Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, у якому просить визнати\~відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] , та зняти з реєстраційного обліку за вказаною адресою. В обґрунтування даного позову [PERSON] зазначає, що вона є власником та разом із своїм сином [PERSON] , [INFO] зареєстрована і проживає в будинку вищевказаною адресою. Відповідач веде аморальний спосіб життя по відношенню до позивача, постійно погрожує фізичними розправами. Позивач самостійно несе тягар по утриманню будинку, самостійно сплачує всі комунальні послуги, також самостійно оформлює субсидію на комунальні послуги на цей будинок так як вона не працює, є пенсіонеркою, а відповідач жодним чином не допомагає позивачу. Добровільно відповідач не бажає знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Позивач вважає, що відповідач взагалі не має жодних почуттів поваги, любові до позивача, а лише бачить в ній матеріальну вигоду, та з грудня 2018 року позивач, боячись за власне життя, покинула дім та проживає на винайнятій квартирі через неможливість спільного проживання з відповідачем. Посилаючись на вказані обставини, позивач вимушена звернутись до суду із позовною заявою та просить задовольнити позовні вимоги. Ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави від 25 січня 2019 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.59-60). Ухвалою суду від 13 травня 2019 року задоволено клопотання представника позивача; замінено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, з Управління державної міграційної служби України в Полтавській області на Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб виконавчого комітету Полтавської міської ради (а.с.134). В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві. Сторона позивача посилається на те, що відповідач створює перешкоди в користуванні будинком, додаткові труднощі та матеріальні витрати, оскільки відповідач не бере участі в утриманні житла та не сплачує комунальні послуги, що завдає позивачу матеріальних збитків, при цьому зніматися з реєстрації самостійно не бажає. Крім того, відповідач ображає, б`є позивача, та веде аморальний спосіб життя. Таким чином, на даний час реєстрація відповідача в будинку створює перешкоди для позивача в користуванні житлом. На цій підставі просили задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце розгляду повідомлений належним чином за останньою відомою адресою місця проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності, відкладення розгляду справи, а також відзив на позовну заяву до суду не надходили. Третьою особою у судове засідання свого представника не направлено, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідно до ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату час та місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, та який не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди сторони позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, допитавши свідків, всебічно і повно з`ясувавши обставини, яким позивач обґрунтовує свої вимоги, дослідивши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, з огляду на таке. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями\~ст.5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.3, ч.4\~ст.12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 18.12.1996 року (а.с.8) та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом серії АВЕ №347605 від 05.11.1999 року, виданим державним нотаріусом Першої Полтавської державної нотаріальної контори Корж Т.О., є власником зазначеного будинку з надвірними будівлями, що знаходиться на земельній ділянці площею 600 кв.м. (а.с.10, 14-17). Згідно з відомостями домової книги у будинку [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , останній з січня 1997 року.(а.с.11-13). Згідно з копією паспорту серії [NUMBER] , виданого Октябрським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 20.01.1997 року, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 18.01.1997 року по теперішній час (а.с.9 зворотній бік). Відповідно до\~ст.150\~ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР\~до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 2, 3\~ст.64\~ЖК УРСР до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Статтею 9\~ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування житлом інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Як встановлено судом з досліджених в судовому засіданні доказів, відповідач [PERSON] є рідним сином [PERSON] , ця обставина визнається позивачем та в силу ч.1 ст.82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Виходячи з зазначених положень закону та встановлених обставин справи, [PERSON] , як член сім`ї власника будинку, зберігає право користування займаним приміщенням саме на тих умовах, на яких він поселився в житлове приміщення і користується ним нарівні з іншими членами сім`ї власника. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доводи позивача про те, що вона, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права власності будинком від відповідача шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будь-який час, суд вважає необґрунтованими. Так, згідно з ст.391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до положень ст.ст.391, 396 ЦК України\~позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстав, передбачених законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже, підставою для задоволення позову власника є встановлення факту порушення його прав і об`єктивно існуючих перешкод у здійсненні ним цих прав. Разом з тим, суд враховує, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405, 406\~ЦК України.\~Зокрема,\~сервітут може\~бути припинений\~за рішенням\~суду на\~вимогу власника\~майна за\~наявності обставин,\~які мають\~істотне значення,\~або через\~відсутність без\~поважних причин\~члена сім`ї\~понад один\~рік у\~спірному житловому\~приміщенні,\~якщо іншого\~не встановлено\~домовленістю між\~ним і\~власником житла\~або законом.