Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.10.2011 року на загальну суму 17\~891,48 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав на те, що 19.10.2011 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» та [PERSON] уклали договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 2 500,00 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Власник картки зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, згідно п.1.1.2.7 Договору. Банк свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі. Банк нараховує відсотки за користування кредитом в розмірі, встановленому «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, з розрахунку 360 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. На підставі п. 2.1.1.5.5 Договору позичальник зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, процентами за його використання, за перевиплати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 1.1.7.12 договору, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Відповідач не надавав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, чим порушив умови вищезазначеного договору. У звязку із зазначеними порушеннями зобовязань, станом на 31.12.2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 17\~891,48 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 2\~294,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14\~268,57 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 828,17 грн. Тому, ПАТ КБ «Приватбанк» вимушений звернутися до суду для стягнення з відповідача вказаної вище суми заборгованості. 20 березня 2018 року на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якій відповідач просив застосувати у справі позовну давність, що є підставою для відмови у позові. В обґрунтування відзиву на позовну заяву зазначено, що з позовними вимогами позивача відповідач не згоден. До матеріалів позовної заяви позивач не надав копію самого Договору між сторонами від 19.10.2011 року із підписом відповідача, також не надано докази про те, що відповідач отримав суму кредиту. Позивач обмежився наданням лише Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у «ПриватБанку» від 19.10.2011 року та Витягом із Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 року № СП-2010-256. Згідно з ст. 256 та 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Крім цього, зазначив, що позивач помилково вважає строк договору дійсним на сьогоднішній день посилаючись на пункт 1.1.7.12 Умов та правил надання банківських послуг, який передбачає пролонгацію дії договору, але не бере до уваги строк дії зобовязань за договором якій складає три роки з дати коли кредитоотримувач перестав виконувати свої зобовязання перед кредитодавцем. Кредит надавався позивачем строком на один рік - до 19.10.2012 року (включно). Строк для захисту цивільного права для позивача сплинув 19.10.2015 року, а позов заявлено 09 січня 2018 року, тобто поза межами строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову у звязку з пропуском строку для предявлення позову. У судове засідання представник позивача не зявився, але надав суду заяву в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляду справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 19 жовтня 2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідачу було надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 6). Посилання відповідача на те, що позивач не надав суду копію самого договору, укладеного між сторонами 19 жовтня 2011 року, а за відсутності копії договору неможливо встановити обсяг прав та зобовязань за договором та умови надання кредиту, а також не надав суду доказів отримання відповідачем суми кредиту, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у справі матеріалами. Так, відповідач [PERSON], підписуючи 19 жовтня 2011 року Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, погодився також з тим, що він згоден на те, що заява разом з Памяткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком Договір про надання банківських послуг, про що зазначено у вказаній Анкеті-заяві (зв. бік а.с. 6). У вказаній Анкеті-заяві також зазначено, що [PERSON] ознайомлений і згоден з Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку. За таких обставин судом встановлено, що між сторонами склалися фактичні кредитні правовідносини, у яких праву кредитодавця вимагати повернення наданих у кредит грошових коштів, кореспондує обовязок позичальника повернути отримані у кредит кошти на умовах обумовлених укладеною між ними угодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Відповідач скористався наданим кредитом, проте зобовязання належним чином за кредитним договором не виконав, в результаті чого виникла прострочена заборгованість. Згідно з розрахунку заборгованості, станом на 31 грудня 2017 року відповідач має заборгованість перед позивачем у розмірі 17\~891,48 грн., яка складається з: заборгованість за кредитом 2\~294,74 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом 14\~268,57 грн., штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (процентна складова) 828,17 грн. (а.с. 4-5). Твердження відповідача про те, що позивачем не надано суду доказів на підтвердження отримання суми кредиту спростовуються наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості, з якого вбачається, що відповідач користувався кредитними коштами, наданими позивачем в межах кредитного ліміту, та здійснював платежі в рахунок погашення кредиту. У відзиві на позовну заяву позивач просив застосувати у справі позовну давність, у звязку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити, оскільки кредит надавався позивачем строком на один рік, тобто до 19 жовтня 2012 року, а отже строк для захисту цивільного права позивача сплинув 19 жовтня 2015 року. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Згідно висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. З наданого позивачем розрахунку заборгованості відповідача [PERSON], здійсненого станом на 31 грудня 2017 року (а.с. 4-6) вбачається, що відповідачем систематично здійснювалось часткове погашення заборгованості за договором б/н від 19.10.2011 року, в тому числі: 16.01.2014 року на суму 400,00 грн., 12.02.2014 року на суму 200,00 грн., 13.03.2014 року на суму 200,00 грн., 14.04.2014 року на суму 140,00 грн., 14.05.2014 року на суму 130,00 грн., 08 червня 2014 року на суму 150,00 грн., 13 серпня 2014 року на суму 250,00 грн., 07 жовтня 2014 року на суму 200,00 грн., 10 лютого 2015 року на суму 620,00 грн. та 09 травня 2015 року на суму 300,00 грн. Здійснення позивачем періодичних платежів в рахунок часткового погашення заборгованості перед позивачем, на думку суду, свідчить про визнання позивачем свого боргу перед позивачем, у звязку з чим суд приходить до переконливого висновку, що перебіг позовної давності в даному випадку переривався зі здійсненням кожного чергового платежу. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 19 березня 2014 року у справі № 6-14цс14, розяснено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Твердження відповідача про те що кредит надавався позивачем строком на один рік тобто до 19.10.2012 року, суд до уваги не бере, оскільки вони спростовуються умовами укладеного між сторонами Договору, згідно п. 1.1.7.12 якого визначено, що договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, якщо протягом цього строку жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про розірвання даного договору, він автоматично лонгується на такий же строк. При цьому відповідач не надав суду відповідних доказів на підтвердження того, що він у передбаченому Договором порядку подав позивачу заяву про намір розірвати Договір. Слід також зазначити, що вказані твердження спростовуються також фактами систематичного часткового погашення відповідачем заборгованості, що свідчить про існування між сторонами правовідносин з повернення отриманих у кредит грошових коштів. Умови кредитного договору, укладеного між сторонами, передбачали щомісячні платежі в рахунок погашення кредиту, а строк погашення кредиту в повному обсязі було визначено останнім днем місяця, вказаного на платіжній картці. Оскільки останній раз відповідач здійснював погашення заборгованості 09 травня 2015 року, суд приходить до висновку, що перебіг позовної давності слід рахувати з червня 2015 року, оскільки останнього разу він переривався у травні 2015 року внаслідок вчинення відповідачем дій, які свідчать про визнання ним боргових зобовязань перед позивачем. При цьому, з вказаною позовною заявою до суду позивач звернувся 29 січня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, встановленого ст. 257 ЦК України. У звязку з викладеним, суд приходить до переконливого висновку, що посилання відповідача на сплив строку позовної давності для предявлення до суду даного позову є недоведеними, належним чином не обґрунтованими та безпідставними, а підстави для застосування у справі строку позовної давності, що має наслідком відмову у задоволенні позову, на теперішній час відсутні. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому, згідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг та відповідно до позовної заяви у випадку виникнення заборгованості клієнт зобовязаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Таким чином судом встановлено, що відповідачем було порушено право позивача на повернення йому грошових коштів, наданих позичальнику у кредит. З огляду на те, що відповідач прострочив погашення поточних платежів за кредитним договором та не повернув отримані кредитні кошти, не виконавши взятих за договором зобов'язань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № б/н від 19.10.2011 року станом на 31 грудня 2017 року на загальну суму 17\~891,48 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 1 762,00 грн. На підставі ст.ст. 253, 257, 264, 267, 526, 1049, 1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved