Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-25 00:00:00

У серпні 2017 року ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» (балі - Банк) звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що 11.01.2008 року між Банком та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5А/08-05 (далі - Договір), за яким остання отримала кредит у розмірі 49935,00 грн. під заставу транспортного засобу та зобов'язалася у строк до 11.01.2015 року повернути кредит з виплатою 15% річних. На забезпечення виконання зобов'язань позичальника, між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23.11.2015 року стягнуто з відповідачів заборгованість за зазначеним кредитним договором у сумі 78271,64 грн. Судове рішення до цього часу не виконано, у зв'язку з чим позивач просив стягнути з відповідачів різницю заборгованості, що становить 27321,21 грн. і складається з відсотків за користування кредитом, комісії РО та штрафу. Ухвалою суду від 12.04.2018 року проведено заміну первісного позивача. Замість Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб з ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський Акціонерний Банк» до участі в справі залучено його правонаступника за Договором - ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал». Представник позивача Стефанишин Л.І. надіслала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідачі в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, заперечували проти задоволення позову, зазначивши, що за актом прийому-передачі транспортного засобу від 10.10.2014 року передали Банку автомобіль ЗАЗ DEAWOO LANOS з метою його реалізації. Позов задоволенню не підлягає з огляду на таке. Суд встановив, що 11.01.2008 року між ВАТ «ВіЕйБі банк», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5А/08-05, відповідно до якого Банк надав останній кредит в сумі 49935,00 грн. зі сплатою 15 відсотків з кінцевим терміном повернення 11.01.2015 року. Додатковою угодою від 11.01.2008 року збільшено розмір відсотків до 25 (а.с. 13). Кредит забезпечено договором застави автотранспортного засобу від 11.01.2008 року (а.с.14-16). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору (частини перша, друга статті 1054 ЦК України). Відповідно до частин першої, четвертої статті 631 цього Кодексу строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Позивач зазначив у позові, що рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 23.11.2015 року стягнуто на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 5А/08-05 від 11.01.2008 року в сумі 76271,64 грн., з яких заборгованість за кредитом - 36906, 63 грн.; відсотки за користування кредитом - 31510, 53 грн.; комісія за РО - 1596, 77 грн.; штраф - 8257, 71 грн. Рішення набрало законної сили. Таким чином, за твердженням позивача, різниця заборгованості станом на 27.01.2017 року становить 27321,21 грн. і складається з відсотків в розмірі 23697,40 грн., комісії за РО в сумі 1752, 84 грн. та штрафу в сумі 1870, 97 грн., яку позивач просив стягнути відповідачів. Щодо вимоги про стягнення відсотків за кредитом. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Пунктом 2.5.2. Кредитного договору сторони погодили порядок сплати відсотків, яка здійснюється щомісяця. Відтак, у межах строку кредитування до 11.01.2015 року відповідачка мала, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами кожного місяця. Починаючи з 12.01.2015 року, відповідачка мала обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Тому право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане суд відхиляє аргументи позивача про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України він мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом та відмовляє у стягненні відсотків за користування кредитом. Наведене відповідає правовій позиції Верховний Суд, висловленій у постанові від 28 березня 2018 року (справа № 444/9519/12). Щодо вимоги про стягнення комісії. Суд звертає увагу на норму статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», згідно з якою відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затвердженими постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин(укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії, але при цьому банк повинен зазначити в договорі які саме послуги за вказану комісію надаються споживачу. Тобто, позивач нарахував комісію за РО - 1752,84 грн., що є незаконним, тому суд у цій частині стягнення заборгованості з відповідача вважає за необхідне відмовити. Щодо штрафу. Суд зазначає, що згідно зі ст. 2 Закону України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилась антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Пунктом 3 Розпорядження Кабінету міністрів України № 1275-р від 02.12.2015 року «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» визнано такими, що втратили чинність: розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053 Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 р. № 1079 Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 р. № 1053 Згідно з переліком, який затверджено вказаним Розпорядженням КМУ, місто Маріуполь (Маріупольська міська рада) відноситься до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Отже, на теперішній час дані правовідносини також регулюються Законом України № 1669-VІІ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, оскільки відповідач зареєстрований та проживає в населеному пункті, на території якого здійснювалася антитерористична операція. З матеріалів справи вбачається, що штрафи позивачем нараховані відповідачу з 30.01.2016 року, тобто під час дії мораторію на нарахування пені та штрафів на основну суму заборгованості за кредитними зобов'язаннями. Тому у задоволені вказаної частини позовних вимог Банку також необхідно відмовити. Щодо вимог до поручителя. Позивач в 2012 році вперше звернувся до суду з позовною заявою про дострокове стягнення з боржника та поручителя заборгованості за користування кредитом, сплату відсотків та інших платежів, докази на підтвердження пред`явлення банком вимог до поручителів протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання в матеріалах справи відсутні так само як і сам договір поруки, тому, з урахуванням ч. 4 ст. 554 ЦК України, порука [PERSON] по закінченню вказаного строку є припиненою. Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на таке. Відповідачами надано акт прийому-передачі заставного майна - транспортного засобу ЗАЗ DEAWOO LANOS представнику ПАТ «ВіЕйБі Банк». [PERSON] 10.10.2014 року написано заяву на добровільну реалізацію зазначеного автомобілю з метою погашення кредитної заборгованості. Вартість предмету застави відповідно до договору застави від 11.01.2008 року складає 51200 грн. Всупереч зазначеним документам листом від 17.07.2017 року уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «ВіЕйБі Банк» повідомила відповідачів, що вказаний автомобіль на балансі банку не перебуває. Ухвалою суду від 11.06.2018 року від ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», який назвався правонаступником Банку за Договором, витребувані відомості щодо реалізації транспортного засобу ЗАЗ DAEWOO LANOS TF69Y, номер шасі, кузову [NUMBER], 2007 року випуску, який передано [PERSON] представнику ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» на підставі акту прийому-передачі від 10.10.2014 року разом зі згодою на добровільну його реалізацію для погашення кредитної заборгованості за кредитним договором № 5А/08-05 від 11.01.2008 року. Проте, позивачем ухвалу суду не виконано, необхідні відомості до суду не надані. Крім того, відповідно до п. 2 ст. 516 ЦК України, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. Відповідно до п. 2 ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Таким доказом можна вважати повідомлення первісного кредитора про здійснену уступку вимоги. Отже, якщо інше не встановлено договором або законом, відступлення права вимоги є двостороннім правочином, в якому сторонами є первісний кредитор і новий кредитор. У цьому випадку боржник не є стороною у цьому правочині, а лише наділений правом не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні (ч. 2 ст. 517 ЦК України) та правом висувати проти вимоги кредитора заперечення (ст. 518 ЦК України). Обов'язковою умовою для виконання боржником зобов'язання на користь нового кредитора є повідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язанні. Таким чином, ризик настання несприятливих наслідків не для боржника, а для кредиторів, настає у разі невиконання ними обов'язку щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги боргу. Ці несприятливі наслідки можуть виявлятися у: невиконанні боржником зобов'язання жодному з кредиторів; виконанні боржником зобов'язання первісному кредиторові. Відповідно до ч. 1 ст. 517 ЦК України, первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Проте, станом на цей час, жодного доказу щодо повідомлення боржників про перехід до нового кредитора прав у зобов'язанні ані за Договором, ані за договором поруки позивачем до суду не надано. Також не надано суду й самого договору відступлення права вимоги. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд стягує з позивача судовий збір, розмір якого відповідно до ст. 4 Закону України про судовий збір» становить 1600 грн.

Outcome: approved