Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку в якому вказувала, що на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2005 року, реєстр. №3082 вона придбала у [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Продавець набула вказане майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 2 104,37 кв.м., призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку - [PERSON] . Зважаючи на те, що до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розташовані та яка необхідна для їх обслуговування, що належить відчужувачу майна, а тому [PERSON] просила визнати її власником земельної ділянки, площею 2 104,37 кв.м., розташованої по [ADDRESS] , призначеної для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Ухвалою суду від 06 грудня 2019 року до участі в справі в якості співвідповідачки залучено [PERSON] . В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, проте в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на те, що вона не погоджується з фактом набуття позивачкою житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 06 грудня 2005 року, який укладений за сумнівних обставин, а тому не вбачала підстав для визнання її власником спірної ділянки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, судом відповідно до ч.ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, причину неявки суду не повідомив. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для вирішення спору. Заслухавши пояснення відповідачки [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 06 грудня 2005 року, реєстр №3082 [PERSON] придбала у [PERSON] (яка [INFO] померла) житловий будинок [ADDRESS] . Продавець набула вказане майно в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . Факт набуття позивачкою житлового будинку у власність підтверджується правовстановлюючим документом - договором, який на час розгляду справи є чинним, жодною зі сторін або іншими заінтересованими особами не оспорений, а тому суд не приймає до уваги заперечення відповідачки в цій частині. Вказаний будинок знаходиться на земельній ділянці площею 2 104,37 кв.м., призначеній для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Право власності щодо ділянки зареєстроване за попереднім власником будинку - [PERSON] . З прийняттям спадщини у вигляді будинку, [PERSON] згідно ст. 1218, ч. 5 ст. 1268 ЦК України вважається такою, що набула у власність й належну спадкодавцю спірну земельну ділянку. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, що була чинною на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Разом з тим, згідно п.п. ґ п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 р. N 997-V ( 997-16 ) - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При вирішенні вимог про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд має з`ясовувати, зокрема, чому це питання не було визначено в договорі, можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатку до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку та чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження (п. 18-1 постанови Пленуму). Судом встановлено, що на час виникнення спірних відносин законом було передбачено, що при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами від відчужувача до набувача автоматично переходило і право власності або право користування земельною ділянкою без укладення окремого договору відносно цього майна. Можливість укладення між відчужувачем і набувачем окремого договору щодо права набувача на земельну ділянку на час розгляду справи втрачена. Реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням свідчить саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивачки є обґрунтованими, а її цивільне право підлягає захисту шляхом визнання її власником спірного майна.

Outcome: approved