Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відкритого акціонерного товариства «Ізюмський тепловозоремонтний завод» (далі - ВАТ «ІТРЗ»), посилаючись, який уточнив у лютому 2014 року, що він працював у відповідача з 25 листопада 2004 року по 02.07.2012 року, кінцевого розрахунку він не отримав на даний час. Наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 45408,04 гривень, та рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області було ухвалено стягнути з ВАТ «ІТРЗ» на його користь 31 153 грн. 25 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03 липня 2012 року до 25 квітня 2013 року. Проте у подальшому відповідач заборгованість із заробітної плати так і не сплатив. Як на підставу спричинення моральної шкоди, позивач посилався на несвоєчасну виплату йому відповідачем заробітної плати по цей час, що привело до втрати нормальних життєвих зв'язків, що спричиняло моральні страждання. Посилаючись на статті 116, 117, 237-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) та враховуючи збільшення позовних вимог, [PERSON] просив стягнути з ВАТ «ІТРЗ» на його користь 29 513,88 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, починаючи з 26 квітня 2013 року по день фактичного розрахунку, та 8 000 гривень на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача ВАТ «ІТРЗ» в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце судового розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 14, 22, 29), заперечень на позов не надав. Зі згоди позивача [PERSON] суд ухвалює рішення при розгляді справи за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення позивача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей КЗпП), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що [PERSON] перебував у трудових правовідносинах з ВАТ «ІТРЗ» із 25.10.2004 року за наказом № 380/к від 25.10.2004р., остання посада електромонтер з ремонту та обслуговування електрообладнання (черговим) 6 розряду електросилового цеху, і був звільнений з підприємства із 02.07.2012 року наказом № 43/к-зв від 02.07.2012 року за ст. 38 КЗпП України на підставі заяви за власним бажанням у зв'язку із виходом на пенсію за віком. При звільнені з підприємства позивачу була видана належним чином оформлена трудова книжка, але не було проведено повного розрахунку. Судовим наказом Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 16.08.2012 року №2016/3306/2012 стягнуто з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 45408,04 гривень. Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 26 квітня 2013 року ухвалено стягнути з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] 31 153 грн. 25 коп. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 03 липня 2012 року до 25 квітня 2013 року. Згідно листів підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області від 20.12.2013р. за № 12605719/08-01/В-8 та від 16.01.2014р. за № 12605719/08-01/В-8 підтверджується, що судовий наказ №2016/3306/2012, виданий 04.09.2012 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, про стягнення з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] нараховану, але не виплачену заробітну плату у розмірі 45408,04 грн.; та виконавчий лист №623/833/13-ц, виданий 02.08.2013 року Ізюмським міськрайонним судом Харківської області, про стягнення з ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 03 липня 2012 року по 25 квітня 2013 року в розмірі 31 153 гривні 25 копійок, перебувають на примусовому виконанні підрозділу примусового виконання рішень відділу державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Харківській області. Грошові кошти за вказаними виконавчими документами не перераховані [PERSON]. (а.с. 2-11, 31-32, 35-36). Таким чином, у судовому засіданні установлено, що на час розгляду справи заборгованість нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 45 408,04 гривень відповідач ВАТ «ІТРЗ» на користь [PERSON] у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, не виплатив. Закон України «Про виконавче провадження» визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку. Цим Законом врегульовано лише правовідносини, що виникають у процесі виконання судових рішень. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, за положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в ухвалі Верховного Суду України на засіданні Судової палати у цивільних справах 29 січня 2014 року (№ 6-144цс13), предметом якої був спір про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, та в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 липня 2012 року, від 15 серпня 2012 року, від 16 травня 2012 року (№ 6-47110св11) та від 18 липня 2012 року (№ 6-14417св12). Суд приймає розрахунок позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 26 квітня 2013 року до 10 лютого 2014 року в розмірі 29 513 грн. 88 коп. (а.с. 38, 39-40). Право фізичних та юридичних осіб на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, завданої внаслідок порушення їхніх прав, свобод та законних інтересів, має конституційно-правову природу і передбачено в статтях 32, 56, 62, 152 Основного Закону України. У трудовому законодавстві право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, визначено у статті 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя; порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди в зазначеній статті не встановлено. Спір про відшкодування звільненому працівнику моральної шкоди, завданої затримкою розрахунку при звільненні, є трудовим спором. Звільнений працівник, якому з вини власника або уповноваженого ним органу несвоєчасно виплатили належні при звільненні суми, має право вимагати відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. Суд задовольняє позовні вимоги позивачів по відшкодуванню моральної шкоди з урахуванням положень п.п. 9, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зі змінами, та у відповідності ст. 237-1 КЗпП України: розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру правопорушення, з урахуванням характеру, обсягу і глибини страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення тощо) і з урахувань інших обставин - стану його здоров'я, істотності вимушених змін в його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому судом враховуються вимоги розумності і справедливості. Порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приходить до висновку, що моральну шкоду необхідно стягнути з відповідача, з особи, винними діями якого її заподіяно. Розмір моральної шкоди на користь позивача суд встановлює із засад розумності, виваженості та справедливості в сумі 3 000 гривень. Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог, адже є встановлений факт порушення прав позивача у справі, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судові витрати на судовий збір в сумі 325 грн. 14 коп..

Outcome: partial