Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який між ними було розірвано на підставі рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09.06.2011 року. Під час вказаного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею та навчається в коледжі Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича на денній формі навчання за спеціальністю «право». Зазначала, що відповідач раніше добровільно надавав кошти на утримання їх неповнолітнього сина, натомість на даний час [PERSON] досягнув повноліття та у зв`язку з продовженням навчання потребує матеріальної допомоги, натомість відповідач припинив добровільно сплачувати аліменти, що зумовило необхідність звернення до суду з даним позовом. Вважає, що відповідач має можливість сплачувати аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, оскільки він офіційно працевлаштовує, має стабільний заробіток, який приблизно становить 20000 грн. щомісячно. Крім того, зазначала, що нею були понесені витрати на стоматологічне лікування їх спільного з відповідачем сина в розмірі 43475 грн., які з урахуванням вимог ст. 185 СК України мають бути також покладені на відповідача, а тому вважає, що з останнього на її користь підлягає стягненню половина вказаних додаткових витрат. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх повнолітнього сина, який продовжує навчання в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку на період навчання сина, починаючи з 02.08.2021 року і до досягнення сином 23 років; стягнути з відповідача на її користь половину суми понесених додаткових витрат на лікування їх спільного сина в сумі 21737,50 грн. В судове засідання позивач не з`явилась, направила до суду заяву в якій просила справу слухати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити, не заперечувала проти винесення заочного рішення по справі. Справа слухалась у відсутності відповідача, який не з`явився в судове засідання незважаючи на те, що був повідомлений судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем його проживання відповідно до вимог ч. 4, ч. 10 ст. 130 ЦПК України. Про причини своєї неявки суд не повідомив і не подав відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи або про розгляд справи без його участі, а також не направив у встановлений строк відзиву чи заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки не повідомив та не направив відзиву, а позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували між собою в зареєстрованому шлюбу, який між ними було розірвано рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 09.06.2011 року (а/с 3). Під час вказаного шлюбу у сторін [INFO] народився син - [PERSON] , який зареєстрований та проживає разом з позивачкою та за адресою [ADDRESS] . Так, на момент звернення позивача до суду з даним позовом [PERSON] досягла повноліття. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у сімейному Кодексі України. Разом з тим, відповідно до ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. За наслідками розгляду справи встановлено, що [PERSON] навчається в коледжі Чернівецького національного університету ім. Ю. Федьковича на денній формі навчання за спеціальністю «Право», що підтверджується довідкою відокремленого структурного підрозділу фахового коледжу Чернівецького національного університету ім. Ю.Федьковича №617 від 09.06.2021 року (а/с 6). Згідно зі ст. 200 СК України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Лише та обставина, що на батьків покладено обов`язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ що батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Таким чином, у зазначеній нормі права законодавець пов`язує обов`язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років із можливістю батьків надавати таку матеріальну допомогу. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, будь-яких доказів щодо перебування на його утримання інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. Наведені обставини свідчать про те, що відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу у вигляді аліментів, у зв`язку з навчанням його повнолітнього сина аліменти в розмірі 1/4 частини його доходу не буде становити для нього надмірний тягар. З урахуванням конкретних обставин справи, наданих сторонами доказів, однакового обов`язку обох батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які потребують допомоги у зв`язку з навчанням, пояснень сторін в судовому засіданні, суд приходить до висновку, щовідповідач повинен та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання свого повнолітнього сина, який продовжує на теперішній час навчання, і у зв`язку з чим її потребує на весь період навчання, але не довше ніж до досягнення 23 років. Крім того, відповідно до ст.ст. 201, 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Так, позивач звернулась до суду з позовом 02.08.2021 року та саме з цього часу з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти. За змістом ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах на дитину (стаття 185 СК України), правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов`язань, обов`язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Натомість, відповідно до довідки ФОП [PERSON] від 01.07.2021 року №3-М [PERSON] з 2019 року по теперішній час проходить амбулаторне ортодонтичне лікування вартість якого сплачена позивачем у сумі 43675 грн. Так, повноліття [PERSON] досягнув 15.05.2021 року, а тому понесені позивачем витрати на його лікування за період з 2019 року входять до додаткових витрат та в порядку ст. 185 СК України на відповідача покладений обов`язок нести такі витрати. Враховуючи однаковий обов`язок батьків по утриманню своїх дітей з відповідача доцільно стягнути половину вартості стоматологічного лікування їх спільного з позивачкою сина. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір в сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved