Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-29 00:00:00

У серпні 2014 року заступник прокурора Подільського району м. Києва, діючий в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , звернувся до суду з позовом до ТОВ «Компанія «Талісман», ТОВ «Прана-Інвест», фізичної особи -підприємця [PERSON] про визнання недійсним договору оренди, визнання недійсним договору суборенди, усунення перешкод у здійсненні права власності шляхом виселення. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що прокуратури Подільського району м. Києва надійшло звернення власників квартир будинку [ADDRESS] щодо порушення їх прав як власників підвалу даного будинку. Перевіркою було встановлено, що на підставі рішення Подільської районної у місті Києві ради від 01.03.2007 № 134 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району, що підлягають приватизації та надання дозволу» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем у п. 74 Додатку № 1 включили нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS] . 06.09.2007 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та ТОВ «Компанія «Талісман» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 42 (в літ. А) загальною площею 145, 7 кв.м. по вищезазначеній адресі. У подальшому, рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22.07.2008 року п. 74 додатку № 1 до рішення Подільської районної у місті Києві ради від 01.03.2007 № 134 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району, що підлягають приватизації та надання дозволу» та вказаний договір купівлі продажу від 06.09.2007 року було визнано недійсними. Однак, не зважаючи на вказане рішення суду ТОВ «Компанія «Талісман» на підставі договору оренди від 12.12.2012 року здає приміщення в оренду ФОП [PERSON] без законних на те підстав. Крім того, спірне приміщення є підвальним допоміжним приміщенням багатоквартирного будинку, де розташовані труби централізованого опалення, холодного водопостачання та водовідведення. Єдиним дійсним власником спірного приміщення є мешканці будинку [ADDRESS] , згоду які на відчуження підвального приміщення не надавали. Враховуючи те, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками квартир у вказаному будинку, є пенсіонерами та ветеранами, прокуратура Подільського району м. Києва звернулась до суду з даним позовом в їх інтересах. Уточнивши позовні вимоги, Київська місцева прокуратура № 7 просила визнати недійсним договір оренди частини допоміжного приміщення в буд. [ADDRESS] , загальною площею 50 кв.м., укладений 12.12.2012 між ТОВ «Компанія «Талісман» та ТОВ «Прана-Інвест», визнати недійсним договір суборенди частини вищевказаного підвального приміщення від 20.12.2012 між ТОВ «Прана-Інвест» та ФОП [PERSON] , усунути перешкоди у здійсненні права власності шляхом виселення ТОВ «Компанія «Талісман», ТОВ «Прана-Інвест» та ФОП [PERSON] . В судове засідання представник Київська місцева прокуратура № 7 не з`явився. Представник позивача звернувся до суду із заявою, в якій просив розгляд справи провести без його участі, позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити з викладених у позові підстав. Відповідачі в судове засідання також не з`явились, про розгляд справи були повідомлені належним чином. Суд, вивчивши матеріали справи та оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] належить на праві спільної приватної власності квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 29.10.1993 року. (а.с. 14) На підставі свідоцтва про право власності від 10.02.1997 року [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить на праві спільної приватної власності квартира [ADDRESS] . (а.с.15) Як вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Подільської районної у місті Києві ради від 01.03.2007 № 134 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району, що підлягають приватизації та надання дозволу» до переліку об`єктів, що підлягають приватизації шляхом викупу орендарем у п. 74 Додатку № 1 до рішення ІХ сесії Подільської районної у м. Києві ради включили нежилі приміщення за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 16-19) 06.09.2007 року між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та ТОВ «Компанія «Талісман» укладено договір купівлі-продажу нежилих приміщень з № 1 по № 6 групи приміщень № 42 (в літ. А) загальною площею 145, 7 кв.м. по вищезазначеній адресі. (а.с. 20-23) Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2008 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 04 травня 2011 року, п. 74 додатку № 1 до рішення Подільської районної у місті Києві ради від 01.03.2007 № 134 «Про перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади Подільського району, що підлягають приватизації та надання дозволу» визнано недійсним. Визнано недійсним договір купівлі продажу нежилих приміщень від 06.09.2007 року, укладений між відділом приватизації комунального майна Подільського району м. Києва та ТОВ «Компанія «Талісман». (а.с. 24-26, 35-38) 12 грудня 2012 року між ТОВ «Компанія «Талісман» та ТОВ «Прана-інвест» укладено договір оренди вищезазначеного приміщення на строк до 12 жовтня 2014 року. (а.с. 52-55) 20 грудня 2012 року ТОВ «Прана-інвест» уклали договір суборенди вказаного приміщенн7я з ФОП [PERSON] (а.