Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 22 лютого 2012 року з відповідачем [PERSON] був укладений безстроковий договір позики за умовами якого він передав позичальнику кошти в сумі 10 000 грн. із щомісячною сплатою 3% за користування позикою. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується письмовою розпискою. За період з березня 2012 року відповідачкою лише двічі виплачувались кошти на погашення відсотків в грудні 2013 року та в червні 2014 року. 10 червня 2016 року відповідачу направлена вимога про повернення боргу в розмірі 44 487,13 грн., позичальник отримавши її 13.06.2016 року, коштів так і не повернула. Тому з 13 липня 2016 року на суму заборгованості нараховуються 3% річних та інфляційні втрати. Розмір позики та відсотків на час звернення із позовом до суду становить 54 713,56 грн. Просить стягнути з відповідача грошові кошти та судові витрати в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги зменшив. Просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 10 000 грн., інфляційних втрат 414,28 грн. та проценти за користування грошима в сумі 20 140,0 грн. курсом Національного банку України, 3% місячних прострочення повернення позики 5 700 грн., 3% місячних за прострочення сплати відсотків за користування 21 195,0 грн., а всього 59 449,28 грн. Підтвердив, що текст розписки написаний власноручно ним, а підпис поставила сама позичальник особисто. 22 лютого 2012 року [PERSON] позичила у нього 10 000 грн. із сплатою 3% річних, пізніше змінив такі покази та пояснив, що [PERSON] раніше позичила в нього кошти в сумі 16 000 грн., тому в розписці були визначені проценти за січень місяць та лютий місяць 2012 року, і кошти за розпискою від 22.02.2012 року він [PERSON] не передавав. Договір позики був безстроковим, і з часу направлення вимоги позичальнику позичені кошти підлягають поверненню. Зобовязання про повернення коштів до квітня 2012 року стосуються лише процентів, оскільки укладений договір позики був безстроковим. [PERSON] підтвердила факт наявних боргових зобовязань поверненням коштів у грудні місяці 2013 та червні 2014 року на загальну сум 2 000 грн. Повернення коштів на суму 1 000 грн. у червні місяці 2014 року підтверджується записом у щоденнику за 13.06.2014 року, про що позивачем зроблено власноручний запис. Представник відповідача в судовому засіданні заявлених вимог не визнав. Заперечує про позику грошей [PERSON] у [PERSON], з її рукописним текстом не знайома, не знала її змісту та у звязку із веденням [PERSON] цивільної справи про захист її прав як споживача можливо підписала чистий аркуш паперу. Вважав, що слід відмовити у задоволенні позову по суті, оскільки істотні умови договору у представленій позивачем розписці не визначені. Така розписка складена особисто позивачем та не відповідала внутрішній волі його довірителя. Заслухавши доводи позивача, заперечення представника відповідача, перевіривши матеріали справи доказами, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 22 лютого 2012 року [PERSON] власноручно написав розписку, про те, що [PERSON] позичила у нього гроші під 3 % у місяць і станом на 22.02.2012 року [PERSON] винна 10 000 грн., а також відсотки за користування за січень (270грн.), лютий (270грн.) та березень (300грн.), які зобовязується сплатити в квітні 2012 року. Вищезазначена розписка містить підпис виконаний особисто [PERSON], а текст розписки виконаний не [PERSON], що підтверджується висновком судово-почеркознавчої експертизи від 29.01.2018 року № 2022-2025/17-26. 08 червня 2016 року позивач [PERSON] направив позичальнику заяву про повернення позики в розмірі 10 000 грн. та 3% у місяць за користування позикою, проте коштів в добровільному порядку відповідач не повернула. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями частини 2 означеної норми закону визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, тобто реальним. Із власноручно написаного [PERSON] тексту розписки слідує, що вона видана [PERSON] 22 лютого 2012 року для [PERSON], в тому, що вона позичила у нього гроші під 3% в місяць і станом на 22 лютого 2012 року вона винна 10 000 грн., а також відсотки за користування за січень (270 грн.), лютий 270 грн., березень 300 грн., які зобов»язується сплатити в квітні 2012 року. Позивач в судовому засіданні, змінивши попередні покази, підтвердив, що [PERSON] позичала у нього раніше значно більшу суму коштів в розмірі 16 000 грн. (без відповідного письмового документу), частину з них повернула. Проте станом на час написання розписки вона була винна 10 000 грн., а також не повернула відсотки за січень та лютий місяці 2012 року по 270 грн. за місяць та березень 300 грн., про що й було зазначено ним у цій розписці. При написанні розписки він коштів [PERSON] не передавав, тому і в розписці ним зазначено про сплату процентів за користування позикою за січень та лютий місяці. Аналізуючи зібрані у справі докази суд приходить до наступного висновку. З матеріалів справи убачається, що згідно з розпискою від 22 лютого 2012 року [PERSON] позичила гроші у [PERSON] під 3% в місяць, і станом на 22 лютого 2012 року вона винна 10 000 грн., а також відсотки за користування за січень 270 грн., лютий 270 грн. та березень 300 грн., які зобовязується сплатити в квітні 2012 року. Означена розписка не містить істотних умов договору позики, а саме предмету договору, оскільки в розписці датованій 22.02.2012 року зазначено, що [PERSON] позичила у [PERSON] гроші під 3% в місяць. Скільки таких коштів передано позикодавцем відповідачеві в позику в розписці не зазначено та з неї не слідує, що між сторонами досягнута домовленість, що кошти в сумі 10 000 грн. на виконання цього договору були передані, і що боргове зобовязання виникло взагалі. Означені обставини безгрошовості розписки від 22.02.2012 року підтвердив [PERSON] в ході розгляду справи. Суд критично оцінює і не бере до уваги пояснення позивача стосовно визнання таких боргових зобовязань [PERSON] поверненням процентів у грудні 2013 та червні 2014 року. Такі пояснення нічим обєктивно не підтверджені, є надуманими, а представлений як доказ щоденник позивача з особистою відміткою в графі «13 червня 2014 року 16.00 1000 [PERSON] /проценти/» з власним підписом позивача ніяким чином не можуть стверджувати про визнання боргу відповідачем поверненням ніби-то частини позики. Крім цього, із граматичного змісту боргової розписки написаної власноручно позивачем слідує, що означене речення є складнопідрядним, і під сполучним словом «які» (зобов»язана сплатити позичальник) маються на увазі усі грошові суми зазначені в даній розписці та стосуються строку їх повернення у квітні 2012 року. Тому суд не може вважати такий договір позики безстроковим. Натомість, представник відповідача заявлених вимог [PERSON] не визнав та суду пояснив, що позивач представляв інтереси [PERSON], як позивача, у Старокостянтинівському районному суді у справі про захист прав споживачів. Цих обставин позивач [PERSON] не заперечував та вони підтверджуються матеріалами цивільної справи 2-1584/2011. Для виконання рішення суду на прохання [PERSON], [PERSON] підписала чистий аркуш паперу із зазначенням свого номера мобільного телефону у ньому. Проте будь-яких коштів [PERSON] у [PERSON] не позичала, тим більше не повертала йому ніяких коштів. Означених обставин позивач не визнав, проте 22 лютого 2012 року гроші в сумі 10 000 грн. не передавались і розписка є безгрошовою в момент її написання, а позивач не може надати пояснень чого він особисто писав текст розписки. Відповідач категорично заперечує отримання грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Тому позичальник [PERSON] як боржник мала видати кредитору розписку про отримання коштів у борг. Вона має певну освіту і мала б сама написати борговий документ. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дії щодо передачі предмета договору на основі попередньої домовленості. Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України: «Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії». Отже, договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути надана розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Факт одержання позичальником позики безпосередньо повязаний з виникненням позикового зобовязання, і за ч. 2 ст. 1047 ЦК України встановлено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом наведеної норми, як доказ укладення договору позики може бути представлена не лише письмова розписка,але й інші документи, які б підтверджували передання позикодавцем позичальнику визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Розписка позичальника є доказом не лише укладення договору, але й має посвідчувати факт одержання ним грошової суми. Однак, розпискою від 22.02.2012 року не підтверджено факту передачі грошей, оскільки ні дати отримання грошей [PERSON], ні суми отриманих коштів в розписці не зазначено. Такого висновку суд дійшов, аналізуючи перш за все покази самого позивача та докази представлені ним в підтвердження заявлених вимог. Інших належних та допустимих доказів щодо укладення договору позики між [PERSON] та [PERSON] позивач не навів, а суд відповідно таких не встановив у звязку із чим позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed