Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-19 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] міської ради Харківської області, із залученням третьої особи [PERSON], про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'ю в період з 2007 року по 10 листопада 2013 року, та визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок та земельну ділянку, розташованих за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Крупської, буд. 2, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 10 листопада 2013 року. Позивач [PERSON] або його представник в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, підтримує позовні вимоги і просить суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача [PERSON] міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, заперечень на позов не мають. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, заперечень на позов не має, заявила про відмову від своїх спадкових прав на користь позивача. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Справи про спадкування за законом мають вирішуватись на основі правил глави 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкування за законом здійснюється почергово. За відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття всіма спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують спадкоємці відповідної черги. Зокрема, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (ст. 1264 ЦК України). Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сімю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. Зазначений пятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сімєю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сімєю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були повязані спільним побутом, мали взаємні права та обовязки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сімї, тощо. За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно розяснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди, до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Згідно п. 22-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (Із змінами, внесеними згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. 10 листопада 2013 року померла [PERSON], про що складено відповідний актовий запис № 827 від 12 листопада 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби [PERSON] міськрайонного управління юстиції Харківській області, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 416727 від 12.11.2013 року (а.с. 10). Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, а саме: свідоцтвом про право на спадщину за законом від 21 травня 1996 року, свідоцтвом про право власності від 21 травня 1996 року, посвідченого [PERSON] держнотконторою 21.05.1996р. за реєстрами № 2-2020, № 2-2032, зареєстрованого в БТІ 27.05.1996 року; технічним паспортом на будинок, виготовлений 12.11.2014 року КП «[PERSON] міське бюро технічної інвентаризації», вбачається, що гр. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Крупської, буд. № 2, а саме: житловий будинок під літ. «А-1» з прибудовою під літ. «а», з тамбуром під літ. «а1», загальною площею 48,8 кв.м., житловою площею 24,4 кв.м.; господарські будівлі та споруди: сарай під літ. «Б», сарай під літ. «Г, погріб під літ. «В», літня кухня під літ. «Д», вбиральня під літ. «Ж», літній душ під літ. «Е», парканом №1, вартістю 50 110 грн (а.с. 7-9, 11-13). Згідно Державного акту на право власності на землю Серія ЯБ № 610808, виданого 2 серпня 2006 року [PERSON] міською радою Харківській області на підставі рішення 55 сесії 4 скликання [PERSON] міської ради від 7 лютого 2006 року № 2317, зареєстрованого в [PERSON] міському відділі земельних ресурсів в Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010667200121, гр. [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0995 га, кадастровий номер 6310400000:85:012:0001, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, яка розташована за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Крупської, буд. № 2 (а.с. 14). Таким чином, судом установлено, що після смерті [PERSON] 10 листопада 2013 року відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Крупської, буд. № 2, та на земельну ділянкуплощею 0,0995 га, кадастровий номер 6310400000:85:012:0001, розташованої за адресою: Харківська область, м. Ізюм, вул. Крупської, буд. № 2. Довідкою про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщені/будинку осіб від 19 серпня 2015 року підтверджується, що [PERSON] дійсно доглядав та проживав разом з [PERSON] за адресою по вул. Крупської, № 2, однією сім'ю з 2007 року по 10 листопада 2013 року (а.с. 15). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Згідно відповіді [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 28.09.2015 року № 2603/02-17 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої 10 листопада 2013 року, з заявами про прийняття або відмову від спадщини ніхто із спадкоємців не звертався. Для оформлення спадщини за законом [PERSON] необхідно надати до нотаріальної контори документи, які підтверджують родинні стосунки з померлою. На час смерті [PERSON] заявник [PERSON] були зареєстровані разом з нею більш ніж 5 років. А тому [PERSON] має право звернутися до суду з заявою про встановлення факту проживання зі спадкодавицею однією сім'ю (а.с. 31. Згідно листа [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області від 13.10.2015 року № 2837/01-16 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої 10 листопада 2013 року, заведена спадкова справа №11/2014 приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] (а.с. 32-33). Згідно листа приватного нотаріуса [PERSON] міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] від 19.10.2015 року № 555/01-16 та матеріалів копії спадкової справи № 11/2014 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлої 10 листопада 2013 року, заведена спадкова справа №11/2014, з заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON], яка стверджувала, що вона є племінницею померлої, але документи, що підтверджують родинний зв'язок надані не були. [PERSON] зверталася до суду щодо визнання факту родинних відносин та ухвалою Ізюмського міськрайонного суду від 20.09.2015 року заяву [PERSON] залишено без розгляду ( а.с. 37, 38-93). Судом установлено, що у четверту чергу право на спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 10 листопада 2013 року, має [PERSON], який проживав зі спадкодавцем однією сімєю не менш як пять років до часу відкриття спадщини. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] за заповітом або за законом не встановлено. У задоволенні позовних вимог відповідач та третя особа не заперечували. Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено. На підставі викладеного, виходячи з наведених норм матеріального права та з врахуванням передбачених п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальних засад про справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства, позов підлягає задоволенню. Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 1).

Outcome: approved