Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на її користь заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 29000 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені, починаючи із 20 квітня 2021 року по дату прийняття судом рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що з січня 2010 року по 19 квітня 2021 року перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», а саме працювала на посаді сторожа в адміністративно-господарському відділі. Зазначає, що починаючи з 2021 року, всупереч вимог ст. 115 КЗпП України, підприємство почало здійснювати виплати заробітної плати не в повному обсязі і станом на травень 2021 року заборгованість склала 31115,77 грн. В подальшому позивач звільнилась з підприємства, що підтверджується записом у трудовій книжці. З метою стягнення заробітної плати позивач зверталась до Управління праці у Полтавській області, а також направляла лист на адресу відповідача з вимогою про сплату належної їй заробітної плати, але дана вимога залишена останнім без задоволення та відповіді. Таким чином, вважає, що відповідачем в порушення норм КЗпП України не було здійснено виплати нарахованих сум заробітної плати, належних працівникові при звільненні. За таких обставин, з відповідача підлягає стягненню в судовому порядку заборгованість по невиплаченій заробітній платі у розмірі 29 000 грн. Також наводить розрахунок середнього заробітку 327 гривень на день, виходячи із розміру заробітної плати за березень та квітень 2021 року. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 117 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по дату прийняття рішення судом, виходячи із вказаного середньоденного заробітку. 19 серпня 2021 року ухвалою судді Октябрського районного суду м. Полтави відкрито провадження по справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено її до розгляду по суті з викликом (повідомленням) сторін (а. с. 24). Від відповідача до суду надійшов відзив на позов, в якому з позовні вимоги не визнає, заперечує проти задоволення позову. Посилається на ті обставини, що жодних доказів, як то документи первинного бухгалтерського обліку або документи фінансової звітності з нарахування сум заробітної плати по філії, які б підтверджували достовірність та правильність нарахування грошових коштів у вигляді заробітної плати [PERSON] , а також утворення заборгованості із заробітної плати у визначеному в позові розмірі позивачем не надано. Зазначає, що в період з 01.07.2020 року по 19.04.2021 року [PERSON] працювала в Полтавській регіональній філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на посаді сторожа в допоміжному персоналі. Відповідач не згодний із сумою нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в сумі 31115 грн., яку просила стягнути [PERSON] , оскільки відповідно до довідки Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 20.09.2021 року № 70/07-№ 459 та картки рахунку 661 за 01.06.2020-14.09.2021 роки сума заборгованості із невиплаченої заробітної плати [PERSON] , становить 29000 гривень. Вважає, що вини відповідача щодо несвоєчасної виплати заробітної плати позивачу не має, оскільки остання перебувала у трудових відносинах з Полтавською регіональною філією, яка у своїй діяльності діє від імені та в інтересах підприємства. Філія підпорядковується підприємству в особі директора. Філія діє на підставі Положення відповідно до розділу 7 пункту 7.6. підпункту 11 до прав та обов`язків директора Філії належить зокрема забезпечення нарахування та виплата заробітної плати працівникам філії, вирішення питання щодо преміювання та заохочень. Окрім того, директор Філії несе персональну відповідальність за несвоєчасність виплати заробітної плати працівникам Філії, сплати податків, зборів та інших обов`язкових платежів. Наказом ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 24.12.2020 року № 89-к на [PERSON] покладено виконання обов`язків директора Полтавської регіональної філії. Наказом від 19.04.2021 року №24-к [PERSON] звільнено із займаної посади та знято виконання обов`язків директора філії. [PERSON] , як керівника Філії було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 41 КУпАП. Враховуючи факт доведення вини [PERSON] в частині невиплати працівникам Полтавської регіональної філії ДП «Харківський науково-дослідницький та проектний інститут землеустрою» заробітної плати, створення заборгованості із заробітної плати, вважають, що в їх діях відсутня вина. Зазначає, що саме керівництво Філії було відповідальне за своєчасне нарахування та виплату заробітної плати працівникам, які перебували з нею у трудових відносинах, тому просить в задоволенні позову відмовити. Крім того, попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які відповідач поніс і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи, становить 2000 грн., які просить стягнути із позивача (а. с. 37-44). Від представника позивача адвоката Крекотень О. А. до суду надійшла відповідь на відзив відповідача, в якій сторона позивача не погоджується із наведеними у ньому запереченнями відповідача. Посилається на те, що у своєму відзиві відповідач визнає заборгованість перед позивачем по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 29000 гривень та підтверджує це відповідною довідкою, та