Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №180299, актовий запис №422. Відповідач вже після народження дитини почала проявляти поведінку, яка не відповідає тому, як повинна вести себе мати малолітньої дитини. Відповідач виявилась схильною до так званих «загулів». Незважаючи на те, що він, як батько дитини, не завжди мав змогу залишатись з дитиною (працював позмінно та інколи виїжджав до відряджень), відповідач залишала дитину на подруг або моїх батьків (дідуся та бабусю дитини) і «зникала» на один-два-три дні. Такі випадки були не поодинокі. Під час таких «зникнень» він почав дізнаватись, що відповідач вживала алкогольні напої та провадила час у компанії таких же «споживачів» алкоголю. Після одного такого випадку, коли відповідач була відсутня тиждень, органи міліції у справах неповнолітніх склали протокол про адміністративне правопорушення, який був переданий до суду. Автозаводський районний суд м. Кременчука, розглянувши справу про адміністративне правопорушення № 524-Си, 25 травня 2015 р. ухвалив рішення та поклав на [PERSON] адміністративне стягнення за п.1 статті 184 КУпАП за невиконання нею своїх батьківських обов'язків. Відповідач схильна до суїцидів. Так, 10 червня 2015 року, її, з численними порізами кровоносних судин на передпліччі, було доставлено машиною швидкої медичної допомоги до травмпункту 3-ї міської лікарні. Так як їх доньці, [PERSON] на даний момент 2 роки і 4 місяці, то він до цього часу не ставив питання про розірвання шлюбу з відповідачем, так як розуміє, що мати доньці потрібна (хоча також і розуміє, що відповідач, як мати, при такій поведінці може завдати шкоди інтересам дитини і навіть здоровю дитини). Приводом для звернення до суду стало те, що відповідач виїхала у невідомому напрямку і майже 1,5 місяця він сам піклувався про доньку [PERSON], йому допомагали його батьки - бабуся та дідусь дитини. Наприкінці червня 2015 року відповідач подзвонила його батькові [PERSON] і сказала, що вона, начебто, знайшла роботу в Полтаві і поїде туди, і що необхідно зустрітись та «вирішити питання» з [PERSON]. Але з його батьком після цього дзвінка відповідач так і не зустрілась, а залишила дитину йому, сказавши, що їде в Полтаву. Ця ситуація змусила позивача забрати дитину до себе і до даного часу дитина знаходиться за його місцем проживання без згоди матері. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити та визначити місце проживання дитини з батьком. Позивач та представник позивача зазначили, що позивач не буде чинити перешкоди для спілкування дитини з матір'ю. Відповідач у судовому засіданні проти позву заперечувала. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просили справу розглядати за відсутності їх представника. Допитані у судовому засіданні свідки показали, що вже понад три місяці дитина проживає з батьком, який опікується нею, та за цей час мати відвідувала доньку лише один раз. Суд, вислухавши пояснення сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи в їх сукупності та взаємозвязку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.141 Сімейного Кодексу України, мати, батько, мають рівні права та обов'язки щодо дитини, розірвання шлюбу між батьками не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, зобов'язані також піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної ради Української РСР № 798 від 27.02.1991 року визначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дітей та несуть відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.ст.\~11,\~12 Закону України «Про охорону дитинства», предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КЕ №101069, видане Центральним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького міського управління юстиції Полтавської області, актовий запис №90. Від шлюбу мають малолітню доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КЕ №180299, видане Автозаводським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кременчуцького міського управління юстиції у Полтавській області, актовий запис №422. Встановлено, що під час спільного проживання подружжя відповідач часто нехтувала інтересами малолітньої дитини та її потребами, залишала дитину на декілька днів у сторонніх людей або на бабусю чи дідуся з боку батька. Позивач іноді перебував у відрядженнях, тому цілком контролювати ситуацію в родині не мав можливості. Малолітня [PERSON] перебуває під наглядом батька та рідних, які постійно опікуються нею. На даний час мешкає разом з батьком у будинку його батьків за адресою: м. Кременчук, пров. Мажайського, буд.11/2. Позивач офіційно працює на малому приватному підприємстві «Меандр» на посаді техніка-енергетика. Разом з тим, відповідач, як мати самоусунулась від виховання малолітньої доньки та нехтує батьківськими обов'язками: не виявляє турботи щодо своєї доньки, не цікавиться її особистим життям, розвитком, здоров'ям та вихованням, що протирічить принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам статей\~12,\~15 Закону України «Про охорону дитинства». Рішенням Виконавчого комітету Автозаводської районної ради від 27.08.2015 року №325 надано висновок про доцільність визначити місце проживання малолітньої [PERSON], [INFO], разом з батьком - [PERSON]. Судом враховано, що батько дитини має належні матеріально-побутові умови, має можливість утримувати дитину. В помешканні для дитини створено належні умови для проживання, навчання, розвитку та відпочинку. Відповідно до ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки і піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до\~ст.162 СК України, якщо один з батьків самочинно, без згоди другого з батьків змінить її місце проживання, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я. Відповідно до ст.7 СК України, суд при розгляді таких справ, повинен «максимально можливо враховувати інтереси дитини». Також відповідно до положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. В даній конкретній ситуації зміна місця проживання дитини дуже буде сприяти позитивному впливу на її подальшу долю. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку.

Outcome: approved