Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2019 року, реєстр. №398 вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку з 26 липня 2014 року зі згоди попереднього власника зареєстровані відповідачі, які не є членами сім`ї позивачки та в житловому приміщенні не проживали з моменту проведення реєстрації без наявності для цього поважних причин, участі у витратах на утримання будинку не несли, комунальні послуги не сплачували, особистих речей відповідачів в житловому приміщенні немає, проте останні не знялися з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права розпорядження власним майном (продажу). У зв`язку з цим [PERSON] просила суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб - сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки зі змісту заяви [PERSON] вбачається, що позивачка не заперечує проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 серпня 2019 року, реєстр. №398 є власником житлового будинку [ADDRESS] . В будинку з 26 липня 2014 року зі згоди попереднього власника зареєстровані відповідачі, які не є членом сім`ї позивачки. Згідно копії довідки вуличного комітету про склад сім`ї та зареєстрованих осіб від 23 грудня 2019 року (а.с. 13) [PERSON] , [PERSON] за місцем реєстрації ніколи не проживали та не проживають. Проте останні не знялися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Внаслідок цього власнику житла створюються перешкоди у здійсненні права розпорядження житлом. Докази наявності поважних причин не проживання відповідачів у житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ч.ч. 4, 5\~ст. 9 ЖК України\~ житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Оскільки відповідачі\~не є\~членами сім`ї\~власника житла,\~а тому\~відносини між\~сторонами повинні\~регулюватися главою\~6\~розділу ІІІ\~Житлового кодексу\~України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Згідно ч. 1 ст. 163 ЖК України у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою,\~пунктами 1\~і\~5 частини третьої\~і\~частиною четвертою статті 71\~цього Кодексу. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. В той же час, згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз`яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.п. 33, 34 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Аналогічні роз`яснення надав й Верховний Суд України в постанові від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11. За встановлених обставин, суд вважає, що позов про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування належним позивачці житловим приміщенням внаслідок не проживання цих осіб в житловому приміщенні без поважних причин понад шість місяців є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved