Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся із вказаним позовом до суду, у якому просив визнати припиненою з 08 вересня 2016 року поруку за договором поруки № 08-02-27 П/2 від 08 вересня 2008 року, укладеним між АТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , у зв`язку із укладенням шлюбу 2010 року) [PERSON] , посилаючись на те, що строк повернення кредиту встановлено до 08 вересня 2011 року і протягом п`ятирічного строку після настання дати повернення кредиту, тобто до 08 вересня 2016 року, банк до поручителя з письмовою вимогою не звертався. Не дивлячись на те, що порука є припиненою, як вказано у позовній заяві, позивачу та іншим членам його сім`ї телефонують представники відповідача з вимогою погасити кредит та погрозами внести данні в бюро кредитних історій. Тому позивач вимушений захищати свої права та встановити факт припинення поруки за рішенням суду. Ухвалою судді від 21 січня 2019 року позовну заяву залишено без руху, на виконання якої 29 січня 2019 року представником позивача подано позовну заяву у новій редакції та примірник з додатками для третьої особи /а. с. 14-15, 18-20/. 30 січня 2019 року у справі відкрито підготовче провадження /а. с. 29-30/. Відповідачем засобами поштового зв`язку направлено відзив на позов, який надійшов до суду 12 березня, а передано судді 20 березня 2019 року, у якому позов стороною відповідача не визнано, обґрунтовуючи свою позицію тим, що у вересні 2011 року банк звертався до Ірпінського міського суду Київської області із позовом про звернення стягнення на предмет застави, який рішенням суду від 25 червня 2012 року задоволено частково, а також вказуючи на те, що законодавством не визначено такого виду підстав для припинення договору поруки як строки давності. Оскільки зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконані, банком на адресу позивача була надіслана письмова вимога, а обставини, на які посилається позивач є необґрунтовані, тому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 14 березня 2019 року до суду від третьої особи у справі засобами поштового зв`язку надійшли пояснення, у яких [PERSON] просила задовольнити позов, посилаючись на доводи, викладені у позовній заяві /а. с. 41-42/. Ухвалою судді від 20 березня 2019 року закрито підготовче провадження у справі і призначено до розгляду по суті /а. с. 47/. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити його. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позов. Третя особа у справі не з`явилася у судове засідання, заяви з процесуальних питань не було направлено. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 08 вересня 2008 року ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «КБ «ПриватБанк», та [PERSON] - третя особа у справі - уклали кредитний договір № Д 08-02-27 МК, згідно з пунктом 1.1 якого у рамках програми мікрокредитування, при наявності вільних коштів, банк зобов`язується надати позичальникові кредит у межах суми 14 000 доларів США на термін і на умовах, передбачених у даному договорі, а позичальник зобов`язується повернути отриманий кредит і сплатити відсотки у встановлені даним договором терміни, а також виконати інші зобов`язання згідно з цим договором у повному обсязі /а. с. 22-25/. Згідно з пунктом 1.3 кредитного договору, термін повернення кредиту, відсотків і винагороди відповідно до графіка погашення кредиту, відсотків і винагороди, але не пізніше 08 вересня 2011 року. Виконання зобов`язань позичальника - третьої особи у справі [PERSON] за даним договором забезпечується договором застави авто б/н від 17 січня 2008 року та договором поруки № 08-02-02 П від 17 січня 2008 року, відповідно до розділу 3 договору № Д 08-02-27 МК. Пунктом 6.8 кредитного договору сторони погодили, що строк позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів, за даним договором встановлюється сторонами у п`ять років. Відповідно до пункту 7.1, договір набирає чинності з моменту підписання даного договору обома сторонами і діє в обсязі перерахованих коштів до повного виконання зобов`язань сторонами за даним договором. 08 вересня 2008 року ЗАТ «КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач, і позивач уклали договір поруки № 08-02-27 П/2, предметом якого є надання поруки поручителем (позивачем) перед кредитором (відповідачем) за виконання [PERSON] (третьою особою у справі) своїх обов`язків за кредитним договором від 08 вересня 2008 року № Д 08-02-27 МК, згідно з яким кредитор надав боржнику кредит у сумі 14 000 доларів США, а боржник зобов`язаний повернути кредит у строк до 08 вересня 2011 року, сплачувати за його користування 18 відсотків річних в дату сплати процентів, згідно з графіком погашення кредиту, а також сплачувати винагороди, штрафи, пені та інші платежі, відшкодовувати збитки, у відповідності, порядку та строки, зазначені у кредитному договорі. Згідно з пунктом 2, 4 та 5 договору поруки № 08-02-27 П/2, поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов`язків за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків, у випадку невиконання боржником обов`язків за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а у випадку не виконання боржником якого-небудь обов`язку, передбаченого п. 1 цього договору, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного (-них) обов`язку (-ів). Укладаючи договір поруки, сторони прийшли згоди, що цей договір вступає у силу з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, згідно з пунктом 10 договору поруки. Пунктом 11 договору поруки закріплено, що сторони прийшли до згоди, що строк (позовна давність), у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, встановлюється у п`яти років. Відповідно до частини першої статті 553 Цивільного кодексу України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно з частинами першою та другою статті 554 Цивільного кодексу України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За частиною першою статті 598 Цивільного кодексу України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Так, за частиною першою статті 599 Цивільного кодексу, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до частини першої 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. За частиною четвертою статті 559 Цивільного кодексу України, порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Аналіз наведених правил дає підстави для висновку, що законодавець передбачив три способи визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явлення вимоги), як зроблено висновок у постанові Верховного суду від 27 грудня 2018 року у справі № 337/2175/16-ц, на яку, зокрема і міститься посилання у позовні заяві. Зважаючи на наведене, строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі спливом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. У відповідності до частини першої статті 256 Цивільного кодексу України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі, як передбачено частиною першою статті 259 Цивільного кодексу України. Як встановлено частиною першою статті 261 Цивільного кодексу України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За частиною п`ятою вказаної статті Кодексу, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Частиною другою статті 264 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Відповідно до частини третьої вказаної статті Кодексу, після переривання перебіг позовної давності починається заново і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, п`ятирічний строк, котрий передбачений пунктом 11 договору поруки № 08-02-27 П/2 від 08 вересня 2008 року, укладеного ЗАТ «КБ «ПриватБанк» і позивачем, є строком, який починається із спливом строку виконання зобов`язання, у межах якого особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила і звернулася до суду за захистом. Водночас пунктом 10 договору поруки № 08-02-27 П/2 передбачено, що сторони прийшли згоди, що договір поруки діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором № Д 08-02-27 МК. Відповідно до кредитного договору № Д 08-02-27 МК від 08 вересня 2008 року, виконати грошове зобов`язання перед банком позичальник повинен був не пізніше 08 вересня 2011 року. Із вимогою дострокового погашення кредитної заборгованості відповідач не звертався до позичальника і поручителів. Судовим розглядом встановлено, що банк звернувся до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вимогою про звернення стягнення на предмет застави - автомобіль Mazda (модель 3, 2004 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] ), що належав на праві власності іншому поручителю за кредитним договором - [PERSON] , обґрунтовуючи свої позовні вимоги існуванням заборгованості у позичальника [PERSON] за кредитним договором № Д 08-02-27 МК від 08 вересня 2008 року на суму 23 686, 56 доларів США, що становило 188 781, 84 грн. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2012 року у справі 2-255/2012 позов банку задоволено частково - присуджено звернути стягнення на предмет застави, відмовлено у частині вимог про надання банку повноважень реалізувати автомобіль /а. с. 55-57/. Відтак строк позовної давності був перерваний зверненням банку до суду і час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 16 жовтня 2012 року рішення суду Ірпінського міського суду Київської області від 25 червня 2012 року скасовано та ухвалено задовольнити вимоги АТ «КБ «ПриватБанк» у повному обсязі /а. с. 64-67/. Зазначене рішення суду звернено до виконання у виконавчому провадженні № 35880369, що підтверджується постановою державного виконавця органу державної виконавчої служби Ірпінського міського управління юстиції Дябел В. О. про відкриття виконавчого провадження від 02 січня 2013 року. Окрім того, встановлено, що 04 грудня 2013 року відповідачем було направлено позивачеві та третій особі у справі, тобто і позичальнику, і поручителю, засобами поштового зв`язку, що підтверджується реєстром згрупованих поштових відправлень - рекомендованих листів за формою 103, повідомлення, якими інформував про наявність заборгованості у розмірі 43 861, 52 доларів США та попереджав про заплановані заходи - звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості та збитків, а також про передачу інформації як про неплатників до бюро кредитних історій, вимагаючи погасити борг у термін не пізніше п`яти календарних днів з дати одержання цього повідомлення, повернути суму кредиту у повному обсязі, а також нараховані проценти та штрафні санкції /а. с. 55-56, 57, 59-60/. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Згідно з приписами частини першої, другої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, встановлені письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини другої ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частини першої ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. Згідно закріплених положень у частині третій статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту статті 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами Цивільного кодексу. За статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, як визначено положеннями частини першої статті 13 ЦПК України. Таким чином встановлено, що відповідач у вересні 2011 року звернувся до суду з позовом до позивача та третьої особи у справі, [PERSON] , з підстав невиконання умов кредитного договору та утворення заборгованості, який рішенням суду від 16 жовтня 2012 року задоволено, а у подальшому - 04 грудня 2013 року засобами поштового зв`язку направляв їм повідомлення з вимогою-претензією з тих самих підстав - невиконання умов кредитного договору та утворення заборгованості. Тобто, позивач не надав суду доказів виконання зобов`язання за договором поруки, водночас відповідач доказав факти звернення до суду з позовом та з претензією щодо невиконання умов кредитного договору позичальником та поручителями, що підтверджено належними, допустимими, достовірними та достатніми письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи, і стороною позивача не спростовано. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є необґрунтованим і задоволенню не підлягає. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed