Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

у січні 2020 року Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулось до суду із вказаним позовом, в якому просило стягнути з [PERSON] : - заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги за поставлену теплову енергію у гарячій воді в розмірі 16 951,87 грн., інфляційну складову боргу в розмірі 830,64 грн., 3% річних у розмірі 465,36 грн., а також судовий збір в сумі 1 302,00 грн. Ухвалою від 12.02.2020 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 21.05.2020 року (а.с. 59-60). Ухвалою від 21.05.2020 року розгляд справи відкладено на 14.09.2020 року (а.с. 80). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. 19.05.2020 року до суду надійшов відзив відповідача, в котрому останній проти позову заперечив та просив суд відмовити у його задоволенні (а.с. 64-67). Свою позицію мотивував тим, що хоча і є власником житлового будинку на [ADDRESS] , проте, в останньому не проживає і внутрішньобудинкові теплові мережі у будинку відсутні, тобто послугами централізованого опалення він не користується. Зазначив, що неодноразово звертався до ПАТ «Київенерго», але тільки 24.03.2017 року відбулось відключення будинку від теплових мереж. Крім того, вказав, що прав позивача не порушував, оскільки останній з власної вини, не дотримуючись умов укладеного договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 3052095 від 01.01.2007 року, не припинив подачу теплової енергії через відсутність оплати за її споживання. 03.08.2020 року до суду надійшла відповідь на відзив, якою позивач, посилаючись на недоведеність та безпідставність тверджень відповідача, просив позов задовольнити в повному обсязі. 12.08.2020 року відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, зазначив, що позов задоволенню не підлягає, оскільки вказана заборгованість є доказом бездіяльності позивача, котрий формально відноситься до своїх обов`язків, не виконує умови укладеного договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 3052095 від 01.01.2007 року. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, 11.10.2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенрго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01.08.2018 року з урахуванням оплат. Відповідно до Додатку № 1 та/або додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиту теплову енергію у розмірі 16 951,87 грн., за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено та не заперечено сторонами, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Також, судом встановлено, що 01.01.20107 року між ПАТ «Київенерго» та [PERSON] укладено договір на постачання теплової енергії у гарячій воді № 3052095, відповідно до якого позивач зобов`язався виробити та поставити теплову енергію відповідачу для потреб опалення та гарячого водопостачання, а відповідач зобов`язався отримати її та оплатити відповідно до умов, викладених в договорі. За умовами вказаного договору, останній набуває чинності з дня його підписання та діє до 01.06.2007 року. Договір вважається пролонгованим на кожний наступний рік, якщо за місяць до закінчення строку його дії не буде письмово заявлено однією із сторін про його припинення. При зверненні до суду, позивач вказав про те, що заяв про припинення договору від відповідача не надходило. Проте, суд критично ставиться до вказаної позиції, оскільки з матеріалів справи вбачається, що відповідач 19.01.2017 року звернувся до ПАТ «Київенерго» з заявою про припинення договору на постачання теплової енергії у гарячій воді № 3052095 від 01.01.2007 року через відсутність потреби у послугах Київенерго (а.с. 72). 23.03.2017 року квартиру відповідача відключено від теплових мереж (а.с. 69). Разом з тим, за умовами договору припинення його дії не звільняє відповідача від обов`язку повної сплати за надані послуги (п. 4.10 договору.). З матеріалів справи вбачається, що сума заборгованості відповідача [PERSON] за спожиті до 01.05.2018 року, а саме: за період з жовтня 2015 року по березень 2017 року, послуги за поставлену теплову енергію у гарячій воді становить 16 951,87 грн. (а.с. 18-30). Доказів в розрізі ст. ст. 76-81 ЦПК України на спростування вказаного відповідачем не надано. Свої зобов`язання відповідач виконував неналежно, внаслідок чого виникла заборгованість. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних справа та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог кодексу, актів законодавства, а при відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При дослідженні наданого позивачем розрахунку, суд прийшов до висновку про те, що зазначений розрахунок зроблено вірно та у повній відповідності до інших наявних у справі доказів, та стверджує порушення відповідачем обов`язків. Вказане відповідачем в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України не спростовано. З огляду на викладене, правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення сум інфляційних втрат на суму заборгованості у розмірі 830,64 грн. та суми 3-х відсотків річних на суму заборгованості у розмірі 465,36 грн.; є обґрунтованими і в цій частині позов також підлягає задоволенню в повному обсязі в межах заявлених позовних вимог, оскільки судом безспірно встановлено, що позивачем були надані послуги відповідачу як власнику квартири, що останнім також не було спростовано доказами відповідно ст. ст. 76-81 ЦПК України. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у сумі 1 302,00 грн. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 6, 11, 509, 525, 526, 549, 550, 551, 611, 625, 627 ЦК України,

Outcome: approved