\~ Суд також зважає на ту обставину, що згода позивача [PERSON] на вселення відповідача була надана, оскільки власником будинку є саме вона, відповідач зареєстрований у домоволодінні з 18.01.1997 року, крім того, доказів самовільного вселення відповідача у приміщення та доказів оспорювання нею його права на проживання після його вселення не надано. Таким чином, у відповідача, як члена сім`ї, на підставі ч.1\~ст.405\~ЦК України виникло право користування чужим майном, а саме будинком по [ADDRESS] (сервітутне право), тому припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст.405,\~406 ЦК України. Як уже було зазначено, відповідно до ч.2\~ст.405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил ст.89 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Відповідно до статті 72 ЖК України\~\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року у справі № 490/12384/16-ц зроблено висновок по застосуванню статей\~71,\~72 ЖК України, який полягає в тому, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені\~статтею 71 ЖК України\~строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач не довів. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що відповідач без поважних причин не проживає у вказаному будинку понад строки, встановлені законом, а також будь-яких домовленостей між ним і власником житла з цього приводу. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] зазначили, що [PERSON] на даний час проживає в будинку за адресою: [ADDRESS] , має неприязні відносини зі своєю матір`ю [PERSON] , яка з грудня 2018 року проживає з ним окремо, вона мешкає за іншою адресою. Разом із тим, як встановлено судом, та не заперечується сторонами, відповідач [PERSON] у зазначене житло вселився як член сім`ї позивача та проживає за вищевказаною адресою безперервно і по теперішній час. Відтак, підстави, передбачені ч.2\~ст.405 ЦК України, для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відсутні. При цьому\~суд звертає\~увагу,\~що позивач\~не ставить\~ питання\~про виселення\~у зв`язку\~з неможливістю\~спільного проживання,\~а саме\~визнання втративши\~право користування\~житловим приміщенням.\~ Позивач [PERSON] , звернувшись до суду із вказаними позовними вимогами, посилається також на те, що відповідач по справі - її син [PERSON] \~веде аморальний спосіб життя, постійно проявляє до неї агресію, погрожує, не несе витрати з утримання житла, за місцем реєстрації характеризується негативно. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] зверталася до Полтавського ВП ГУНП у Полтавській області із повідомленням про вчинення конфліктів і сварок з сином, нанесення тілесних ушкоджень, заявою про вчинення кримінального правопорушення лише 08.01.2019 року, що не може свідчити про систематичність (а.с.88-89, 90, 91, 104, 105, 106). Однак, належних доказів, що за вказаною заявою і повідомленням та в ході проведеної перевірки щодо відповідача складалися адміністративні протоколи та за наслідками їх розгляду приймались компетентними органами відповідні рішення, суду не надано. У висновку перевірки Полтавського ВП ГУНП в Полтавській області від 14.01.2019 року зазначено, що [PERSON] не бажає подальшої перевірки(а.с. 91). Інших доказів, щодо систематичного порушення правил співжиття відповідачем, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу до нього суду не надано. Крім того, будь-яких доказів того, що відповідач систематично руйнує чи псує жиле приміщення, або використовує його не за призначенням, не встановлено. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач у вказаному будинку був зареєстрований ще з 1997 року та вселився у будинок на законних підставах, а також те, що він продовжує проживати за вказаною адресою, у зв`язку із чим, набув взаємних прав та обов`язків, що по своїй суті є сервітутом щодо користування будинком, а також відсутністю достатніх доказів зі сторони позивача, що між сторонами відсутній спільний побут (акти, довідки уповноважених органів, тощо), суд приходить до висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням. Додатково слід зазначити, що достатніх доказів наявності перешкод зі сторони відповідача у праві користування позивачем вказаним будинком суду надано не було, як і не зазначено інших підстав для задоволення позовних вимог, зокрема передбачених у ст.ст.405,\~406 ЦК України, тощо. Щодо позовних вимог про зобов`язання зняти відповідача з реєстрації, то суд дійшов висновку про те, що у задоволенні вказаної вимоги слід відмовити. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Оскільки, згідно зі статтею 7\~Закону України\~«Про свободу\~пересування та\~вільний вибір\~місця проживання\~в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Функції реєстрації та зняття з реєстрації фізичних осіб покладено виключно на органи реєстрації. При відмові відповідача знятися з реєстрації добровільно, його зняття з реєстрації можливе за остаточного рішення суду. Питання зняття з реєстрації вирішується спеціально уповноваженим органом і не входить до компетенції суду, тобто, рішення суду є лише підставою для зняття з реєстрації, а тому в цій частині позову також слід відмовити. Доводи ж позивача про те, що реєстрація відповідача у будинку призводить до її витрат на оплату житлово-комунальних послуг (а.с.19-51) не є самостійною підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а може бути підставою для звернення до останнього з вимогою про відшкодування понесених нею витрат на оплату таких послуг. Згідно з\~ст.47 Конституції України\~кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966 (стаття 10). Пунктом 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966 наголошено, що право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Крім того, правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K., 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення в справі Gillow v. the U.K., 24.11.1986), так і на наймача (рішення в справі Larkos v. Cyprus, 18.02.1999). За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, та зняття з реєстрації не підлягають задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, відповідно до статті 141\~ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed