Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця (ФОП) [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди, мотивуючи тим, що на підставі трудового договору № 23651100336 від 19 вересня 2011 року, укладеного між ним та відповідачем, він працював у останнього на посаді водія до 20 лютого 2014 року. 20 лютого 2014 року трудовий договір № 23651100336 був розірваний за угодою сторін. Зазначав, що за весь час роботи відповідач не виплачував йому заробітну плату. Посилаючись на те, що на час звільнення окрім заборгованості по заробітній платі йому також не виплачена й компенсація за невикористані відпустки, просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 19 вересня 2011 року по 20 лютого 2014 року у розмірі 34524,00 грн., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 3618,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3654,00 грн. та в рахунок моральної шкоди 30000,00 грн. (а.с.76-80). Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року\~позов\~Баранника І.М. задоволено частково,\~з ФОП Шмиголя О.В. на користь позивача стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 34524,00 грн., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 3618,00 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 3654,00 грн., 1000,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, вирішено питання щодо судових витрат (а.с.67-68). В апеляційній скарзі ФОП [PERSON] просить рішення суду скасувати, як ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити, оскільки всі виплати ним здійснені своєчасно (а.с.76-80). В іншій частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.03.2015 року скасоване рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2014 року та ухвалене нове рішення про часткове задоволення позову, стягнуто заборгованість по заробітній платі з вересня 2011 року по грудень 2011 року, за лютий, червень, липень 2013 року та лютий 2014 року в розмірі 8.920,32 грн., компенсацію за невикористані відпустки в розмірі 9.530,00 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 60.735,35 грн. та 200,00 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, вирішено питання щодо судових витрат (а.с.107-118). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.2015 року рішення апеляційного суду від 11.03.2015 року скасоване, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції (а.с.155-156). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, в тому числі частково щодо відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції виходив з доведеності позовних вимог та прийшов до висновку, що відповідач при звільненні позивача не здійснив з ним повного розрахунку по заробітній платі та не сплатив компенсацію за невикористані відпустки, а зошит відповідача, в якому позивач розписувався за отримані грошові кошти, суд визнав неналежним доказом. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] з 19 вересня 2011 року працював у відповідача водієм, що підтверджується трудовим договором між працівником і фізичною особою № 23651100336, укладеним 19 вересня 2011 року між ФОП [PERSON] й позивачем та зареєстрованим 19 вересня 2011 року Чигиринським районним центром зайнятості (а.с.10). 20 лютого 2014 року трудовий договір було розірвано на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (а.с.39). Згідно з п.3 трудового договору сторонами визначена заробітна плата у розмірі 1200,00 грн. на місяць, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати, а в п.6 цього договору встановлено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки не може бути меншою ніж 24 календарні дні. Позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі за період з 19 вересня 2011 року по 20 лютого 2014 року у розмірі 34524,00 грн. Згідно з довідкою Пенсійного фонду позивачу нарахована заробітна плата: в розмірі 545,45 грн. за вересень 2011 року, в розмірі 1200,00 грн. щомісячно з жовтня 2011 року по вересень 2012 року, в розмірі 1220,00 грн. щомісячно з жовтня 2012 року по листопад 2013 року, в розмірі 1250,00 грн. щомісячно з грудня 2013 року по січень 2014 року (а.с.28-29). З розрахунково-платіжних відомостей за липень 2012 року, січень 2013 року, листопад 2013 року та грудень 2013 року вбачається, що після відрахування податку на доходи фізичних осіб та єдиного соціального внеску з нарахованої заробітної плати в сумі 1200,00 грн. до виплати позивачу належить 1063,75 грн., з суми 1220,00 грн. до виплати 1085,69 грн., з суми 1250,00 грн. до виплати 1110,27 грн. (а.с.30,32,34,36). Відповідно до цього відповідач мав сплатити позивачу за час роботи заробітну плату на загальну суму 31982,65 грн. з розрахунку: - за 10 робочих днів в вересні 2011 року: 1063,75 грн. : 22 роб. дні х 10 роб. дні = 483,52 грн.; - з 01.10.2011 року до 01.10.2012 року за 12 місяців: 1085,69 грн. х 12 місяців = 13028,28 грн.; - з 01.10.2012 року до 01.02.2014 року за 16 місяців: 1110,27 грн. х 16 місяців = 17764,32 грн.; - за 14 робочих днів в лютому 2014 року: 1110,27 грн. : 22 роб. дні х 14 роб. дні = 706,53 грн.; - 483,52 грн. + 13028,28 грн. + 17764,32 грн. + 706,53 грн. = 31982,65 грн. В матеріалах справи містяться копії аркушів з робочого зошиту ФОП - [PERSON], оригінал якої оглянутий апеляційним судом в судовому засіданні, з яких вбачається, що позивач [PERSON] у період праці у відповідача з січня 2012 року по січень 2014 року під розпис отримав заробітну плату на загальну суму (а.с.26-27). Згідно отриманої суми відповідач крім заробітної плати сплатив позивачу ще 120917,35 грн., з розрахунку: 152900,00 грн. - 31982,65 грн. = 120917,35 грн. Відповідно до табелів обліку використання робочого часу позивач перебував у відпустці: 24 календарних дні з 02 по 25 липня 2012 року, 24 календарних дні з 02 по 26 січня 2013 року, 5 календарних днів з 04 по 08 листопада 2013 року, 5 календарних з 23 по 27 грудня 2013 року (а.с.31,33,35, 37). Відповідно до вищевказаних записів в зошиті відповідача за вказані дні відпустки позивач отримав відпускні виплати в червні та липні 2012 року в сумі 3000,00 грн. та 6000,00 грн.; в грудні 2012 року та в січні 2013 року в сумі 5000,00 грн. та 3000,00 грн.; в жовтні, листопаді та грудні 2013 року в сумі 5000,00 грн., 8000,00 грн., 2000,00 грн., 1500,00 грн. та 2000,00 грн. (а.с.26-27). Як вбачається з матеріалів справи, в суді першої інстанції позивач не заперечував отримання від відповідача грошових коштів, вказаних в зошиті відповідача, за отримання яких розписувався, але наголошував, що ці кошти отримані ним як добові та витрати на відрядження. В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції кожна із сторін надала додаткові докази, а саме: свої записи щодо витрат на відрядження, які включають витрати на: паливо, ремонт, стоянку, авто мийку, запчастини та інші, сума яких суттєво перевищує суму коштів, зазначених в зошиті відповідача як виплата заробітної плати позивачу (а.с.180-188,234-259). В суді апеляційної інстанції позивач не заперечував проти отримання від відповідача вказаних відповідачем грошових коштів, але стверджував, що ці кошти це витрати на відрядження і за ці кошти в зошиті відповідача він не розписувався, зазначивши, що розмір цих коштів давали йому можливість забезпечувати свої життєві потреби та утримання (а.с.230-233). Доводи позивача, викладені в запереченнях на апеляційну скаргу відповідача щодо призначення отриманих позивачем грошових коштів, відсутності його підпису в зошиті відповідача та розрахунково-платіжних відомостях не спростовують пояснень відповідача щодо сплати відповідачу заробітної плати в повному обсязі. Як вбачається зі справи, позивач не заперечував, що отримав від відповідача грошові кошти, зазначені в зошиті відповідача, не погоджуючись з тим, що отримані ним гроші є заробітною платою. Записи відповідача погоджуються з відомостями Пенсійного фонду щодо відрахувань єдиного соціального внеску та табелями обліку робочого часу, а також не суперечать поясненням відповідача, що сплачені ним кошти крім заробітної плати включали також і добові під час відряджень позивача. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, в тому числі письмові докази та висновки експертів, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Тому такі письмові докази, як записи позивача та відповідача в своїх робочих зошитах щодо понесених витрат, в тому числі щодо виплати позивачу заробітної плати, з врахуванням інших доказів у справі є належними та допустимими. Наявність порушень з боку відповідача щодо правильного ведення обліку виплати заробітної плати не спростовує інших доказів щодо отримання позивачем грошових коштів, зазначених в зошиті відповідача як отримана позивачем заробітна плата. Тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у звязку з порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач доказів щодо неотримання ним заробітної плати та інших платежів суду не надав. Доказів, наданих відповідачем щодо виплати позивачу заробітної плати та інших платежів, не спростував. Затримка заробітної плати відповідачем за період роботи позивача з вересня 2011 року по січень 2012 року не є предметом позовних вимог. З огляду на це колегія суддів вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до фізичної особи - підприємця (ФОП) [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі та моральної шкоди слід відмовити за недоведеністю позовних вимог. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed