Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-22 00:00:00

У серпні 2018 року до Запорізького районного суду Запорізької області надійшов позов [PERSON] до ПП «Явір-2000» в особі генерального директора Орліковського А.І. про визнання звільнення незаконним, поновлення на посаді та стягнення сум, належних працівнику до виплати від підприємства, який був уточнений 17.10.2018. Крім того, 13.05.2019 представником позивача до суду надано уточнений розрахунок заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та уточнений розрахунок витрат за договором про надання правової допомоги. Представник позивача просить суд визнати протиправним та скасувати наказ генерального директора приватного підприємства «ЯВІР-2000» Орліковського А.І. від 25 червня 2018 року № 78-К «З особового складу» в частині звільнення позивача 27 червня 2018 року, у зв`язку з добровільним укладенням контракту на війську службу згідно з п. 3. ст.36 КЗпП України; зобов`язати керівника приватного підприємства «ЯВІР-2000» Орліковського А.І. поновити позивача на посаді охоронника приватного підприємства «ЯВІР-2000»; стягнути з ПП«ЯВІР-2000» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 28 червня 2018 року по день розгляду справи по суті (13 травня 2019 року) у розмірі 29784,17 грн. та допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної; стягнути з ПП«ЯВІР-2000» на користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу адвоката у розмірі 5850,00 грн.; Стягнути з ПП в дохід держави судові витрати, а саме: судовий збір по вказаній справі. Свої вимоги представник позивача мотивує тим, що з 18.07.2016 позивач [PERSON] працював охоронником у ПП«ЯВІР-2000». 17.03.2017 [PERSON] уклав контракт з Міністерством оборони України в oco6i Командира військової частини [NUMBER] про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 pоки. 27.06.2018 на підставі наказу з особового складу генерального директора [PERSON] № 78-К від 25.06.2018 позивача звільнено з займаної посади у зв`язку з добровільним укладенням контракту на військову службу згідно з п. 3 ст.\~36 КЗпП України. Представник позивача вважає, що звільнення [PERSON] відбулось незаконно, оскільки позивач був прийнятий на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, а відтак за ним повинно зберігатись місце роботи, відповідно до ч. 3, 4 ст. 119 КЗпП України. Крім того зазначив, що наказ про звільнення від 25.06.2018 позивач отримав засобами поштового зв`язку 30.06.2018, а трудову книжку лише 26.09.2018. Відтак просив суд визнати вищевказаний наказ про звільнення протиправним, скасувати його та зобов`язати керівника ПП «Явір-2000» поновити позивача на роботі. Також представник позивача зазначив, що у зв`язку з незаконним звільненням, відповідач повинен виплатити [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з розрахунку: 134,77 грн. х 221 робочих днів = 29784,17 грн., де 134,77 грн. середньоденна заробітна плата за останні два місяці, що передували звільненню, а саме: квітень та травень 2018 року, а 221 робочих днів кількість робочих днів за період з дня звільнення по день розгляду справи по суті. Крім того, представник позивача у позовних вимогах зазначив про необхідність стягнення з відповідача на користь [PERSON] судових витрат, а саме: витрат на правову допомогу адвоката у розмірі 5850,00 грн. У судовому засіданні представник позивача адвокат Хмарський Р.Б. підтримав уточнений позов та просив його задовольнити у повному обсязі. Зазначив, що звільнення позивача відбулось незаконно тому, що відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, прийнятими на військову службу за контрактом під час дії особливого періоду, зберігається місце роботи і середній заробіток на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення. Також представник позивача надав суду уточнені розрахунки заборгованості з виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та витрат за договором про надання правової допомоги станом на день розгляду справи по суті 13 травня 2019 року. Відносно застосування строку позовної давності, про що клопоче представник відповідача у своїй заяві, представник позивача зазначив, що позовна заява подана до суду без порушення строків для звернення, оскільки трудову книжку позивач отримав лише 26.09.2018, а позов поданий до суду 15.08.2018. Також зауважив, що з дати отримання копії наказу про звільнення [PERSON] засобами поштового зв`язку до моменту подачі позову до суду дійсно пройшло більше одного місяця, проте вказане відбулось у зв`язку з перебуванням позивача на лікуванні після отримання поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, що підтверджується документами, які наявні в матеріалах справи. У зв`язку з зазначеним, наголосив на тому, що позивачем не було пропущено строк звернення до суду. Представник відповідача Кашаєва О.Г. у судовому засіданні заперечувала проти задоволення уточненого позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Раніше представник відповідача надав письмовий відзив на позовну заяву. У судовому засіданні позов не визнала, вважає його безпідставним через те, що для застосування гарантій, визначених ч. 3 ст.119 КЗпП України, необхідна наявність особливого періоду та кризової ситуації. Проте, позивачем жодним чином не обґрунтовано, які саме зміни у ситуації щодо національної безпеки відбулись у період з 17.03.2017 (дата укладання контракту) по 27.06.2018 (дата звільнення позивача), тобто звільнення [PERSON] проведено у відповідності до вимог чинного законодавства. З цих підстав просила залишити позов без задоволення. Крім того, представник відповідача раніше надав до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку [PERSON] підтримала у судовому засіданні, як на підставу для відмови у позові, оскільки початок перебігу строку позовної давності відраховується з 30.06.2018 дати отримання позивачем наказу про його звільнення. Відтак, строк звернення до суду для вирішення питання щодо звільнення закінчився 30.07.2018, проте позовна заява датована 14.08.2018. Таким чином, представник відповідача вважає, що позовна заява подана до суду з пропущенням строку позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні ним правові відносини. Відповідно до копії трудової книжки, [PERSON] з 18.07.2016 працював охоронником у Приватному підприємстві «Явір-2000» (а.с.\~49). 17 березня 2017 року між Міністерством оборони України в особі Командира військової частини [NUMBER] полковником [PERSON] та [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України строком на 3 (три) роки (а.с. 13, 50, 126, 137). За умовами вказаного контракту позивач добровільно вступив на військову службу за контрактом і взяв на себе зобов`язання протягом дії контракту проходити військову службу. Наказом з особового складу генерального директора [PERSON] №\~78-К від 25.06.2018 [PERSON] , охоронника, 27 червня 2018 року звільнено у зв`язку з добровільним заключенням контракту на військову службу згідно з п. 3 ст.\~36 КЗпП України (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Із змісту вказаної вище норми трудового законодавства вбачається, що для вирішення питання про наявність прав на гарантій, передбачених нею, правове значення мають види військової служби, її підстави, терміни дії особливого періоду, початку та завершення мобілізації, демобілізації та наявності кризової ситуації, що загрожує національній безпеці. Визначення засад оборони України та підготовки держави до оборони, порядок та підстави призову на військову службу, умови її проходження, правове регулювання соціального і правового статусу військовослужбовців визначаються Законом України «Про оборону України», Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу», Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», Указами Президента України та іншими підзаконними актами. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про оборону України», підготовка держави до оборони в мирний час включає, зокрема, забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів підготовленими кадрами, озброєнням, військовою та іншою технікою, продовольством, речовим майном, іншими матеріальними та фінансовими ресурсами; розвиток військово-технічного співробітництва з іншими державами з метою забезпечення Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України, та правоохоронних органів озброєнням, військовою технікою і майном, які не виробляються в Україні; підготовку національної економіки, території, органів державної влади, органів військового управління, органів місцевого самоврядування, а також населення до дій в особливий період. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій. Мобілізація комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано. Демобілізація - комплекс заходів, рішення про порядок і терміни проведення яких приймає Президент України, спрямованих на планомірне переведення національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на роботу і функціонування в умовах мирного часу, а Збройних Сил України, інших військових формувань, оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію мирного часу. Особливий період закінчується з прийняттям Президентом України відповідного рішення про переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення та Державної спеціальної служби транспорту, посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Проходження військової служби здійснюється, зокрема, громадянами України - у добровільному порядку (за контрактом) або за призовом. Загальні умови укладення контракту на проходження військової служби визначені ст. 19 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу». Рішенням Ради національної безпеки та оборони України «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки, суверенітету і територіальної цілісності України» від 01 березня 2014 року, яке введене в дію Указом Президента України № 189/2014 від 02 березня 2014 року, констатовано виникнення кризової ситуації, яка загрожує національній безпеці України та вимагає необхідності вжиття заходів щодо захисту прав та інтересів громадян України, суверенітету, територіальної цілісності та недоторканості державних кордонів України, недопущення втручання в її внутрішні справи. Судом встановлено, що позивач 17.03.2017 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України строком на три роки. Як слідує зі змісту ч. 3 ст. 119 КЗпП України, поширення гарантій щодо збереження місця роботи законодавець не ставить у залежність від виду контракту, а тільки умову, що такі гарантії надаються особі у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, а саме: під час мобілізації, на особливий період. Рішень про повну демобілізацію усіх призваних під час мобілізації військовослужбовців та переведення усіх інституцій України на функціонування в умовах мирного часу Президент України не приймав. Аналогічна позиція викладена в листі Верховного суду від 13.07.2018 № 60-1543/0/2-18. Суд, на підставі доказів, поданих сторонами, вказаних норм законодавства виходить із того, що позивач уклав контракт про проходження військової служби у Збройних Силах України під час кризової ситуації, що загрожує національній безпеці України, і останній, як військовослужбовець, несе службу особливого характеру під час дії в державі особливого періоду, а тому користується пільгами, передбаченими ст. 39 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» та ч. 3 ст. 119 КЗпП України. Звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що наявні всі підстави для визнання протиправним та скасування наказу генерального директора ПП «Явір-2000» [PERSON] від 25.06.2018 № 78-К «з особового складу» в частиін звільнення [PERSON] , охоронника, 27 червня 2018 року у зв`язку з добровільним заключенням контракту на військову службу згідно з п. 3 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. У зв`язку із задоволенням позовних вимог щодо визнання протиправним та скасування наказу про звільнення позивача, а відтак встановлення факту незаконного звільнення, суд приходить до висновку щодо наявності підстав для поновлення [PERSON] на роботі у ПП «ЯВІР-2000» на посаді охоронника та вважає за необхідне зобов`язати керівника ПП «ЯВІР-2000» [PERSON] поновити [PERSON] на посаді охоронника ПП «ЯВІР-2000». Щодо вимоги позовної заяви про стягнення з ПП «ЯВІР-2000» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 28 червня 2018 року по день розгляду справи по суті (13 травня 2019 року) у розмірі 29784,17 грн., слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці», за правилами, передбаченими постановою КМУ №\~100 від 08.02.1995 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто які передують дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати, яка, відповідно до п. 8 розділу ІV Порядку, визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Після визначення середньоденної заробітної плати, як розрахункової величини для нарахування виплат, працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абз. 1 п. 8, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 розділу ІV Порядку). Відповідно до абз. 3 п. 8 розділу ІV Порядку, середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. У судовому засіданні 13.05.2019 представником позивача надано уточнений розрахунок № 5 заборгованості ПП «Явір-2000» з виплати середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу [PERSON] , який не було спростовано відповідачем, тому він приймається судом як належний. Відповідно до розрахунку, середній заробіток [PERSON] за час вимушеного прогулу складає 29784,17 грн. (221 робочий день за період з 28 червня наступного дня після звільнення до дня розгляду спору у суді х 134,77 грн. середньоденної заробітної плати) (а.с. 151). Середньоденна заробітна плата визначена з Довідки № 928 від 09.08.2018, відповідно до якої заробітна плата за останні два календарні місяці, що передували звільненню 25.06.2018 складала 5525,45 грн. (квітень 2960,06 грн., травень 2565,39 грн.) (а.с. 47). З огляду на зміст наведених норм суд доходить висновку про необхідність задоволення позовної вимоги щодо стягнення з ПП «ЯВІР-2000» на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі 29784,17\~грн. Щодо заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності слід зазначити, що вона не підлягає задоволенню на підставі наступного. Позовною давністю, відповідно до ст. 256 ЦК України, є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права та інтересу. При цьому, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила ч. 1 ст. 261 ЦК України. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Так, позивача звільнено з посади 27.06.2018 на підставі наказу від 25.06.2018, який отримав засобами поштового зв`язку 30.06.2018 не особисто [PERSON] , а його родич (а.с. 79-82). Оригінал трудової книжки позивач отримав лише 26.09.2018 засобами поштового зв`язку разом з листом від 21.09.2018 № 1207. Вище вказаний позов, датований 14.08.2018, подано до суду представником позивача 15.08.2018. Так, позивачем у справі про звільнення не було пропущено місячний строк звернення до суду з дня видачі трудової книжки. Крім того, у разі відрахування місячного строку звернення до суду з дня вручення копії наказу про звільнення, слід вказати, що позивач тривалий період перебував на лікуванні після отриманого поранення, пов`язаного з проходженням військової служби, та за місцем реєстрації не проживав, що підтверджується довідками, наявними в матеріалах справи (а.с. 17, 18, 115-121). А відтак, причини звернення до суду лише 15.08.2018 є поважними. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. А тому, суд вважає, що судові витрати у вигляді судового збору підлягають стягненню з відповідача в сумі 2114,40 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Беручи до уваги, що представником позивача у судовому засіданні 13.05.2019 надано уточнений розрахунок № 7 витрат на правову допомогу за Договором № 11 про надання правової допомоги від 24 липня 2018 року, квитанції до прибуткового касового ордера, а також надано детальний опис робіт, виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, судові витрати у вигляді витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5850,00 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача (а.с. 22, 57, 58, 59, 88, 107а, 133, 149, 153). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved