Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся з позовом в якому просив скасувати арешт усього його рухомого майна в межах суми звернення стягнення у розмірі 48225,02 грн, накладеного постановою ВДВС Голосіївського районного управління юстиції у рамках виконавчого провадження № 44659774 від 25.09.2014 року, реєстраційний номер обтяження 14553782. Заочним рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 22 вересня 2016 року в задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з заочним рішенням представник [PERSON] [PERSON] звернувся з апеляційною скаргою, у якій просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції, та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що заочне рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції при розгляді справи не захистив право власності позивача, яке порушується внаслідок арешту його рухомого майна, який накладено задля виконання рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року, яке на даний момент скасовано ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ 1 жовтня 2014 року та передано справу на новий розгляд до суду першої інстанції, чим позбавив позивача права на ефективний спосіб захисту та відмовив у правосудді. Судом не взяті до уваги при ухваленні заочного рішення ті обставини, що виконавче провадження в рамках якого накладено арешт, підлягає закінченню, крім того, не звернув уваги на те, що постанову ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві від 13.11.2015 р. про направлення виконавчого листа № 509/2011/13-ц за належністю до Лозівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Харківській області винесено вже після того, як рішення 01.10.2014 р. на підставі якого виданий виконавчий лист скасовано ухвалою ВССУ. Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги та дослідивши матеріали справи, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що не має підстав для зняття арешту з майна боржника, оскільки державним виконавцем відділу ДВС Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві виконавчий лист №509/2011/13-ц направлено за належністю до Лозівського міськрайонного відділу ДВС Головного територіального управління юстиції у Харківській області, що є винятком зі ст.. 50 Закону України «Про виконавче провадження», також не має підстав для зняття арешту з майна боржника і відповідно до ст..60 Закону України «Про виконавче провадження». З таким висновком суду, судова колегія не погоджується, з наступних підстав. Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області у справі №509/2011/13-ц від 18.11.2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] було частково задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 85884,00 грн та судовий збір у сумі 1100 грн (а.с. 11). Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 16.07.2014 року рішення Овідіопольського районного суду Харківської області від 18.11.2013 року скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 44508 грн, у якості відшкодування моральної шкоди 2000 грн, судові витрати у розмірі 1717 грн (а.с. 12-16). На виконання зазначеного рішення апеляційного суду Овідіопольським районним судом Одеської області 11 серпня 2014 року було видано виконавчий лист № 509/2011/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 48 225,02 грн. 10.09.2014 року головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві [PERSON] було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44659774 на підставі виконавчого листа № 509/2011/13-ц від 11.08.2014 року, виданого Овідіопольським районним судом Одеської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 48225,02 грн (а.с. 22). Головним державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві [PERSON] 25 вересня 2014 року було винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у межах суми звернення стягнення у розмірі 48225,02 грн (а.с. 23). Відповідно до витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за № 45229315 відділом державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції накладено арешт та заборону на відчуження усього рухомого майна боржника у межах суми звернення стягнення у розмірі 48225,02 грн, реєстраційний номер обтяження 14553782 (а.с. 18). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 1 жовтня 2014 року (провадження № 6-32856 св 14) рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.11.2013 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 16 липня 2014 року по справі № 509/2011/13-ц були скасовані. Справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с. 17-19). Отже, судовим розглядом достовірно встановлено, що після ухвалення рішення касаційною інстанцією підстав для подальшого виконання скасованого рішення апеляційного суду не було і виконавче провадження підлягало закінченню на підставі п.4 ч.1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» в якій зазначено, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі: скасування рішення суду, на підставі якого виданий виконавчий документ. Згідно ч.1 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» наслідками завершення виконавчого провадження у разі його закінчення є зняття арешту, накладеного на майно боржника. ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві в порушення зазначених вище вимог закону замість закінчення виконавчого провадження у зв»язку зі скасуванням рішення суду на підставі якого видано виконавчий документ і зняття арешту, майже через рік 13.11.2015 р. направив виконавчі листи для подальшого виконання до Лозівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Харківській області . Суд першої інстанції відмовляючи у позові з підстав , що направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби виключає зняття арешту, дійшов помилкового висновку, оскільки закон передбачає цей виняток за умов, що виконавчий лист підлягає подальшому виконанню і тоді арешт на майно боржника зберігається. В цій справі після скасування рішення суду на підставі якого видано виконавчий документ, він не підлягав подальшому виконанню. Крім того, суду було відомо, що 7 квітня 2015 року Овідіопольським районним судом Одеської області було винесено рішення по справі № 509/2011/13-ц і стягнуто на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 48225 грн в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також судові витрати з ПАТ «Народна фінансово-страхова компанія «Добробут». До [PERSON] в позові було відмовлено (а.с. 20). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦПК України сторона виконавчого провадження має право звернутися до суду із скаргою , якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Судовим розглядом встановлено, що своїми діями ВДВС Голосіївського РУЮ у м. Києві порушило права позивача, але він не звернувся як того вимогає закон, в порядку розділу УП ЦПК України зі скаргою до суду, який видав виконавчий документ (ч.2 ст.384 ЦПК України) , а саме до Овідіопольського районного суду Одеської області на дії виконавчої служби Голосіївського РУЮ у м. Києві і не оскаржив постанови про закінчення виконавчого провадження у зв»язку із направленням до Лозівського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Харківській області , замість закінчення у зв»язку із скасуванням рішення суду, а подав до суду позовну заяву про звільнення майна з під арешту, що є неналежним способом захисту його порушених прав в розумінні ст.16 ЦК України. Відповідно до ч.3,4 ст.309 ЦПК України підставою для скасування рішення суду першої інстанції є невідповідність висновків суду обставинам справи і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. За таких умов, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з інших підстав, а саме, що діючим цивільним процесуальним законодавством передбачено інший порядок оскарження дій виконавчої служби з метою захисту порушених прав позивача.

Outcome: partial