Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-24 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до Житомирської міської ради, комунального підприємства «Житомирський міський центр земельних відносин», [PERSON] про скасування рішення Житомирської міської ради та визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки. У подальшому позивачем було уточнені позовні вимоги, а також до початку розгляду справи по суті позивач подав указаний позов до [PERSON], в якому змінив предмет та підставу позову і просить скасувати договір від 14.07.2003 року «Про дарування [PERSON] 12/100 частин будинковолодіння за адресою: [ADDRESS]». В обґрунтування позову зазначив, що 20.08.2000 року згідно договору дарування він прийняв у дар від [PERSON] 38/100 частин будинковолодіння, що знаходиться в [ADDRESS]. На його заяву до виконкому Житомирської міської ради щодо приватизації земельної ділянки, яка знаходиться у нього в користуванні, листом КП «Житомирський міський центр земельних відносин» від 04.07.2006 року № 91/Г-01 йому було відмовлено та повідомлено про те, що право власності на земельну ділянку площею 0,0520 га та право постійного користування земельною ділянкою площею 0,0382 га передано [PERSON] від [PERSON] Не будучи зареєстрованою в БТІ як співвласник, [PERSON] приватизувала без його згоди як співвласника земельну ділянку площею 0,0382 га, незважаючи на те, що згідно договору дарування від 20.08.2000 року він прийняв у дар 38/100 частин будинковолодіння, а [PERSON] згідно договору дарування від 14.07.2003 року отримала в дар 12/100 частини будинковолодіння. Позивач вказав, що КП «Житомирський міський центр земельних відносин» без його згоди приватизував [PERSON] 0,0382 га земельної ділянки, яка фактично знаходиться у його користуванні. Маючи у власності гараж літ. «Ж», «З» площею 66 кв. м та жилу кімнату 1-4 площею 15,8 кв. м в будинку літ. «А», позивач зазначає, що не має жодного метру землі у приватній власності, хоч і користується нею до теперішнього часу на законних підставах. Земельна ділянка, що перебувала у нього в користуванні, не була вилучена і згоди на її вилучення він не надавав. Вважає, що такими діями КП «Житомирський міський центр земельних відносин» земельних відносин та [PERSON] були порушені його права. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Відповідач у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи в її відсутності до суду не надходило, а тому за згодою позивача на підставі ст. ст. 224-226 ЦПК України суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 48 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Згідно ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення оскаржуваного договору) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. У п. 18 «ґ» Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз'яснено, що вирішуючи спори про право власності на земельну ділянку, суди мають виходити з того, що: при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до статті 120 ЗК 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі статтею 377 ЦК, а з часу внесення змін до статті 120 ЗК Законом України від 27 квітня 2007 року - і згідно зі статтею 120 ЗК, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де вони розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 року. Судом встановлено, що 14.07.2003 року між [PERSON] та відповідачем було укладено нотаріально посвідчений договір дарування, яким [PERSON] подарував [PERSON] 14/100 ідеальних частин домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] і земельну ділянку площею 520 кв. м для обслуговування жилого будинку і господарських будівель. Як зазначено у договорі, подарована відповідачу земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю ІУ-ЖТ № 043275, виданого Житомирським міським головою 14.11.2000 року на підставі рішення виконкому Житомирської міської Житомирської міської ради від 22.06.2000 року за № 400, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 5978. На підставі договору дарування від 14.07.2003 року та рішення 17-ї сесії 24-го скликання Житомирської міської ради від 26.12.2003 року № 330 «Про інвентаризацію земельних ділянок, надання їх в користування та передачу в приватну власність громадянам м. Житомира» 21.01.2005 року відповідачу було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 047853 площею 0,0902 га для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Як убачається з нотаріально посвідченого договору дарування частини домоволодіння від 20.08.2000 року, [PERSON] подарував, а позивач прийняв у дар 38/100 частин будинковолодіння [ADDRESS]. У договорі зазначено, що будинковолодіння складається з двох жилих будинків: дерев'яного, обкладеного цеглою літ. «А» та шлакобитного літ. «Б», а також до нього належать сарай літ. «В», сарай літ. «Г», туалет літ. «У», туалет літ. «У1», сарай «Д», огорожа № 1, криниця № 2, гараж літ. «Ж». Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Внаслідок укладення оскаржуваного позивачем договору дарування [PERSON], будучи власником земельної ділянки площею 520 кв. м за адресою: [ADDRESS] згідно виданого йому державного акта на право приватної власності на землю ІУ-ЖТ № 043275, який не був визнаний судом недійсним, оскільки таких доказів суду не надано, розпорядився нею на власний розсуд, подарувавши відповідачу, а також подарувавши їй належні йому на праві власності 14/100 ідеальних частин домоволодіння. Під час судового розгляду справи судом роз'яснювалося позивачу право на заявлення клопотання про призначення судової експертизи для встановлення обставин, які мають значення для справи, зокрема щодо місця розташування земельної ділянки площею 520 кв. м, яка була подарована [PERSON] відповідачу. Втім такого клопотання позивачем заявлено не було, так як пояснив, що не вважає необхідним. Окрім того, заявляючи вимоги про скасування договору дарування від 14.07.2003 року 14/100 частин будинковолодіння за адресою: [ADDRESS], позивач, який не є стороною даного правочину, не довів наявності порушень його прав внаслідок дарування відповідачу 14/100 частин будинковолодіння. Проаналізувавши встановлені судом обставини та досліджені докази, суд вважає, що позивачем не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження порушення його прав у зв'язку з укладенням між [PERSON] та відповідачем [PERSON] договору дарування від 14.07.2003 року. Поряд з цим, спосіб захисту, обраний позивачем, а саме скасування договору не відповідає способам захисту, які визначені цивільним та земельним законодавством. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову, оскільки вимоги позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтуються на вимогах закону. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed