Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-22 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 09 вересня 2006 року він придбав у відповідача [PERSON] автомобіль марки MERCEDES- BENZ 108D, реєстраційний № [NUMBER]. За даний автомобіль відповідач [PERSON] отримав від нього грошові кошти у сумі 40400 гривень. Проте, у встановленому законом порядку договір купівлі-продажу посвідчений не був. Відповідач видав йому та його рідному братові [PERSON] довіреність серії ВЕВ № 969151 на право розпоряджання вказаним автомобілем за власним розсудом (у тому числі продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти, тощо). Довіреність надана безстроково і зберігає свою чинність до припинення її дії. З часу отримання ним автомобіля та до сьогодні він користується даним автомобілем, здійснив капітальний ремонт двигуна, постійно здійснює поточні ремонти, укладає договори обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів і таким чином володіє і користується автомобілем на законних підставах більше пяти років. Відповідач автомобілем не цікавився та не ніс витрати на його утримання. З моменту отримання ним автомобіля відповідач жодного разу не заявляв вимогу про його повернення та ніяких претензій не пред'являв. У квітні 2017 року його зупинили працівники поліції, які повідомили йому про те, що автомобіль знаходиться в розшуку, вилучили в нього даний автомобіль та розмістили на штрафмайданчику в м.Хмельницькому. Тоді ж йому стало відомо про те, що постановою державного виконавця Красилівського районного відділу державної виконавчої служби у Хмельницькій області від 17.02.2016 оголошено в розшук даний автомобіль, як на майно відповідача [PERSON] На початку травня 2017 року на підставі постанови державного виконавця Красилівського РВ ДВС від 3.05.2017 вищевказаний автомобіль був описаний, як арешт майна [PERSON] та переданий позивачу на зберігання. Із 09.09.2006 позивач кожного дня користувався і користується даним автомобілем, володіння автомобілем було очевидним для третіх осіб та ні від кого не приховувалось, а відповідач [PERSON] жодним чином автомобілем не цікавився та не ніс витрати на його утримання. Позивач вважає, що набув право власності на спірний автомобіль за набувальною давністю на підставі стст. 16, 344, 396, 397, 391 ЦК України. Просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на спірний транспортний засіб та зняти з нього арешт. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав повністю. Відповідач позовні вимоги визнав. Представник третьої особи відділу примусового виконання рішень управління ДВС ГТУЮ в Хмельницькій області не заперечив щодо задоволення позову. Ухвалою суду в судовому засіданні 04.01.2018 залучено третю особу відділ примусового виконання рішень у Хмельницькій області, оскільки відповідно до повідомлення Красилівського РВ ДВС ГТУЮ в Хмельницькій області № 14-31/55 від 04.01.2018 виконавчі документи щодо стягнення заборгованості з [PERSON] перебувають на виконанні в цьому відділі. Судом достовірно встановлено, що 09 вересня 2006 року [PERSON] видав позивачу та його рідному братові [PERSON] довіреність серії ВЕВ № 969151 на право розпоряджання належним на праві власності [PERSON] автомобілем марки MERCEDES-BENZ 108D, 1998 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], за власним розсудом (у тому числі продати, обміняти, здавати в оренду, заставляти, тощо). Довіреність надана безстроково і зберігає свою чинність до припинення її дії. За даний автомобіль відповідач [PERSON] отримав від позивача грошові кошти в сумі 40400 гривень. З часу отримання автомобіля та до цього часу позивач користується даним автомобілем. Постановою державного виконавця Красилівського районного відділу державної виконавчої служби в Хмельницькій області від 17.02.2016 оголошено в розшук даний автомобіль, як майно відповідача [PERSON] у виконавчому провадженні. На підставі постанови державного виконавця Красилівського РВ ДВС від 3.05.2017 на вищевказаний автомобіль було накладено арешт та передано позивачу на зберігання. Ці обставини підтверджуються: свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії РСА № 390496, довіреністю від 09.09.2006, постановами державного виконавця від 16.01.2016, 27.01.2016, 17.02.2016, 03.05.2017, 04.05.2017 про вчинення виконавчих дій щодо майна боржника, полісом № АІ/1329558 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, довідкою від 14.12.2017 про зареєстровані за [PERSON] транспортні засоби, обліковою карткою на зведене виконавче провадження, ухвалами Дніпровського районного суду м.Києва від 29.11.2016, 19.04.2017. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частинами 1, 3, 4 ст. 344 ЦК визначено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 стст. 396, 397 ЦК особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, в тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу; володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що до спірних правовідносин не може бути застосовано положення ч. 1 ст. 344 ЦК України, відповідно до якої особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), оскільки, при заволодінні позивачем майном (у даному випадку при укладенні довіреності), позивач знав про відсутність у нього юридичних підстав для набуття права власності, приватним нотаріусом [PERSON] позивача було ознайомлено з положеннями чинного законодавства щодо набуття майна у власність, він знав, що відповідно до наданої довіреності він не набуває автомобіль у власність, а набуває право користуватися та розпоряджатися цим майном, і що при бажанні, власник майна (автомобіля) може пред'явити вимогу про його повернення власнику, однак з метою мінімізації платежів до бюджету, сплата яких передбачена при укладанні договору купівлі-продажу, позивач свідомо пішов на цей ризик. Володіння автомобілем на підставі виданої власником довіреності не є підставою для визнання власності на автомобіль за набувальною давністю і з тих підстав, що при такому визнанні права власності фактично це буде легалізацією прихованого правочину договору купівлі-продажу, внаслідок чого до державного бюджету не надійдуть платежі, які повинні бути сплачені при укладенні цього договору. Не може бути застосована також частина 3 статті 344 ЦК, згідно якої якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності, також і з тих підстав, що в даному випадку позивач заволодів автомобілем на підставі виданої власником довіреності, яка є маскуванням прихованого договору купівлі-продажу та, як зазначено в ній, є безстроковою, а тому перебіг строку набувальної давності не розпочався. Також суд вважає неправомірним посилання позивача на стст. 387, 391 ЦК України, як на обгрунтування необхідності задоволення позову, оскільки ці норми регулюють правовідносини, що виникають між власником речі та іншими особами, в даному ж випадку, як це встановлено в ході судового розгляду справи, позивач не є власником спірного автомобіля. З урахуванням викладеного в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed