Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-01 00:00:00

У серпні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору №190М-08 від 27 травня 2008 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою 17% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2016 року. У порушення норм закону та умов договору відповідач зобовязання за кредитним договором належним чином не виконав. У звязку з порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 20.07.2016 року має заборгованість 8662,07 доларів США, яка складається з наступного: 4344,12 доларів США заборгованість за кредитом; 1910,88 доларів США заборгованість за процентами за користування кредитом; 2407,07 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» і відповідач 27.03.2008 року уклали договір іпотеки №190М-08, згідно з яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 57,70 кв.м, житловою площею 44,90 кв.м, яка розташована за адресою: м. Дружківка, вул. Енгельса, буд. 89, кв.№46. Майно належить відповідачу на праві власності на підставі договору міни. Обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 84000 грн. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ «ПриватБанк» просило звернути стягнення на предмет іпотеки в розмірі 84000 грн., а саме на квартиру загальною площею 57,70 кв.м, житловою площею 44,90 кв.м, яка розташована за адресою: м. Дружківка, вул. Енгельса, буд. 89, кв.№46 шляхом продажу Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» з укладанням від свого імені договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем із встановленням початкової ціни продажу предмета іпотеки на рівні, зазначеному в договорі іпотеки, а саме 84000 грн., будь-яким способом з іншою особою-покупцем з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухоме майно у відповідних установах, підприємства або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки; виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки), розташованій за адресою: м. Дружківка, вул. Енгельса, буд. 89, кв.№46. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 10 листопада 2016 року позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволені частково: в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №190М-08 від 27 травня 2008 року, яка складається із заборгованості за тілом кредиту 4344,12 доларів США, заборгованості за відсотками 1910,88 доларів США, пені 2407,07 доларів США звернуто стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом продажу квартири з укладанням від імені Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу предмету іпотеки на рівні, встановленому у договорі іпотеки в розмірі 84000,00 гривень; рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] не підлягає виконанню під час дії мораторію, встановленого Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» судовий збір у сумі 1378.00 грн.; в задоволенні решти позову відмовлено. Додатковим рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року в задоволенні позовних вимог про виселення [PERSON] та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі (предметі іпотеки) без надання іншого жилого приміщення відмовлено. В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить скасувати рішення суду першої інстанції від 10 листопада 2016 року та додаткове рішення від 21 листопада 2016 року в частині відмови у наданні ПАТ КБ «ПриватБанк» права на отримання витягу з Державного реєстру прав власності, дублікатів правовстановлюючих документів, надання всіх повноважень, необхідних для продажу предмету іпотеки, зупинення виконання рішення на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», виселенні та ухвалити в цій частині нове рішення, задовольнивши позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» в цій частині у повному обсязі. В обгрунтування апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального та матеріального права; апелянт вважає, що враховуючи дозвільний характер цивільного законодавства: дозволено те, що не заборонено, вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо надання ПАТ КБ «ПриватБанк» права отримати витяг з Державного реєстру прав власності, дублікати правовстановлюючих документів та надання всіх повноважень ПАТ КБ «ПриватБанк», необхідних для продажу предмету іпотеки є законними і обґрунтованими, а відмовляючи в цій частині позову суд не врахував положення ЦК України та Закону України «Про іпотеку», положення договору іпотеки щодо свободи сторін самим обрати спосіб та порядок врегулювання спірних питань щодо виконання умов договору; щодо зупинення виконання рішення на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був відстрочити виконання рішення на час доки не буде виключено м. Дружківка з переліку міст, де проводиться антитерористична операція, а не на час дії Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; щодо відмови у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача апелянт вважає, що суд першої інстанції повинен був залучити в якості третьої особи міську раду та витребувати відомості стосовно вільних жилих приміщень, які можуть бути надані відповідачу, оскільки стаття 109 ЖК УРСР розміщена в межах глави 2 даного Кодексу, якою регулюється користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, а тому її дія не поширюється на спірні правовідносини стосовно приватного житлового приміщення, тому положення зазначеної статті повинні застосовуватися судом виключно у тих межах, що не суперечать вимогам ст. 40 Закону України «Про іпотеку», як спеціальної правової норми і крім того, надання жилих приміщень у будинках житлового фонду місцевої ради віднесено до компетенції виконавчого комітету міської ради; крім того, суд не перевірив, а чи не є таке житлове приміщення єдиним житлом відповідача. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині частково задоволених позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк», посилаючись на те, що судом не були враховані вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті»; апелянт вважає, що позов наданий позивачем передчасно з огляду на вимоги ст. 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», які судом першої інстанції не враховані; суд, приймаючи рішення, зазначив суму заборгованості за кредитним договором, яка не відповідає дійсності і фактичним обставинам справи і крім того сума пені стягнута судом всупереч вимогам ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; апелянт також вважає, що сума заборгованості є спірною, ніколи судом не розглядалась і не стягувалась; крім того, сума заборгованості за кредитним договором є не співмірною з вартістю іпотечного майна; судом безпідставно стягнутий з нього судовий збір, оскільки він як інвалід II групи звільнений від сплати судового збору згідно ч.1 п.9 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». У судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та його представник підтримали доводи апеляційної скарги [PERSON], просили її задовольнити; проти доводів апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» заперечували. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» у судове засідання апеляційного суду не зявився; у поданій до апеляційного суду заяві просить розглянути справу у його відсутності. Заслухавши доповідь судді, пояснення відповідача і його представника, перевіривши доводи апеляційних скарг і дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Дружківського міського суду Донецької області від 10 листопада 2016 року та додаткове рішення Дружківського міського суду Донецької області від 21 листопада 2016 року задоволенню не підлягає; апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 309 ч.1 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи частково позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» суд першої інстанції виходив з того, що боржник не виконував умови кредитного договору в достатньому обсязі, а статтею 38 Закону України «Про іпотеку» закріплено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. При цьому судом зазначено, що разом з тим, ані зазначеною статтею, ані умовами іпотечного договору не передбачено надання іпотекодержателю додаткових повноважень, а саме: отримання витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПриватБанк» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки, тому в цій частині позов не підлягає задоволенню; зазначаючи в рішенні про те, що рішення в частині звернення стягнення на предмет іпотеки не підлягає виконанню на певний період, суд виходив з положень Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції»; відмовляючи ПАТ КБ «ПриватБанк» у задоволенні позовних вимог про виселення відповідача, суд виходив з відсутності передбачених законом підстав для його виселення із квартири, оскільки відповідач передав в іпотеку квартиру, яка була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів, а іншого постійного житла немає. Проте з такими висновками суду повністю погодитись неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов»язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Невиконання або неналежне виконання сторонами своїх зобовязань по договору тягне правові наслідки, передбачені ст. 611 ЦК України, зокрема сплату неустойки (штраф, пеня), відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом 27 травня 2008 року між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] укладений договір кредиту, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 15000 доларів США зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 17% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24.03.2016 року; згідно умов договору погашення заборгованості повинно здійснюватись в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, а також інші витрати. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ВАТ КБ «ПриватБанк» 27 травня 2008 року уклало з [PERSON] договір іпотеки, згідно п.п. 18.8 якого іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо в момент настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань, передбачених кредитним договором, вони не будуть виконані; звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання термінів виконання якого-небудь із зобовязань за кредитним договором у випадку порушення іпотекодавцем якого-небудь із зобовязань, передбачених умовами кредитного договору; предметом договору іпотеки є належне на праві власності [PERSON] нерухоме майно квартира, розташована за адресою: м. Дружківка, вул. Енгельса, б. 89, кв.46. Зазначена квартира належить [PERSON] на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 3 червня 2005 року приватним нотаріусом Дружківського нотаріального округу [PERSON], тобто придбана не за рахунок кредитних коштів. Судом встановлено, що кредитний договір і договір іпотеки укладені у письмовій формі, договір іпотеки в установленому порядку посвідчений нотаріально приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу; договори підписані уповноваженими на це посадовими особами ВАТ КБ «ПриватБанк» та особисто [PERSON]; зміст правочинів не суперечить актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства і на підставі ст.629 ЦК України ці договори є обовязковими для виконання. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 527 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед банком станом на 20.07.2016 року складає: загальний залишок заборгованості за наданим кредитом (тілом кредиту) 4344.12 доларів США, що еквівалентно 107777,62 грн., загальний залишок заборгованості за процентами 1910.88 доларів США, що еквівалентно 47408,93 грн., пеня 2407.07 доларів США, що еквівалентно 59719.41 грн. а всього 8662.07 доларів США, що еквівалентно 214905.96 грн. З огляду на встановлене суд дійшов до обґрунтованого висновку, що [PERSON] порушуються умови укладеного договору по своєчасному поверненню суми кредиту та сплаті відсотків за користування ним, внаслідок чого утворилась заборгованість перед позивачем. Разом з тим, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції помилково повністю погодився з сумою пені, нарахованої ПАТ КБ «ПриватБанк» виходячи з наступного. Згідно із ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідач зареєстрований за адресою: [INFO]. Згідно з розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. N 1275-р. «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» місто Дружківка віднесене до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Тому банк був зобовязаний скасувати пеню, нараховану на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитним договором з 14 квітня 2014 року. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданого позивачем, пеня нарахована щомісячно, у тому числі після 14 квітня 2014 року. Згідно розрахунку станом на 14 квітня 2014 року сума пені складає 4.65 доларів США, що еквівалентно 115.37 грн. Виходячи із зазначеного і враховуючи положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» апеляційний суд вважає, що саме така сума пені повинна бути врахована при визначенні загальної суми заборгованості за кредитним договором при зверненні стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до положень ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки тощо. Проте судом при ухваленні рішення зазначена норма матеріального права не дотримана, тому доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо невідповідності дійсності суми заборгованості за кредитним договором підлягає частковому задоволенню, а рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає зміні, а саме в рішенні необхідно зазначити, що в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» за кредитним договором №190М-08 від 27 травня 2008 року, яка складається із заборгованості за кредитним договором в загальній сумі 6 259, 65 доларів США, що еквівалентно 155 301,92 грн., з яких заборгованість за тілом кредиту 4344,12 доларів США, що еквівалентно 107 777, 62 грн., заборгованість за відсотками 1910,88 доларів США, що еквівалентно 47 408,93 грн., пені 4,65 доларів США, що еквівалентно 115, 37 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] шляхом продажу квартири з укладанням від імені Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» договору купівлі-продажу, в тому числі нотаріального укладання договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем з початковою ціною продажу предмету іпотеки на рівні, встановленому у договорі іпотеки в розмірі 84000,00 гривень. Разом з тим доводи апеляційної скарги [PERSON] про те, що висновок суду першої інстанції про звернення стягнення на предмет іпотеки є неправильним, оскільки сума заборгованості судом не стягувалась, а без вирішення цього питання неможливо звернути стягнення на предмет іпотеки, є безпідставним з огляду на положення ст. 33 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, як розяснено у п. 9 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3,4 ЦПК). Більш того, відповідно до п.п. 18.8.2 пункту 18 договору іпотеки у разі порушення іпотекодавцем обовязків за цим договором іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобовязань зі сплати кредиту та (або) відсотків, винагород, пені, витрат по реєстрації предмету іпотеки, а в разі невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки. Так, в матеріалах справи на а.с. 11 міститься копія листа ПАТ КБ «ПриватБанк» від 03.06.2016 року на імя [PERSON] з вимогою повернення суми кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, нарахованих на день повернення кредиту. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач пояснив, що отримував від банку листи такого змісту, але погасити заборгованість по кредиту не має можливості із-за скрутного матеріального становища, зокрема маленької пенсії. Разом з тим, апеляційний суд вважає,що доводи апеляційної скарги [PERSON] щодо безпідставного стягнення з нього судового збору є обґрунтованими, оскільки згідно довідки МСЕК від 20.02.2014 року [PERSON] є інвалідом другої групи і відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Тому рішення суду першої інстанції в частині стягнення з [PERSON] судового збору в сумі 1378.00 грн. на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає скасуванню. Інші доводи як апеляційної скарги [PERSON], так і ПАТ КБ «ПриватБанк» є такими, що не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права та на встановлених обставинах справи з огляду на наступне. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчим кредитом, наданим йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Але таких обставин по справі не встановлено. Як вбачається з матеріалів справи згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта на праві власності [PERSON], крім житлової квартири, яка знаходиться в іпотеці, знаходяться також квартира [ADDRESS], а також інше майно, а саме кімнати 105, 106, 107, 108, 109, 110, 110а, 111, 112, 113, 114, 115, 17,18,19 загальною площею 180,40 кв.м та жилою 79,2 кв.м. А відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-482цс15 від 20 січня 2016 року положеннями Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого пунктом 3 цього Закону (до набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості). Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» також не передбачено підстав для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Тому доводи апеляційної скарги відповідача про те, що позов наданий позивачем передчасно, є безпідставними. Статтею 9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що протягом терміну дії цього Закону щодо нерухомого майна, розташованого на території проведення антитерористичної операції, що належить громадянам України та перебуває в іпотеці, зупиняється дія статті 38 (у частині реалізації права іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки) Закону України «Про іпотеку», тобто дія зазначеної норми зупиняється щодо нерухомого майна, розташованого саме на території проведення антитерористичної операції і саме протягом терміну дії цього Закону (а не на час доки не буде виключено м. Дружківка з переліку міст, де проводиться антитерористична операція, як зазначено в доводах апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк»). Зупинення дії зазначеної статті Закону є правовою підставою, що унеможливлює вжиття заходів для виконання рішення суду стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності Закону «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», що є складовою частиною мораторію, а поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення зобовязання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України); при цьому рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії цього Закону не підлягає виконанню. Виходячи з викладеного, доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» про те, що суд першої інстанції повинен був саме «відстрочити виконання рішення», є безпідставними. При цьому обставини та порядок застосування відстрочки виконання рішення суду передбачені статтею 373 ЦПК України. А з матеріалів справи вбачається, що з заявою про відстрочку виконання рішення сторони по справі не звертались. Є безпідставними також і доводи апеляційної скарги ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо порушення судом норм діючого законодавства стосовно надання банку права отримати витяг з Державного реєстру прав власності, дублікати правовстановлюючих документів та надання всіх повноважень. Так, частиною першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Статтею 39 зазначеного Закону передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, поряд з іншим, і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Відповідно до умов іпотечного договору, укладеного між ВАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобовязання (пункт 18.8 іпотечного договору). Як правильно зазначив суд першої інстанції, ані зазначеними нормами матеріального права, ані умовами іпотечного договору не передбачено надання банку права отримати витяг з Державного реєстру прав власності, дублікати правовстановлюючих документів та надання всіх повноважень. Посилання ПАТ КБ «ПриватБанк» в апеляційній скарзі на положення п. 29 іпотечного договору є безпідставним, оскільки зазначеним пунктом передбачено надання іпотекодавцем іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодерждателя і здійснення всіх необхідних дій від свого імені в разі звернення стягнення на предмет іпотеки у позасудовому порядку (розділ іпотечного договору «Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку»). Доводи апеляційної скарги відповідача щодо не співмірності суми заборгованості за кредитним договором з вартістю іпотечного майна (без посилання на конкретну норму права) є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на нормах матеріального права. Зазначене положення, тобто врахування співмірності, може бути враховано судом в тому випадку, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків, що передбачено частиною 3 ст. 551 ЦК України. Як розяснено у п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» положення частини третьої статті 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка (штраф,пеня). Але таких обставин по справі не встановлено. Крім того, як розяснено у зазначеному пункті постанови пленуму ВССУ не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу і проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями статей 1054, 1056-1 ЦК, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Право суду за певних умов зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, передбачено положеннями статті 616 ЦК. Але зазначене стосується цивільно-правової відповідальності боржника, а не сплати ним основного грошового боргу за кредитним договором, що суд ні підставі вказаної норми закону змінити не може. Відповідно до ч.3 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобовязання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Але таких обставин по справі не встановлено. Крім того, як встановлено матеріалами справи заборгованість за кредитним договором становить 6 255, 00 доларів США, що еквівалентно 155 186,55 грн. (без врахування суми пені); при цьому вартість іпотечного майна, визначена п.12.1 іпотечного договору становить 84000.00 грн. Таким чином, заборгованість за кредитним договором є набагато більшою чим вартість житлової квартири. Отже, доводи апеляційної скарги щодо не співмірності суми заборгованості за кредитним договором з вартістю іпотечного майна не є підставою для відмови у задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки. Є також безпідставними і доводи ПАТ КБ «ПриватБанк» щодо відмови у виселенні відповідача, оскільки також не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права. Як зазначено у правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 14 грудня 2016 року у справі №6-1141цс16, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. При цьому жодним законом або нормативно-правовим актом не передбачено, що таке постійне житло надається із житлового фонду місцевої ради, для чого суд, як зазначено в апеляційній скарзі, повинен був залучити в якості третьої особи міську раду та витребувати відомості стосовно вільних жилих приміщень. Наявність у іпотекодавця іншого житла (про що зазначено в апеляційній скарзі) не має правового значення для вирішення питання про його виселення з іпотечного майна згідно зі змістом наведених норм (ст. 39, 40 Закону «Про іпотеку», ст. 109 ЖК УРСР) (якщо наявні для цього підстави).

Outcome: partial