Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до Нетішинського міського суду з позовом до [PERSON] згідно з яким 05 жовтня 2013 року між ним та відповідачкою була досягнута усна домовленість про оренду належного останній гаража [NUMBER] в гаражному кооперативі «Автомобіліст» м. Нетішин з можтивістю його подальшої купівлі. На підтвердження намірів купівлі зазначеного гаража та до укладення основного договору купівлі-продажу, позивач 05 жовтня 2013 року сплатив авансовий платіж у розмірі одна тисяча доларів США, на що відповідачка надала йому розписку про отримання цих коштів, в якій також засвідчила свій намір продати йому належний їй гараж у термін не пізніше 05 квітня 2014 року. Разом з тим, з початку 2014 року національна валюта - гривня почала стрімко девальвувати і станом на 07 квітня 2014 року її курс до 1-го долара США, встановлений НБУ, складав 12,56 грн. Вказані непередбачувані обставини потребували уточнення сторонами договору купівлі-продажу зазначеного вище об'єкту нерухомості. Проте, після проведених переговорів, між останніми не було знайдено порозуміння у ситуації яка виникла, і позивач звернувся до [PERSON] з вимогою повернути отримані нею в рахунок авансу кошти. [PERSON] та її син відмовилися повертати сплачені позивачем кошти, бо нібито вони є завдатком, який не повертається покупцю, якщо з будь-яких причин, покупець у вказаний термін не придбав цей гараж. Згодом [PERSON] поставила умову про звільнення до 31 грудня 2014 року займаного гаража та відмовилась від подальшої оренди, не зважаючи на те, що за час оренди [PERSON] були здійснені капітальні витрати на ремонт гаража а саме: утрамбований камінням та забетонований під'їзд до верхнього ярусу; утеплені ворота; поштукатурено верхня частина стіни біля покрівлі гаража. Виконані капітальні роботи були здійснені вимушено через неможливість повноцінно використовувати гараж. Вартість витрат, здійснених на капітальний ремонт гаража станом на 01.11.2013 року склала 2500 грн. Вважає, що такими діями відповідача йому були завдані матеріальні збитки і дії відповідача є незаконними та такими, що порушують його права. Зазначив, що укладена між сторонами розписка свідчить про факт отримання відповідачем авансованого платежу і не вважається по формі договором, оскільки в ній не визначено предмет та істотні умови. В даній розписці, як і в попередніх домовленостях сторін відсутні будь-які умови неповернення продавцем авансованого платежу. Для дотримання вимог законодавства в правовідносинах купівлі-продажу нерухомого майна сторони зобов'язані були укласти нотаріально засвідчений попередній договір. Оскільки такий договір між сторонами не був укладений, а була лише складена розписка, то дана розписка лише засвідчує факт отримання відповідачем коштів авансованого платежу у розмірі одна тисяча доларів США. Вказує на те, що гроші, передані майбутнім покупцем потенційному продавцю за усною чи, навіть, письмовою домовленістю, але до укладення основного договору, ще не є завдатком, не виконують забезпечувальної функції, а відтак їх видача не має правових наслідків для продавця. За вказаних обставин, [PERSON] просить стягнути в судовому порядку солідарно з відповідачів авансовий внесок в розмірі 1000 доларів США, що еквівалентно 25944,54 грн. (1000 доларів США Х 25,9445 грн.), вартість витрат, здійснених на капітальний ремонт гаража у розмірі 2500 грн. та витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В подальшому позивач [PERSON] свої позовні вимоги збільшував відповідно до заяв від 25.11.2015, 10.02.2016, 06.05.2016, 14.06.2016, та 09.01.2018 року, згідно останньої просить суд стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] 28203,33 грн. авансового внеску (платежу), 2500 грн. вартості витрат, здійснених на капітальний ремонт гаража, а також витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. В ході судового розгляду справи позивач свої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, а також подав до суду заяву в якій просить суд у зв'язку з неявкою протягом тривалого часу відповідачів у судове засідання про заочний розгляд справи та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по суті спору, а також судове засідання проводити за його відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про місце, час та дату розгляду справи були повідомлені належним чином шляхом розміщення оголошення про їх виклик на сайті суду, заяви про розгляд справи за їх відсутністю до суду не надходили, а тому суд, відповідно до п.1 ч.1 ст.280 ЦПК України та з урахуванням положень ч.3 ст.131, ст. 223 ЦПК України вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідачів з ухваленням заочного рішення. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів - [PERSON] в судове засідання також не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи був повідомлений належним чином шляхом розміщення оголошення про його виклик на сайті суду, заяви про розгляд справи за його відсутністю до суду не надходило. У відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось у зв'язку з відсутністю сторін. В ході судового розгляду відповідачі позов [PERSON] не визнали та просили в його задоволенні відмовити. Разом з тим, [PERSON] звернулась до суду з зустрічними позовними вимогами, які заявою від 29.12.2016 року збільшувала, про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража [NUMBER] гаражного кооперативу «Автомобіліст» в м.Нетішин, укладеного 05 жовтня 2013 року між нею та [PERSON], стягнення з останнього на її користь збитків в сумі 23000 грн., судових витрат та витрат за сплачені юридичні послуги. В обґрунтування вказаних вимог зазначила, що 5 жовтня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу вказаного гаража за суму 9 800 доларів США на протязі 6 місяців, але не пізніше 05 квітня 2014 року. На підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання, у письмовому договорі було зазначено, що [PERSON] передає для неї за проданий гараж завдаток в сумі 1000 доларів США, про що письмово зазначили в договорі. Після спливу строку - 05 квітня 2014 року, [PERSON] став відмовлятися від виконання взятих зобов'язань про укладення договору купівлі-продажу по сплаті решти суми вартості гаража, чим порушив умови договору купівлі-продажу гаража та вимоги ст.ст. 546, 571 ЦК України, тому вважає, що сторона, винна у порушенні зобов'язання, має відшкодувати другій стороні збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір ( вартість ) завдатку, якщо інше не встановлено договором. Дослідивши письмові докази по справі та аналізуючи викладені в позовній та зустрічній позовній заявах обставини, здійснивши системний аналіз норм матеріального права, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, судом встановлено наступні обставини справи та наявність підстав для часткового задоволення первісного позову та відмови в зустрічному позові, виходячи з наступного. 25.08.2015 року ухвалою суду відкрито провадження у даній справі. Ухвалою від 22.01.2016 року прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу гаража та стягнення збитків. 10.02.2016 року ухвалою суду за клопотанням позивача до участі у справі залучено як співвідповідача [PERSON] 19.08.2016 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання співвідповідача [PERSON] у прийнятті його зустрічного позову до [PERSON] про стягнення боргу за оренду гаража. Ухвалою від 07.10.2016 року дану справу прийнято до свого провадження суддею Сопронюк О.В. 18.04.2017 року ухвалою суду до участі у справі залучено [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідачів за первинним позовом. Ухвалою від 24.05.2017 року дану справу прийнято до свого провадження суддею Базарником Б.І. Судом встановлено, що між сторонами була усна домовленість про укладення договору купівлі-продаж гаража [NUMBER] в гаражному кооперативі «Автомобіліст» м.Нетішин, у зв'язку з чим 05.10.2013 року [PERSON] передав [PERSON] через [PERSON] кошти в сумі 1000 доларів США в якості завдатку за вказаний гараж, про що ними було складено розписку. Крім того, в цій же розписці було обумовлено вартість гаража - 9800 доларів США та кінцевий термін його продажу - 05.04.2014 року. Договір купівлі-продажу гаража між сторонами укладено не було. Відповідно до ст.570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. За змістом ч.2 ст.570 ЦК України, у тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони давались. Правила про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін. Правила ст.570 ЦК України про завдаток поширюються на випадки, коли договір було укладено, але одна зі сторін ухиляється від його виконання (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25 вересня 2013 року в справі №6-82цс13). Отже, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договір купівлі-продажу гаража, який за своєю формою та змістом відповідав би вимогам закону, між сторонами у справі укладений не був, а [PERSON] та [PERSON] лише домовилися укласти такий договір в майбутньому, передана [PERSON] останній грошова сума в розмірі 1000 доларів США є авансом, який підлягає поверненню позивачу за первісним позовом. Про отримання відповідачкою [PERSON] авансу в розмірі 1000 доларів США свідчить також написана нею розписка від 05 жовтня (без зазначення року), надана [PERSON], в якій також третя особа - [PERSON] вказав на те, що не заперечує проти отримання завдатку і продажу гаража [PERSON] Статтею 99 Конституції України визначено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України. Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14. Разом з тим, первинним позивачем 09.01.2018 року позивачем збільшено позовні вимоги, згідно з якими останній просив стягнути з відповідачів 28203,33 грн., посилаючись на офіційний курс НБУ станом на 09.01.2018 року. Розглядаючи спір у межах заявлених позовних вимог, суд вважає можливим стягнути з відповідачів 27323,70 грн. виходячи з наступного. У пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» судам роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На день розгляду справи в суді курс доллара по відношенню до гривні складає 27,3237 грн. за 1 долар, отже станом на 09.08.2018 року заборгованість [PERSON] складає 27323,70 грн., оскільки згідно розписки від 05.10.2013 року [PERSON] було надано для [PERSON] 1000 доларів США. Що стосується стягнення витрат на капітальний ремонт гаража в сумі 2500 грн., які були затрачені [PERSON], суд вважає, що такі не підлягають стягненню, оскільки вищевказана сума таких витрат останнім не підтверджена належними та допустимими доказами. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], то суд зазначає наступне. Виходячи з зазначених вище вимог закону доводи [PERSON] з приводу того, що сума 1000 доларів США, яку згідно розписки від 05.10.2013 року їй передав [PERSON] є завдатком за договором в силу ст.570 ЦК України на переконання суду є помилковими. Будь-які належні та допустимі докази на обгрунтування та підтвердження фактів, що наведені у зустрічній позовній заяві, зокрема, щодо перебування спірної будівлі гаража у оренді [PERSON], [PERSON] суду не надано, тому суд вважає за необхідне в зустрічному позові відмовити повністю. Згідно ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Натомість, позивач документального підтвердження (квитанції про оплату) його витрат за правову допомогу представником [PERSON] у розмірі 3000 грн. суду не надав та в матеріалах вищезазначеної цивільної справи такої квитанції не має, що є підставою для відмови у стягненні вищезазначеної суми. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при зверненні до суду [PERSON] було сплачено судовий збір в сумі 245,96 грн., а також 61,07 грн. за подачу заяв про збільшення позовних вимог, та проведено оплату витрат, пов'язаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача, які згідно ст.88 ЦПК України (в редакції ЦПК України, що була чинною на момент звернення до суду з позовом) підлягають стягненню на його користь з відповідачів [PERSON] та [PERSON], а всього 487,03 грн. (245,96 + 61,07 + 180 = 487,03). На підставі ст.546, 570, 571 ЦК України,

Outcome: partial