у зв`язку з чим, позивачем зменшено розмір позовних вимог у цій частині. Разом із тим, не погоджується з твердженнями відповідача про те, що на обґрунтування вимоги про стягнення середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні позивачем не наведено достовірних доказів, які б підтверджували вину відповідача з утворення заборгованості із заробітної плати перед позивачем, і на відповідні посилання щодо вини в цьому лише колишнього в. о. директора філії [PERSON] . Посилаючись на положення ст. ст. 95, 96 ЦК України та ст. ст.116, 117 КЗпП України, стверджує, що виплата працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку є фактично відповідальністю роботодавця за його винні дії, які полягають у невиплаті належних звільненому працівникові сум у передбачені законом строки. Тобто, першочерговим явищем, яке має значення в даному випадку є саме вина роботодавця, який протягом тривалого часу залишає свого працівника фактично без засобів для існування. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення судового рішення є цілком законними і обґрунтованими та не є наслідком зловживання позивачем своїми правами, а відповідач, з самого початку трудових правовідносин поводить себе недобросовісно та внаслідок своїх винних дій допускає ситуацію, в якій з нього має бути стягнена сума середнього заробітку в зазначеному розмірі (а. с. 70-74, 75-76). Представником позивача також надано розрахунок середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 20 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року, згідно з яким розмір останнього складає 38259 гривень (а. с. 77-78). У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, останній надіслав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та участі позивача, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання повторно не з`явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляв, будь-яких інших заяв чи клопотань з приводу позовних вимог по суті чи з процесуальних питань, окрім згаданих вище, не подавав. На підставі частини 1 статті 223 ЦПК України суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом установлено, що з 15 січня 2010 року по 29 січня 2021 року [PERSON] працювала на посаді сторожа допоміжного персоналу в Полтавській регіональній філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», тобто перебувала з відповідачем у трудових відносинах, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] , виданої 15 січня 2010 року, та, відповідно до запису від 19 квітня 2021 року звільнена з посади за угодою сторін відповідно до статті 36 КЗпП України на підставі наказу № 52-ОС від 19.04.2021 року (а.с.11-15). Відповідно до довідки № 70/07-№459 від 20 вересня 2021 року, виданої за підписом в.о. директора ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», заборгованість з заробітної плати [PERSON] станом на день видачі довідки становить 29000,00 гривень, а її середньоденна заробітна плата складає 327 гривень (а.с.49). Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. За своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості сум, належних при звільненні, роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Крім того, варто зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Враховуючи, що в день звільнення позивачу не була виплачена нарахована заробітна плата у повному обсязі, ураховуючи, що у період з 21.08.2020 року по 10.09.2021 року позивачу перераховано на картковий рахунок частину такої заборгованості і станом на час розгляду справи заборгованість становить 29000 гривень (а. с. 49, 50-51), що не заперечується сторонами, суд приходить до висновку про задоволення позову частині стягнення із відповідача заборгованості по заробітній платі в розмірі 29000 гривень. При вирішенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд виходить з такого. Позивач просить стягнути на її користь середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, право на яку передбачене ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у сумі 38259 грн (327 х 117 грн.). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст.27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п.8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року. Так, відповідно до ст. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати цей порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується в інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. Відповідно до ст. 2 абзац 3 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до ст. 5 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Суд бере до уваги наданий стороною позивача розрахунок середньої заробітної плати позивача за період затримки розрахунку з 20 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року, тобто за 117 робочих днів, та вважає, що вказаний розрахунок відповідає вищевказаним положенням Порядку. Середня заробітна плата [PERSON] за останні два місяці (березень і квітень) складає 11454 гривень, що підтверджується розрахунковими листками за березень та квітень 2021 року (а. с. 7, 8), середньоденна заробітна плата згідно наданого позивачем розрахунку складає 327 гривень (а. с. 3), про що також свідчить й наданий відповідачем розрахунок (а. с. 49). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. За таких обставин на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки виплати належних працівникові при звільненні сум за період з 20 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року в сумі 38259 грн (117 робочих дні х 327 гривень середньоденної заробітної плати). Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про доведеність позовних вимог та задоволення зменшених позовних вимог [PERSON] та стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки виплати, належних працівникові при звільненні сум, в розмірі 38259 гривень за період затримки з 20 квітня 2021 року по 07 жовтня 2021 року. При цьому, суд відхиляє твердження відповідача, що дані вимоги нібито суперечать завданням цивільного судочинства, не відповідають співмірності та пропорційності, справедливості та розумності, а тому в їх задоволенні необхідно відмовити з цих підстав, з огляду на таке. Розрахунок середнього заробітку, на думку суду, проведений вірно та не спростований відповідачем, а тому приймається як належний та допустимий доказ (а. с. 49, 77-78). Установлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26.06.2019 року справа №761/9584/15-ц, відійшла від правового висновку Верховного Суду України висловлену у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16, щодо чинників від яких залежить право суду зменшити розмір середнього заробітку. Зокрема, застосовуючи право на зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суду необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. При цьому право на зменшення у суду є незалежно від обсягу задоволених вимог працівника. Разом з тим, відповідач не довів суду, що затримка розрахунку при звільненні сталася не з його вини, що ним вживалися дії щодо усунення порушень прав позивача, не наведені інші обставини, які б надали суду можливість зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, суд враховує, що заборгованість по заробітній платі не виплачена позивачу до цього часу, тобто тривалий час [PERSON] позбавлена належних їй від роботодавця сум та засобів для існування, а поважність причин невиплати вказаних коштів відповідачем не доведена. Суд звертає увагу, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Також не можуть вважатися обґрунтованими доводи відповідача щодо того, що усю відповідальність має нести колишній в.о. директора Полтавської філії Державного підприємства «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Сторожилов О. Г., якого судом притягнуто до адміністративної відповідальності за статтею 44 КУпАП (а. с. 60, 63). Так, відповідно до ч. 1, 3-5 ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення. Керівники філій та представництв призначаються юридичною особою і діють на підставі виданої нею довіреності. Відомості про філії та представництва юридичної особи включаються до Єдиного державного реєстру. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. З аналізу цивільного законодавства вбачається, що філія здійснює частину або усі види діяльності, на які має право юридична особа. Вид діяльності, не передбачений у статуті юридичної особи, філія здійснювати не може. Під час діяльності, керівник філії виступає від імені головного підприємства, і відповідальність за всіма зобов`язаннями, що виникла у зв`язку з діяльністю філії, несе юридична особа, яка створила цю філію. Водночас, відповідальність у виді сплати суми середнього заробітку за час затримки розрахунку несе саме роботодавець (ст. 117 КЗпП), що є цивільною відповідальністю роботодавця перед працівником, тоді як відповідальність за статтею 41 КУпАП чи статтею 175 КК України несе посадова особа роботодавця як відповідальність перед суспільством, що не є тотожним ані за своїм змістом, ані за суб`єктом відповідальності. Факт покладення на [PERSON] повноважень здійснювати розрахунки (а.с.61, 62) жодним чином не звільняє роботодавця, яким у цьому випадку є ДП «Харківський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою», від обов`язку сплатити передбачені законом кошти при звільненні працівника, а отже, і від наслідків не вчинення відповідних дій. Отже, посилання відповідача на відсутність будь-якої вини в його діях як роботодавця є безпідставними та необґрунтованими. Частиною першою статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вказаних вище обставин, суд вважає, що підстави для зменшення суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні. Таким чином, суд дійшов до висновку що позов [PERSON] зі зменшеними позовними вимогами підлягає задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується ст. ст. 133, 137, ч. 1, п. 1 ч.2, 6 ст.141 ЦПК України, та приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача судового збору у сумі 908 гривень за позовну вимогу про стягнення середнього заробітку (а. с. 69), про стягнення із відповідача на користь держави судового збору у сумі 908 гривень за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі (позивач звільнена від сплати судового збору згідно п. 1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір»). З огляду на задоволення позовних вимог [PERSON] , вимоги представника відповідача про стягнення з позивача витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень задоволенню не підлягають.

Outcome: approved