Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-26 00:00:00

У січні 2013р. позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 15409грн та зобов'язати останню укласти договір на проживання, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що відповідач, не маючи відношення до університету, проживає у кімнаті студентського гуртожитку, який знаходиться у державній власності та на балансі позивача, відмовляється укласти письмовий договір на проживання, не здійснює оплату за проживання та комунальні послуги у повному обсязі, через що станом на 14.12.2012р. має заборгованість у зазначеному розмірі. У судовому засіданні представники позивача вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини; відповідач - проти позову заперечила, посилаючись на те, що строк позовної давності для вимог про заборгованість до січня 2010р. минув, розрахунок заборгованості відсутній; в минулому як працівник вузу вона на законних підставах вселилась та постійно проживає в гуртожитку, тому зобов'язувати її до укладення договору на тимчасове проживання незаконно. З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійно зареєстрована та проживає у кімнаті [ADDRESS], що підтверджено сторонами та даними довідки форми 3, виданої НУК ім.адм.Макарова від 29.10.12р. Згідно наданим матеріалам, гуртожиток №2 знаходиться у державній власності та на балансі позивача. За твердженням та розрахунком позивача, відповідач [PERSON] оплату за житло з розрахунку за три койко-місця та комунальні послуги здійснює нерегулярно та лише частково. Згідно розрахунку позивача, заборгованість за період до 01.12.2012р. складає 14625,22грн, з урахуванням всіх зроблених у той період оплат, про які зазначала відповідач у суді. Відповідно до положень ст.ст.130,131 Житлового кодексу України порядок користування жилою площею у гуртожитках визначається законодавством, примірним положенням про гуртожитки. Так, п.п.38-39 Примірного положення про гуртожитки, затвердженого постановою уряду УРСР №208 від 03.06.1986р., передбачено, що громадяни, які у гуртожитках проживають у приміщеннях, що перебувають у їх відособленому користуванні, вносять плату за користування жилою площею і за комунальні послуги по ставках квартирної плати (тарифах), установлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Поряд з цим, умови користування приміщеннями студентських гуртожитків регулюються відповідними положеннями вузів, виходячи з Примірного положення про студентський гуртожиток вищого навчального закладу 13.11.2007р., яким передбачено, що плата за житло та послуги у студентському гуртожитку визначається лише вартістю місця проживання в гуртожитку, яка складається з вартості його утримання та вартості обов'язкових побутових послуг (п.п.45-49). Отже, за встановлених обставин справи та наведених правових норм, сторони фактично перебувають у правовідносинах з приводу наймання відповідачем у позивача відособленого приміщення в гуртожитку, тому відповідач несе зобов'язання своєчасно вносити плату за користування житлом та послугами. При цьому, суд визнає правомірним нарахування відповідачу оплати за проживання з розрахунку за койко-місця, оскільки спеціальне правове регулювання у студентських гуртожитках не містить норм можливості нарахування плати по ставках квартирної плати (тарифах), встановлених для будинків державного та громадського житлового фонду. Що стосується вимог про зобов'язання відповідача укласти договір на тимчасове проживання в гуртожитку, то підстав для їх задоволення суд не вбачає, оскільки вони не відповідають способам захисту прав, передбаченим діючим законодавством, та законодавчо встановлена обов'язковість укладання саме такого договору є недоведеною. Доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності для частини боргу не заслуговують на увагу, оскільки відповідач протягом 2010-12рр. проводила оплату за проживання, що в силу положень ч.1ст.264 ЦК України свідчить про переривання перебігу позовної давності. На підставі ст.88 ЦПК України позивачу, на користь якого ухвалюється рішення, суд присуджує з відповідача понесені і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial