Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позивач вказує на те, що йому на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 12.09.1980 року належить 2/5 частки житлового будинку, розташованого за адресою: м.Миколаїв, вул.Гончарова,17. Співвласник інших 3/5 часток вказаного будинку вже виділився в окрему адресу: м.Миколаїв, вул.Гончарова,17-В. За даною адресою він позивач, проживає постійно з народження, а зареєстрований в будинку з 8 січня 1969 року. З відповідачкою [PERSON] він перебував у шлюбі з 6 червня 1970 року. В них народилися діти, які також проживали в цьому будинку. У січні 1993 року їх донька переїхала на постійне місце проживання до батьків відповідачки в будинок по пров.Куйбишева,14, попередньо знявшись з реєстрації по вул.Гончарова,17 у м.Миколаєві. 6 липня 1995 року шлюб між ним та відповідачкою було розірвано. Відповідачка переїхала на інше постійне місце проживання за адресою: [INFO] та створила нову сімю. Проте, вона залишилася зареєстрованою у належному йому будинку. 12 лютого 1996 року за нотаріально посвідченим договором дарування батько відповідачки подарував їй 54/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських і побутових споруд по пров.Куйбишева,14 у м.Миколаєві, в якому вона і проживає по теперішній час. Їх син, [PERSON] після розлучення з відповідачкою залишився проживати з ним у будинку. Але потім він виявив бажання проживати разом зі своєю матірю. А тому, у червні 2010 року він забрав усі свої особисті речі і майно та переїхав на постійне місце проживання в будинок по пров.Куйбишева,14 у м.Миколаєві. Посилаючись на те, що відповідачі не проживають за місцем своєї реєстрації в будинку по вул.Гончарова,17 в м.Миколаєві тривалий час без поважних причин, їх особистих речей та майна в будинку немає, ніяких перешкод у користуванні житлом він відповідачам не створює, просив суд визнати їх такими, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позов. Просили про його задоволення. Відповідачка [PERSON] вказувала на те, що вона особисто не заперечує знятись з реєстрації за адресою по вул.Гончарова,17 в м.Миколаєві. Проте, незгодна щодо зняття з реєстрації їх сина відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснював суду, що з липня 2008 року він переїхав від позивача на постійне проживання в будинок до матері. З цього часу він не намагався повернутися до батька та не бажає проживати в будинку по вул..Гончарова,17 в м.Миколаєві. Але вимоги позивача щодо визнання його таким, що витратив право користування житлом він не визнає, оскільки бажає бути зареєстрованим в спірному будинку. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі дублікату свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, виданого на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 392 від 05.09.1980 року [PERSON] на праві власності належить 2/5 частки житлового будинку № 17 по вул.Гончарова в м.Миколаєві. Співвласником 3/5 часток житлового будинку є [PERSON]. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 28.11.2008 року № 2227 3/5 часткам домоволодіння з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд по вул..Гончарова,17 надано нову адресу: вул..Гончарова,17-В. Згідно наявної у справі копії довідки ЖКП «Південь» від 04.08.2015 року в даному житловому будинку по вул..Гончарова,17 зареєстровані: позивач [PERSON] з 08.01.1969 року, його син - відповідач у справі [PERSON] з 27.11.1992 року та відповідачка [PERSON] з 23.09.1995 року. Відповідно до ч.1\~ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами\~ст.16 ЦК України\~особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст.41 Конституції України\~та ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до\~Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16,386,391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Згідно зі\~ст.9 ЖК України\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті\~150,156 ЖК України\~передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас,\~ст.405 ЦК України\~встановлює сервітутне право членів сімї власника житла на користування цим житлом. Зокрема: - члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; - член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сімї власника належать особи, зазначені в ч.2\~ст.64 ЖК України\~(дружина (чоловік), їх діти і батьки). Членами сімї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником житла і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~ст.162 ЖК України. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил\~ст.212 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Суд має всебічно перевірити доводи сторін щодо поважності причин відсутності у жилому приміщенні. За правилами ст.ст.10,11,60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. При цьому, згідно із\~ст.60 ЦПК України, обовязок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову, а, відповідно, для задоволення вимог позивача. Як вбачається з матеріалів справи та слідує з пояснень самих відповідачів в судовому засіданні при розгляді даної справи, в спірному житловому будинку по вул.Гончарова,17 в м.Миколаєві вони не проживають понад один рік: [PERSON] з 1996 року, [PERSON] з 2008 року. Належних відповідачам речей і майна в будинку немає. Доказів про створення з боку позивача будь-яких перешкод у проживанні відповідачів в житловому будинку по вул..Гончарова,17 в м.Миколаєві матеріали справи не містять. Отже, суд вважає, що відповідачі не проживають у спірному будинку без поважних причин понад один рік, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим і підлягає задоволенню.

Outcome: approved