Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-06 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до відкритого акціонерного товариства Банку «БІГ ЕНЕРГІЯ» (далі по тексту - відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ» (далі по тексту - відповідач-2) про визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки. Позовні вимоги мотивовані тим, що 09.11.2006 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено кредитний договір № 11/03-11-2006, а також договір іпотеки в забезпечення виконання умов за кредитним договором. 27.01.2014 року відповідач-1 повідомив позивача про відступлення своїх прав вимоги за кредитним договором відповідачу-2. Цього ж дня позивачем було отримано вимогу від відповідача-2 про необхідність погашення кредитної заборгованості. Разом із тим, вказаний у листі відповідач-1 та вимозі відповідача-2 договір купівлі-продажу прав вимоги позивачу наданий не був. Листами від 18.09.2014 року та від 22.09.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Халявка Н.М. позивача також було повідомлено про договір про відступлення прав за договором іпотеки. Згідно із вказаним договором купівлі-продажу права вимоги від 27.12.2013 року, до відповідача-2 перейшли всі права, які належали відповідачу-1 за кредитним договором. Позивач зазначав, що оскільки іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання, у зв'язку із відступленням відповідачем-1 права вимоги за кредитним договором відповідачу-2, ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» втратило право вимоги, а позивач втратила обов'язок щодо вчинення будь-яких дій на користь відповідача-1 по кредитному договору, а тому припинились зобов'язання. А оскільки зобов'язання позивача перед позивачем-1 припинились, то і іпотека, в силу ст. 17 Закону України «Про іпотеку» також є припиненою. Відтак, укладаючи 28.01.2014 року договір про відступлення прав за договором іпотеки ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» розпорядилось правами іпотекодержателя, яких не мало у зв'язку із припиненням дії договору іпотеки. Посилаючись на викладене, позивач просив суд визнати припиненою з 27.01.2014 року іпотеку, яка виникла на підставі договору іпотеки від 09.11.2006 року, укладеного між позивачем, [PERSON], [PERSON] та ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5873 та визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений 28.01.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 114. Позивач в судове засідання не з'явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та просила розглядати справу за її відсутності. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час і місце судового засідання повідомлялись належним чином. Враховуючи вимоги ст.ст. 169 та 224 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи в судовому засіданні 07.06.2017 року, оскільки від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, а відповідачі повторно не з'явились в судове засідання. Окрім того, справа підлягає розгляду в загальному порядку, оскільки в своїй заяві від 01.06.2017 року позивач не висловив свою думку з приводу заочного розгляду справи. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 213 Цивільного процесуального Кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі 509 Цивільного кодексу України № 435-ІV від 16 січня 2003 р. (далі по тексту - ЦК України), зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що 09.11.2006 року між позивачем та ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» було укладено кредитний договір № 11/03-11-2006, за умовами якого Банк надав позивачу кредит в сумі 90000,00 доларів США для придбання майнових прав на квартиру (а.с. 5-6). 09.11.2006 року між ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» та позивачем, а також [PERSON], який виступає майновим поручителем позивача, [PERSON], яка виступає майновим поручителем позивача та [PERSON], який виступає майновим поручителем позивача було укладено договір іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань позивача за кредитним договором № 11/03-11-2006. Предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] (а.с. 8-10). 27.12.2013 року ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» звернулось до позивача із повідомленням про відступлення права вимоги за кредитним договором, а також договором поруки та застави на користь ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (а.с. 12). 27.12.2013 року ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» звернулось до позивача із вимогою про погашення заборгованості за кредитним договором (а.с. 13). Із матеріалів справи вбачається, що 27.12.2013 року між ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» та ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір купівлі-продажу права вимоги № 3-233, за умовами якого відповідач-1 як первісний кредитор відступив за плату, а відповідач-2, як новий кредитор набув право вимоги , належне первісному кредитору відповідно до Контракту, укладеного між первісним кредитором та боржником, а також відповідно до одговору забезпечення (а.с. 15-18). 28.01.2014 року між ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» та ТОВ ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір про відступлення прав за договором іпотеки від 09.11.2006 року (а.с. 19), за яким відповідач-1 набув права первісного іпотекодержателя щодо предмету іпотеки - квартири [ADDRESS] (а.с. 19). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У свою чергу, вчинення особами дій щодо виконання досягнутих домовленостей, тобто виконання прийнятих на себе прав і покладених обов'язків за угодою, є виконанням угоди. Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Суд критично оцінює позицію позивача щодо необхідності визнання недійсним договору про відступлення прав за договором іпотеки від 28.01.2014 року з огляду на наступне. Так, позивач посилався в обґрунтування своїх вимог на те, що укладаючи 28.01.2014 року договір про відступлення прав за договором іпотеки ТОВ «ФК «ДОВІРА ТА ГАРАНТІЯ», ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» розпорядилось правами іпотекодержателя, яких не мало у зв'язку із припиненням дії договору іпотеки, оскільки іпотека припинилась в силу статті 17 Закону України «Про іпотеку» із припиненням основного зобов'язання. Так, відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку», іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтями 599, 600, 601, 604-609 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняються у разі: виконання, проведеного належним чином; за згодою сторін внаслідок передання боржником кредиторові відступного (грошей, іншого майна тощо); зарахування зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги; за домовленістю сторін; внаслідок звільнення (прощення боргу) кредитором боржника від його обов'язків, якщо це не порушує прав третіх осіб щодо майна кредитора; поєднанням боржника і кредитора в одній особі; неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає; смерті фізичної особи; ліквідації юридичної особи. В даному випадку, жодних обставин, які необхідні для припинення зобов'язань за кредитним договором не відбулось, а тому посилання позивача на припинення основного зобов'язання не ґрунтуються на вимогах закону. Щодо посилань позивача на припинення зобов'язання у зв'язку із відступленням відповідачем-1 права вимоги за кредитним договором відповідачу-2, внаслідок якого ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» втратило право вимоги, а позивач втратила обов'язок щодо вчинення будь-яких дій на користь відповідача-1 по кредитному договору, суд зазначає наступне. Статтею 513 ЦК України встановлено, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Згідно зі ст.ст. 514, 516 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, в даному випадку, відбулась заміна кредитора у зобов'язанні, що не є підставою для припинення зобов'язань за кредитним договором, і як наслідок, припинення іпотеки на цій підставі. А тому, вимоги позивача про визнання припиненою з 27.01.2014 року іпотеки, яка виникла на підставі договору іпотеки від 09.11.2006 року, укладеного між позивачем, [PERSON], [PERSON] та ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою О.П., зареєстрованого в реєстрі за № 5873, є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Окрім того, позивач просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір про відступлення прав за договором іпотеки, посвідчений 28.01.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горобинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 114, на тій підставі, що ВАТ Банк «БІГ ЕНЕРГІЯ» розпорядилось правами іпотекодержателя, яких не мало у зв'язку із припиненням дії договору іпотеки. Проте, в процесі розгляду справи не знайшли свого підтвердження посилання позивача щодо припинення договору іпотеки, а тому в задоволенні вимоги про визнання недійсним договору слід також відмовити. Окрім того, Відповідно до ст. 215 ЦК України підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. На жодну з передбачених законом обставину як підставу недійсності договору про відступлення прав за договором іпотеки позивач не посилається, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення пред'явленого позову. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а позовні вимоги не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину та припинення іпотеки, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про іпотеку», тому суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed