Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про встановлення режиму окремого проживання подружжя. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29.04.2011 р. був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем. Від шлюбу мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. За час сімейного життя склалися обставини, які призвели до неможливості спільного проживання з відповідачем. Так, в травні 2014 р. за місцем їх спільного проживання - у м.Донецьку - в активній формі розпочалися дії щодо проведення антитерористичної операції. Обставини склалися такі, що проживання у місті було небезпечним для життя їх та дитини. Вона була вимушена виїхати разом з дитиною та сподівалася, що чоловік з часом теж приєднається до них. До цього часу відповідач не виявляє бажання проживати разом, навідує раз у місяць дитину. Вона не бажає розривати шлюб. Вважає, що збереження сім'ї можливе та сподівається, що з часом шлюб може бути поновлений. Однак, на теперішній час вони господарство ведуть окремо, мають окремий бюджет і встановлення режиму окремого проживання врегулює питання щодо режиму майна, набутого кожним за час окремого проживання, та спростить вирішення цих питань у майбутньому. Просила встановити для подружжя [PERSON], [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - [NUMBER]) та [PERSON], [INFO] (реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб - [NUMBER]), шлюб між яким зареєстрований 29 квітня 2011 року Донецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області (актовий запис № 249), режим окремого проживання. Позивач до судового засідання не з'явилася, про час розгляду справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій підтримала заявлені вимоги та просила розглянути справу у її відсутність. Відповідач в судове засідання не прибув, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки до судового засідання відповідача, належним чином повідомленого та такого, що не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, що маються в справі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розглянути справу з постановленням заочного рішення в порядку ст.ст.224-225 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, законодавство, що регулює дані правовідносини та дослідивши надані докази у межах заявлених позовних вимог, встановив наступне. З матеріалів справи вбачається, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 29.04.2011 року (а.с.12). Мають малолітню дитину (а.с.13). Відповідно до ст. 56 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв»язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Так, відповідно до ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. Згідно із вказаною правовою нормою за заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Статтею 120 СК України встановлено, що режим окремого проживання не припиняє прав та обов'язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму. У разі встановлення режиму окремого проживання майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. Встановлення режиму окремого проживання не суперечить Конституції України, чинному сімейному законодавству, не порушує права подружжя. Пленум Верховного Суду України п.12 постанови №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначає що при застосуванні положень статей 119, 120 СК судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Під час судового розгляду справи було встановлено, що з липня 2014 року між позивачем та відповідачем фактично були припинені шлюбні відносини, мешкають окремо. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що підстави відмовляти встановленню режиму окремого проживання відсутні, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved