Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-16 00:00:00

У січні 2014 року Громадська організація «Незалежна правозахисна громадська організація «Право на захист» (далі - НПГО) в інтересах члена [PERSON] звернулася з позовом до керуючого Запорізькою та Мелітопольською єпархією Архієпископа Луки (Коваленко Андрія В’ячеславовича). Посилаючись на порушення відповідачем вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації», яке полягало у ненаданні відповіді на інформаційний запит від 09.07.2013р., просить встановити факт приховування інформації і ненадання належної повної відповіді на порушені питання у запиті, зобов'язати відповідача надати відповідь на порушені у інформаційному запиті від 09.07.2013р. питання. В судовому засіданні представник позивача Литвинов Г.М. і [PERSON], в чиїх інтересах пред'явлений позов, підтримали вимоги позову, просили задовольнити у повному обсязі з наведених у позовній заяві підстав. Проти задоволення заяви представника відповідача та закриття провадження по справі заперечували з тих підстав, що позивач не оскаржує бездіяльність відповідача як розпорядника публічної інформації, а прохає встановити факт, що має юридичне значення, який встановлюється лише за нормами цивільно-процесуального судочинства України, а оскільки окрім встановлення факту, який має юридичне значення, заявляються вимоги про захист порушеного права, справа підлягає розгляду в порядку позовного провадження. Представники відповідача проти позову заперечували, зазначивши, що в діях відповідача відсутні порушення права позивача на одержання публічної інформації, тому що Запорізька єпархія не є розпорядником публічної інформації, оскільки не являється суб'єктом господарювання, а інформація, про яку йдеться у запиті, не відноситься до публічної. Крім того, оскільки оскарження до суду дій чи бездіяльності розпорядників публічної інформації здійснюється відповідно до Кодексу адміністративного судочинства, провадження у справі повинно бути закрите. Заслухавши учасників процесу, дослідивши та оцінивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом. Відповідно ст. 11 ЦК цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Згідно зі ст. 15 ЦПК загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Суди розглядають справи, визначені в ч. 1 ст. 15 ЦПК, у порядку позовного, наказного та окремого провадження. Статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ст. 10 ЦПК цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 11 ЦПК встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Судом встановлено, що громадська організація «Незалежна правозахисна громадська організація «Право на захист» звернулася до керуючого Запорізькою та Мелітопольською єпархією Архієпископа Луки (Коваленко Андрія В’ячеславовича) з інформаційним запитом від 09.07.2013р., вихідний №44/09-07/2013-Г (а.с.7). Вказаний запит підписаний заступником керівника НПГО [PERSON]. У запиті, з посиланням на положення Закону України «Про доступ до публічної інформації», ставиться питання про надання наступної інформації: про адресу офіційного веб-сайту та електронної пошти Запорізької та Мелітопольської єпархії; про розклад роботи на 2013 рік Запорізької та Мелітопольської єпархії і графік прийому громадян на 2013 рік керуючим Запорізькою та Мелітопольською єпархією з наданням копії цього документу; вхідний реєстраційний номер інформаційного запиту НПГО від 09.07.2013р. в журналі запитів публічної інформації розпорядника інформації. На підтвердження направлення та отримання адресатом вказаного запиту надано копію опису цінного вкладення, поштового повідомлення і фіскального чеку (а.с.8). Факт отримання запиту і ненадання відповіді на нього суд вважає встановленим, оскільки ця обставина визнається сторонами у справі і відповідно до положень ст. 61 ЦПК України не потребує доказування. При цьому вказаний факт не є юридичним фактом в розумінні ст.236 ЦПК України, на що посилався представник позивача і [PERSON], оскільки ними не доведено і судом не встановлено, що від його встановлення залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи [PERSON], в інтересах якої НПГО звернулося до суду з даним позовом. Порядок діяльності громадських об'єднань, права громадських об'єднань визначаються Закону України «Про громадські об'єднання», який вступив в дію з 1 січня 2013 року. Відповідно до змісту ст.ст. 9, 11 цього Закону, мета (цілі) діяльності громадського об'єднання визначаються установчими зборами та зазначаються у рішенні про утворення громадського об'єднання, яким є протокол установчих зборів. Відомості про мету (цілі) та напрями його діяльності містяться також у статуті громадського об'єднання. Статтею 9 Закону України «Про громадські об'єднання» визначено, що утворення громадського об'єднання здійснюється на установчих зборах його засновників та оформлюється протоколом. Протокол установчих зборів громадського об'єднання має містити, в тому числі, відомості про рішення про утворення громадського об'єднання із зазначенням мети (цілей) його діяльності, рішення про затвердження статуту громадського об'єднання. Відповідно до змісту ч. 4 цієї статті, у разі утворення громадського об'єднання, яке має намір здійснювати діяльність без статусу юридичної особи, рішення про затвердження статуту громадського об'єднання приймається, якщо наявність статуту передбачено рішенням про утворення такого об'єднання. НПГО здійснює діяльність без статусу юридичної особи, статуту не має, створена відповідно до наказу Дніпропетровського міського управління юстиції від 27.05.2013р. №374 про прийняття повідомлення про утворення громадської організації «Незалежна Правозахисна Громадська Організація «Право на захист» відповідно до ст. 16 «Про громадські об'єднання». Позивачем не надано суду протоколу установчих зборів громадського об'єднання або витягу в частині визначення мети (цілей) його діяльності, з посиланням на відсутність вказаного документу у позивача, про його витребування представники відповідача не заявляли, представники НПГО категорично заперечували щодо цього. З наданого позивачем витягу з Протоколу №1 з питання уповноважених осіб об'єднання вбачається, що НПГО утворене трьома особами, на момент утворення членами НПГО є голова організації Литвинов Г.М., а також [PERSON] і [PERSON] Щодо відповідача у справі судом встановлено наступне. Згідно ст. 5 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», церква (релігійні організації) в Україні відокремлена від держави. Релігійні організації не виконують державних функцій. В листі Міністерства культури України, на який посилається позивач, роз'яснюються положення чинного законодавства в частині того, що релігійними організаціями в Україні є релігійні громади, управління і центри, монастирі, релігійні братства, місіонерські товариства (місії), духовні навчальні заклади, а також об'єднання, що складаються з вищезазначених релігійних організацій. Релігійні об'єднання в свою чергу представляються своїми центрами (управліннями). Релігійні організації можуть бути юридичними особами. В той же час, для релігійних об'єднань в цілому можливість отримання такого статусу чинним законодавством не передбачена. Суб'єктами господарювання можуть бути ті церковні структури, структури (положення) яких зареєстровані в установленому законом порядку і які набули статусу юридичної особи. Відповідно до змісту Статуту Управління Запорізької єпархії Української православної церкви, зареєстрованого постановою ради у справах релігій при Кабінеті Міністрів України 29.07.1992р., з наступними змінами 2010 року, Запорізька Єпархія (місцева Церква) об'єднує громадян, які мешкають на території єпархії для спільного здійснення права на свободу сповідання і поширення православної християнської віри. У своїй внутрішній діяльності єпархія керується Статутом про управління Української Православної Церкви, постановами Собору Української Православної Церкви, Собору єпископів Української Православної Церкви та Священного Синоду. Запорізька єпархія української православної церкви включена до реєстру неприбуткових організацій з 01.04.1999р. та має ознаку неприбутковості (0013), що підтверджується листом ДПІ у Ленінському районі м. Запоріжжя головного управління міндоходів у Запорізькій області від 07.03.2014р. №2638/10/08-28-15-01. Згідно Статуту, Управління Запорізької єпархії є виконавчим органом єпархії і здійснює свою діяльність, дотримуючись чинного законодавства, а також даного Статуту, який визначає його правоздатність як юридичної особи. Відповідно до указу Митрополита Київського і всієї України №1826 від 23.12.2010р. архієпископом Запорізьким і Мелітопольським, керуючим Запорізькою єпархією призначений преосвященний Лука (Коваленко). Відповідно ст. 12 Закону України «Про доступ до публічної інформації», суб'єктами відносин у сфері доступу до публічної інформації є: запитувачі інформації - фізичні, юридичні особи, об'єднання громадян без статусу юридичної особи, крім суб'єктів владних повноважень, та розпорядники інформації. Відповідно до положень ст.13 Закону, розпорядниками інформації для цілей цього Закону визнаються: суб'єкти владних повноважень - органи державної влади, інші державні органи, органи місцевого самоврядування, органи влади Автономної Республіки Крим, інші суб'єкти, що здійснюють владні управлінські функції відповідно до законодавства та рішення яких є обов'язковими для виконання; юридичні особи, що фінансуються з державного, місцевих бюджетів, бюджету Автономної Республіки Крим, - стосовно інформації щодо використання бюджетних коштів; особи, якщо вони виконують делеговані повноваження суб'єктів владних повноважень згідно із законом чи договором, включаючи надання освітніх, оздоровчих, соціальних або інших державних послуг, - стосовно інформації, пов'язаної з виконанням їхніх обов'язків; суб'єкти господарювання, які займають домінуюче становище на ринку або наділені спеціальними чи виключними правами, або є природними монополіями, - стосовно інформації щодо умов постачання товарів, послуг та цін на них. До розпорядників інформації, зобов'язаних оприлюднювати та надавати за запитами інформацію, визначену в цій статті, у порядку, передбаченому цим Законом, прирівнюються суб'єкти господарювання, які володіють: інформацією про стан довкілля; інформацією про якість харчових продуктів і предметів побуту; інформацією про аварії, катастрофи, небезпечні природні явища та інші надзвичайні події, що сталися або можуть статися і загрожують здоров'ю та безпеці громадян; іншою інформацією, що становить суспільний інтерес (суспільно необхідною інформацією). Позивачем не надано доказів того, що Запорізька єпархія чи її виконавчий орган є розпорядником публічної інформації. Крім того, статтею 30 ЦПК України визначено, що сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Даний позов пред'явлено не до відповідної юридичної особи, а до керуючого Запорізькою єпархією архієпископа Запорізького і Мелітопольського Луки (Коваленко), який в силу положень Закону України «Про доступ до публічної інформації» розпорядником публічної інформації не являється. Крім того слід зазначити, що відповідно до ст. 9 Закону України «Про інформацію» всі громадяни України, юридичні особи і державні органи мають право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення та зберігання відомостей, необхідних їм для реалізації ними своїх прав, свобод і законних інтересів, здійснення завдань і функцій. Реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Кожному громадянину забезпечується вільний доступ до інформації, яка стосується його особисто, крім випадків, передбачених законами України. Відповідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про доступ до публічної інформації» публічна інформація - це відображена та задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація, що була отримана або створена в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством, або яка знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень, інших розпорядників публічної інформації, визначених цим Законом. Постановою Пленуму Вищого Адміністративного Суду України №11 від 30.09.2013 «Про практику застосування адміністративними судами положень Закону України від 13 січня 2011 року № 2939-VI «Про доступ до публічної інформації» визначено, що можна відокремити такі ознаки публічної інформації: готовий продукт інформації, який отриманий або створений лише в процесі виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків, передбачених чинним законодавством; заздалегідь відображена або задокументована будь-якими засобами та на будь-яких носіях інформація; така інформація знаходиться у володінні суб'єктів владних повноважень або інших розпорядників публічної інформації; інформація не може бути публічною, якщо створена суб'єктом владних повноважень не під час виконання суб'єктами владних повноважень своїх обов'язків; інформація не може бути публічною, якщо створена не суб'єктом владних повноважень. У разі відсутності перелічених ознак в інформації, така інформація не належить до публічної. Отже, визначальним для публічної інформації є те, щоб вона була заздалегідь готовим, зафіксованим продуктом, отриманим або створеним лише суб'єктом владних повноважень у процесі виконання своїх обов'язків. Щодо не суб'єктів владних повноважень, то вони можуть бути тільки розпорядниками такої інформації». З урахуванням викладеного і встановлених обставин справи, суд дійшов до висновку, що запитувана інформація не є публічною у розумінні Закону України «Про доступ до публічної інформації». Таким чином, в діях відповідача відсутні порушення права позивача на одержання публічної інформації. Крім того, позивачем не доведено, що Запорізька єпархія повинна мати графік роботи і веб-сайт, електронну пошту, а керуючий єпархією - графік прийому, тобто доказів того, що відповідач не надав йому інформацію, якою володіє. Оскільки судом не встановлено факту порушення відповідачем особистих прав фізичної особи [PERSON], які підлягають захисту в судовому порядку в обраний позивачем спосіб, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed