Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] Хвіча Отарович звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області та згідно уточненої позовної заяви просив: -скасувати наказ управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області № 510-к від 22.12.2017 року, яким [PERSON] Хвічу Отаровича Отаровича (ІПН [NUMBER], адреса: [ADDRESS]) було звільнено 29.12.2017 року з посади начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. -поновити [PERSON] Хвічу Отаровича (ІПН [NUMBER], адреса: [ADDRESS]) на посаду начальника Одеського міського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що Наказом управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області Фонду соціального страхування України №510-к від 22.12.2017 року його, [PERSON] Хвічу Отаровича, було звільнено 29.12.2017 року з посади начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області Фонду соціального страхування України у звязку із закінченням строку трудового договору. Позивач вважає, що вказане звільнення є незаконним, а тому наказ №510-к від 22.12.2017 року підлягає скасуванню, у звязку із чим він був змушений звернутися до суду з даним позовом за захистом свого трудового права. Представник позивача в судовому засіданні позовну заяву підтримав у повному обсязі та просив суд її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. 01.03.2018 року на адресу суду надійшов письмовий відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. При цьому посилаючись на те, що звільнення позивача відбулося у звязку із закінченням строку дії трудового договору з 29 грудня 2017 року, з посади, яку він займав з 15.12.2017 року, вважає, що звільнення позивача проведено у відповідності до вимог трудового законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України\~проголошено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до частини 2\~статті 2 КЗпП, працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену дією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Відповідно до ч. 3\~ст. 21 КЗпП України\~контракт є особливою формою трудового договору, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Статтею 23 КЗпП України визначено, що трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Судом встановлено, що 10.07.2017 року між позивачем та відповідачем було укладено контракт №15, згідно якого він був призначений на посаду начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду в Одеській області Фонду соціального страхування України. Строк дії контракту складав з 01.08.2017 року по 14.12.2017 року. 14грудня 2017 року наказом № 408 - К «По особовому складу» Позивача було звільнено з посади начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у звязку із закінченням строку укладеного ним Контракту з 14.12.2017р. 15грудня 2017 року наказом № 430-К «По особовому складу» позивача було призначено на посаду виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області на строк з 15 грудня 2017 року до 29 грудня 2017 року. Підстава прийняття Позивача на зазначену посаду, заява позивача від 15.12.2017р. Як зазначив позивач, у вказаній заяві він визначив строк трудового договору, який бажав укласти до вирішення питання щодо його постійного призначення на посаду. Саме ця заява послугувала підставою для винесення наказу №490-к. Так, згідно зі статтею 39-1 КЗпП України, трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Тобто, виходячи з вищевикладеного та враховуючи умови ст. 39-1 КЗпП України, можна вважати, що фактично трудові відносини, які існували між позивачем та відповідачем були укладені на невизначений строк. З матеріалів справи вбачається, що Наказом № 510 - К «По особовому складу» від 22 грудня 2017 року Позивача з 29.12.2017р. звільнено з посади начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у звязку із закінченням строку трудового договору. Пунктом 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України встановлено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення. 29 грудня 2017 року наказом № 621 - К «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року № 510-к «По особовому складу» про звільнення [PERSON]О.» було внесено зміни до наказу від 22.12.2017р. № 510 - К та виправлено технічну помилку, що була допущена при його підготовці, а саме викладено пункт 1 наказу у наступній редакції: «Звільнити [PERSON] Хвічу Отаровича 29.12.2017 року з посади виконуючого обовязки начальника Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області у звязку із закінченням строку трудового договору». У період з 23.12.2017 року по 09.01.2018 року позивач знаходився на лікарняному, що підтверджується копіями листків непрацездатності, наявних у матеріалах справи. Тобто, у вказаний період позивач перебував у стані тимчасової непрацездатності, який унеможливлював виконання трудових обов'язків, що не може свідчити про наявність фактичних трудових відносин у розумінні\~статті 39-1 КЗпП України. З наказом № 510-к від 22.12.2017 року «По особовому складу та наказом № 621 - К «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року № 510-к «По особовому складу» про звільнення [PERSON]О.» від 29.12.2017р. Позивача було ознайомлено 10 січня 2018р., засвідчити цей наказ своїм підписом Позивач відмовився, про що був складений відповідний Акт про ознайомлення та відмову від підпису наказу № 621 - К «Про внесення змін до наказу від 22.12.2017 року № 510-к «По особовому складу» про звільнення [PERSON]О.» від 29.12.2017р. Таким чином, позивача було звільнено в день закінчення строкового трудового договору, а саме 29.12.2017 року, а не наступний день після закінчення лікування позивача (10 січня 2018 року), що свідчить про недотримання вимог частини третьої\~статті 40 КЗпП України\~про недопустимість звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності. Згідно Постанови правління Фонду соціального страхування України від 10.10.2017 №50 «Про затвердження структури органів Фонду», припинили свою діяльність Приморське, Малиновське, Суворовське відділення м. Одеси УВД ФССУ в Одеській області. Відповідно, з 01 січня 2018 створено Одеське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, яке буде забезпечувати реалізацію статутних завдань та функцій, визначених Законом України від 23.09.1999 № 1105 «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування». Таким чином, правонаступником Приморського відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області є Одеське міське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області. Тобто, при реорганізації новий субєкт господарювання стає правонаступником прав та обовязків попереднього, зазначене стосується також прав і обовязків у сфері трудових правовідносин. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до частини третьої статті 36 КЗпП України у разі зміни власника підприємства, а також у разі його реорганізації (злиття, приєднання, поділу, виділення, перетворення) дія трудового договору працівника продовжується. Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов'язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті\~40, частини третьої статті\~49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Як встановлено судом, позивача було звільнено в порушення вимог частини третьої\~статті 40 КЗпП України в період його тимчасової непрацездатності, що є підставою для поновлення працівника на займаній посаді. Твердження відповідача, що оскільки управління виконавчої дирекції Фонду' соціального страхування України в Одеській області Приморське відділення м. Одеси управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Одеській області, припинено, то відповідно і посада начальника Приморського відділення з 01.01.2018 року не передбачена штатним розписом. Проте, відповідачем не надано суду штатного розпису, який би підтверджував відсутність вакантної посади чи роботи за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду, тобто на яку можливо було б працевлаштувати позивача. З огляду на вищевикладене суд вважає за можливе захистити гарантоване Конституцією України право позивача на працю, шляхом скасування наказу про звільнення та поновлення [PERSON] Хвічу Отаровича на роботі. Згідно ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved