Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

У січні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в якому просила шлюбу, укладений між нею та відповідачем [PERSON] розірвати. В обґрунтування позову зазначала, що 29 січня 2006 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 120. Під час шлюбу у неї з відповідачем народився син: [PERSON], [INFO], що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження дитини, який проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні. Разом з тим, спільне життя з відповідачем у них не склалось й відповідно шлюбні відносини між ними з грудня 2012 року фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, не спілкуються та проживають у різних місцях. Також вказувала на те, що спір між нею та відповідачем щодо утримання та проживання їх сина, а також щодо поділу спірного майна відсутній. При цьому, примирення з відповідачем неможливе та суперечить її інтересам. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала в повному обсязі та вказала на те, що примирення між нею та відповідачем є неможливим та не дасть позитивного результату, наполягала на розірвані шлюбу. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав. Проти розірвання шлюбу не заперечував, а також вказував на те, що надання судом строку для примирення є недоцільним. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, суд вважає, що вказану цивільну справу можливо розглянути у судовому засіданні та ухвалити рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Судом встановлено, що з 26 січня 2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції 26 січня 2006 року, про що вчинено відповідний актовий запис № 120 (а.с.4). Під час шлюбу у сторін народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 5), який на даний час проживає з позивачкою та знаходиться на її утриманні, що підтверджується довідкою про склад сімї (а.с. 12), а також не заперечується поясненнями сторін, наданими в ході розгляду справи. Крім того, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19 вересня 2013 року з відповідача на користь позивачки стягуються аліменти на у тримання дитини - [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 450 грн. щомісячно, починаючи з 12 серпня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 9-11). Крім того, як встановлено судом в ході розгляду даної справи між сторонами, починаючи з грудня 2012 року, фактично припинені шлюбні відносини, вони не ведуть спільного господарства, проживають за різними адресами місця проживання, що також підтверджується наданими ними суду поясненнями. При цьому, вони категорично заперечували щодо надання ним судом строку для примирення, вказавши при цьому на те, що примирення є недоцільним та не дасть позитивного результату. Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сімя розпалася й відповідно існує формально. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що сімя у сторін остаточно розпалась і зберегти її немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, згідно із положеннями ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу залишити його. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, а також оцінивши надані сторонами докази на підтвердження своїх вимог в їх сукупності та взаємозв'язку між собою та наявність визнання відповідачем позову, суд вважає, що збереження сім'ї неможливе, суперечить інтересам сторін, оскільки їхня сім'я розпалася остаточно, на даний час шлюб носить лише формальний характер, тому шлюб між сторонами підлягає розірвати. Також на підставі положень ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачкою та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору в розмірі 229 грн. 40 коп.

Outcome: approved