с. 56-59) Згідно з частиною першою статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Пунктом 2 статті 10 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що власники квартир багатоквартирних будинків та житлових приміщень у гуртожитку є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою і зобов`язані брати участь у загальних витратах, пов`язаних з утриманням будинку і прибудинкової території відповідно до своєї частки у майні будинку чи гуртожитках. Допоміжні приміщення (кладовки, сараї і т. ін.) передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають. Згідно з визначеннями, наведеними у статті 1 Закону України від 14 травня 2015 року № 417-VIII «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - це приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - це ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна; спільне майно багатоквартирного будинку - це приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди і його прибудинкова територія. Відповідно до статті 4 Житлового кодексу Української РСР до житлового фонду не входять нежилі приміщення в жилих будинках, призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України 09 листопада 2011 року № 14-рп/2011у справі щодо офіційного тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» власники квартир дво- або багатоквартирних жилих будинків та жилих приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, жилі приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. У статті 19 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» передбачено, що спільне майно власників квартир складається з неподільного і загального майна. Неподільне майно перебуває у їх спільній сумісній власності і не підлягає відчуженню, загальне майно - у спільній частковій власності. Відповідно до висновків, викладених у наведеному вище Рішенні Конституційного Суду України, правовий режим майна, що перебуває у спільній власності власників квартир, має визначатися відповідно до Конституції України (пункт 7 частини першої статті 92) виключно законами України. Власники квартир дво- або багатоквартирних жилих будинків і жилих приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, жилі приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. Згідно з пунктом 4 вищезазначеного Рішення Конституційного Суду України, під поняттям «мешканці» треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих жилих і нежилих приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. У статті 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному жилому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежилих приміщень, які розташовані у жилому будинку. Конституційний Суд України у Рішенні від 02 березня 2004 року № 4-рп/2004 у справі за конституційним зверненням [PERSON] та інших громадян про офіційне тлумачення положень пункту 2 статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та за конституційним поданням 60 народних депутатів України про офіційне тлумачення положень статей 1, 10 цього Закону (справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначив, що підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Таким чином, у багатоквартирних жилих будинках можуть розміщуватись як допоміжні приміщення, так і інші приміщення, які не є допоміжними, а є нежилими приміщеннями, призначеними для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, в жилий фонд не входять (частина третя статті 4 Житлового кодексу України) і в результаті приватизації квартир такого будинку їх жителями право власності у останніх на ці приміщення не виникає. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, призначених для забезпечення його експлуатації і побутового обслуговування мешканців будинку та входять до жилого фонду, і нежилих приміщень, призначених для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, у жилий фонд не входять, необхідно виходити з місця їх розташування та з загальної характеристики властивостей таких приміщень, зокрема, способу і порядку їх використання. Статтею 41 Конституції України та статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При вирішенні даного спору визначальним є визначення правового статусу спірного нежилого приміщення у багатоквартирному будинку, а саме встановлення того, чи належить таке приміщення до допоміжних чи є нежилим приміщенням у структурі жилого будинку. Відповідно до статті 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» допоміжні приміщення багатоквартирного будинку є приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежиле приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до жилого фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Допоміжними приміщеннями є всі приміщення багатоквартирного жилого будинку, незалежно від наявності або відсутності в них того чи іншого обладнання, адже їх призначенням є обслуговування не лише будинку, а й власників квартир, підвищення життєвого комфорту і наявність різних способів задоволення їх побутових потреб, пов`язаних із життєзабезпеченням. Лише приміщення, що будувалися як такі, використання яких мало інше призначення (магазини, перукарні, офіси, поштові відділення тощо), залишаються тими, що не підпадають під правовий режим допоміжних приміщень. Для розмежування допоміжних приміщень багатоквартирного жилого будинку, які призначені для забезпечення його експлуатації та побутового обслуговування мешканців будинку і входять до житлового фонду, та нежилих приміщень, які призначені для торговельних, побутових та інших потреб непромислового характеру і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин, до житлового фонду не входять, слід виходити як з місця їхнього розташування, так і із загальної характеристики сукупності властивостей таких приміщень, зокрема способу і порядку їх використання. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 598/175/15-ц (провадження № 14-363цс19). Згідно листа КП «Введенське» Подільського району м. Києва від 05.08.2014 року в підвали будинку [ADDRESS] розташовані труби централізованого опалення, холодного водопостачання та водовідведення. (а.с. 61) Таким чином, підвал будинку [ADDRESS] є допоміжним приміщенням, в якому знаходиться технічне обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація житлового будинку неможлива. Як вбачається з матеріалів справи, у рішенні Подільського районного суду м. Києва від 22 липня 2008 року було теж встановлено, що спірне підвальне приміщене є допоміжним приміщенням. Преюдиціальні факти не підлягають доказуванню, оскільки вони вже встановлені в порядку, передбаченому процесуальним законодавством, у процесуальній формі, а тому немає необхідності встановлювати їх знову. Такі правила спрямовані на додержання процесуальної економії в новому процесі. У випадку встановлення певних обставин особам, які беруть участь у справі, не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Усі ці дії вже здійснювалися у попередньому процесі, і їх повторення було б не лише недоцільним, але й неприпустимим з точки зору процесуальної економії. Отже, згідно вимог ч. 2 ст. 382 ЦК України право володіння, користуванням та розпорядження допоміжним підвальним приміщенням будинку [ADDRESS] мають усі співвласники житлового будинку. Відповідачем не надано доказів, що співвласники вищезазначеного житлового будинку надавали згоду на передачу спірного приміщення в оренду та суборенду. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В матеріалах справи відсутні і докази, які б беззаперечно свідчили про те, що спірне приміщення будувалося не як допоміжне приміщення, а як інше приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду, є самостійним об`єктом нерухомого майна, з іншим призначенням, ніж допоміжні приміщення. Оскільки, у підвальному приміщення будинку [ADDRESS] знаходиться технічне обладнання будинку, без доступу до якого експлуатація житлового будинку неможлива, воно перебуває у спільній сумісній власності мешканців житлового будинку, суд дійшов висновку, що у ТОВ «Компанія «Талісман» були відсутні підстави для розпорядження спірним майном, а саме укладання договору оренди від 12.12.2012 року вказаного приміщення, тому такий договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи вищевикладені обставини, з тих самих підстав у ТОВ «Прана-Інвест» відсутні були повноваження укладати договір оренди, суд дійшов висновку, що договір суборенди між ТОВ «Прана-Інвест» та ФОП [PERSON] від 20.12.2012 року теж підлягає визнанню недійсним. За змістом частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі визнання недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Тлумачення наведених норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження майном, що перебуває у приватній власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі звернутися до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, або шляхом виселення (негаторний позов). Виселення осіб з житлового приміщення, а також виселення без надання громадянам іншого жилого приміщення здійснюється з підстав норм ЖК України, зокрема статей 109 та 116 зазначеного Кодексу, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (стаття 391 ЦК України у поєднанні зі статтями 109, 116 ЖК України). При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захист не є взаємовиключенням. Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 29 липня 2020 року у справі № 345/1241/19 (провадження № 61-20383св19). Судом встановлено, що відповідачі набули право користування спірним житловим приміщенням у зв`язку з укладанням договору оренди та суборенди, які визнані недійсними. Таким чином, у відповідачів відсутні правові підстави для знаходження у спірному приміщенні. Враховуючи вищезазначені вимоги, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог про виселення ТОВ «Компанія «Талісман», ТОВ «Прана-Інвест» та ФОП [PERSON] . Суд не бере до уваги доводи відповідача щодо пропуску строку позовної давності, виходячи з наступного. За загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, за змістом статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 45 ЦПК України (у редакції, чинній на час звернення прокурора до суду з відповідним позовом). Тобто обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності. Аналогічні висновки викладено у постановах Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 359/2012/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 372/1036/15-ц. Даний позов прокурор пред`явив в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у серпні 2014 року. У позовних вимогах, посилаючись на те, що не маючи законних підставі користування спірним майном відповідачі уклали договори, просила визнати недійсним договір оренди від 12.12.2012 року та суборенди від 20.12.2012 року, які укладені строк до 12.10.2014 року. Крім того, 13.10.2014 року ТОВ «Компанія «Талісман» та ТОВ «Прана-Інвест» продовжили строк оренди до 01.07.2016 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що встановлений законом строк позовної давності для звернення до суду позивачем не пропущений. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за позовом Київської місцевої прокуратури № 7, яка діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягає стягненню в дохід держави по 243 грн.60 коп. судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved