тим, із висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позову у частині позовних вимог банку щодо стягнення комісії та штрафу (фіксованої частини) погодитися не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. За умовами кредитування, окрім відсотків за користування кредитними коштами, встановлено щомісячну комісію за кредитне обслуговування у розмірі 1% на залишок заборгованості, непогашеної протягом пільгового періоду кредитування, комісія за зняття готівкових коштів, комісія за несвоєчасне погашення заборгованості та інші види комісій. У свою чергу, місцевий суд безпідставно ототожнив неустойку за кредитному договору, передбачену п. 8.6 Умов і правил надання банківських послуг, з комісією, нарахування якої здійснюється у відповідності до умов довідки щодо обслуговування кредиту за використання кредитної картки «Універсальна» (а.с. 69), зі змістом якої [PERSON] погодилась, підписуючи її окремо від заяви позичальника №б/н від 21.12.07 року. Таким чином, відсутні правові підстави для застосування до вимог про стягнення комісії спеціального строку позовної давності, встановленого ч. 2 ст. 258 ЦК України, що застосувується до вимог про стягнення неустойки. Також, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку щодо пропуску річного строку позовної давності. За змістом ст. 261 ЦК України, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Банком заявлялись вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором по тілу кредиту та відсоткам, загальний строк позовної давності по якій не сплинув та які обґрунтовано задоволені місцевим судом. У такому разі, з огляду на роз'яснення Верховного Суду Україні у постанові від 6 листопада 2013 року в справі №6-116цс13, стягнення неустойки (пені, штрафу) має обмежуватися останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починатися з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Крім того, у справі міститься заява представника банку про залишення позовної вимоги щодо стягнення штрафу (фіксованої частини) без розгляду. Між тим, у порушення вимог ч. 1 ст. 207 ЦПК України, місцевий суд не вирішив питання задоволення чи відхилення цього клопотання, поклавши заяву про залишення без розгляду частини позовних вимог банку в основу рішення суду щодо відмови у стягненні з відповідачки штрафу (фіксованої частини). Разом з тим, розгляд даного клопотання банку, заявленого у суді першої інстанції, не входить до повноважень апеляційного суду. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення місцевого суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором по комісії та та у частині задоволення позовних вимог щодо стягнення штрафу (процентна складова) та судових витрат скасувати - скасуванню, з ухваленням у цій частині нового рішення по суті заявлених вимог.

Outcome: partial