Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-23 00:00:00

У січні 2019 року до суду звернулося АТ КБ «Приватбанк» (надалі банк, позивач) із позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг. В обґрунтування позову зазначало, що Банк на підставі поданої відповідачем заяви про приєднання до запропонованих банківських послуг, відкрив особовий рахунок відповідачеві, видав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок та платіжну кредитну картку. Позивач стверджував, що відповідач надала свою згоду на те, що підписана нею заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які були викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею (відповідачем) та банком договір про надання банківських послуг. Посилався на те, що відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов`язань не виконує. Позивач вказував, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за договором відповідач станом на 25.12.2018 року має заборгованість у розмірі - 28 563,96 грн., з яких: - 4593,43 грн. - тіло кредиту; - 13 155,58 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; - 8978,57 грн. - пеня; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1336,38 грн. - штраф (процентна складова), і просив стягнути цей борг та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1921 грн. (а.с. 1-3). Ухвалою судді від 04 лютого 2019 року у справі було відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 42). Ухвалою суду від 25 квітня 2019 року було постановлено про заочний розгляд справи та ухвалено заочне рішення суду про часткове задоволення позову (а.с. 66-68). 05 червня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] було подано заяву про перегляд заочного рішення суду від 25 квітня 2019 року (а.с. 83-86). Ухвалою суду від 09 червня 2020 року було прийнято заяву про перегляд заочного рішення суду, відкрито провадження у справі, залучено сторін, призначено судове засідання по справі (а.с. 90). 18 червня 2020 року до суду від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» - Мороз І.С. було подано письмові докази по справі (а.с. 94-107). 20 липня 2020 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано відзив на заяву про перегляд заочного рішення (а.с. 126-135). Просили відмовити у задоволення заяви про перегляд заочного рішення суду. 28 вересня 2020 року до суду від відповідача [PERSON] надійшла відповідь на відзив позивача (а.с. 156). 22 жовтня 2020 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшли письмові пояснення по справі (а.с. 166-172). Ухвалою суду від 11 листопада 2020 року було поновлено заявнику пропущений строк на подання заяви про перегляд заочного рішення суду. Скасовано заочне рішення суду від 25 квітня 2019 року, призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с. 178-179). У процесі розгляду справи 25 листопада 2020 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» було подано заяву з назвою «про зменшення розміру позовних вимог» з додатками (а.с. 186-202). Позивач фактично уточнив позовні вимоги, а саме вказавши заборгованість відповідача за договором в розмірі - 24 384,72 грн., з яких: - 17 725,20 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 6659,52 грн. заборгованість за простроченими відсотками, які і просив стягнути з посиланням на те, що на даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав банку. 07 грудня 2020 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано відзив на уточнену позовну заяву (а.с. 205-207). Просив відмовити у задоволенні позовних вимог вказаних у заяві про зменшення позовних вимог. 22 грудня 2020 року до суду від представника АТ КБ «Приватбанк» - Меркулова В.В. було подано відповідь на відзив (а.с. 213-220). Просив задовольнити позов банку у повному обсязі. 19 січня 2021 року до суду від представника позивача АТ КБ «Приватбанк» - Мороз І.С. було подано додаткові пояснення до відповіді на відзив (а.с. 232-236). У судовому засіданні представник АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М. уточнений (змінений) позов банку підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені у первісній позовній заяві та заяві «про зменшення позовних вимог». Пояснила, що останній платіж відповідачем було здійснено 27 липня 2018 року, ліміт кредиту було встановлено у розмірі «0» грн. 18 липня 2018 року і після цієї дати відповідач не могла користуватися послугами Банку, у тому числі програмами «Миттєва розстрочка» і «Оплата частинами», фактично борг виник вже станом на 25 грудня 2018 року, про що було вказано у первісній позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] з позовом не погодився, просив відмовити у його задоволенні із підстав, викладених у відзиві. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, встановив наступне. У травні 2013 року відповідач [PERSON] звернулася до АТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг у вигляді оформлення та видачі платіжної кредитної картки. Відповідач підписала 16 травня 2013 року Анкету-заяву без номеру (б/н) про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, а саме щодо приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна Голд». Банк надав відповідачеві друкований типографським способом бланк Анкети-заяви, в якому було надруковано текст за винятком граф щодо відомостей про розмір ліміту кредиту і підписів (а.с. 7). У вказаній Анкеті-заяві було зазначено розмір ліміту у 1000 грн. Відповідач підписала Анкету-заяву, в якій містилася графа щодо надання відповідачем своєї згоди на те, що підписана Анкета-заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між відповідачем та банком договір про надання банківських послуг, а також про їх одержання без зазначення кількості примірників, загальної кількості сторінок та без наявності вказівки щодо дати їх редакції. Банком було відкрито відповідачеві картковий особовий рахунок без окремого номеру з приєднанням (посиланням) номеру кредитної картки та видано 16 травня 2013 року кредитну картку «Універсальна»: - номер [NUMBER] зі строком дії до січня 2017 року, після закінчення строку дії цієї картки 12 липня 2017 року Банк видав відповідачеві нову картку 12 липня 2017 року зі строком дії до травня 2021 року (а.с.105). З довідки Банку про зміну умов кредитування (а.с.106) постає, що 16 травня 2013 року ліміт коштів було встановлено у розмірі 300 грн. з підняттям цього ж дня до 630 грн. та 900 грн., 10 червня 2014 року відповідачу було знижено кредитний ліміт до 630 грн., 06 жовтня 2014 року відповідачу було знижено кредитний ліміт до 0 грн., 18 квітня 2016 року відповідачу було збільшено кредитний ліміт до 5 000 грн., 31 січня 2017 року відповідачу було збільшено кредитний ліміт до 5600 грн., 18 липня 2018 року відповідачу було остаточно знижено кредитний ліміт до 0 грн. Відповідач не подавала заяви до банку про закриття карткового особового рахунку та активно користувалася картками при здійсненні відповідних операцій. Позивач вказував у первісній позовній заяві та доданого до неї розрахунку боргу, що у зв`язку з порушеннями зобов`язань за договором відповідач станом на 25.12.2018 року має заборгованість у розмірі - 28 563,96 грн., з яких: - 4593,43 грн. - тіло кредиту; - 13 155,58 грн. - нараховані відсотки за користування кредитом; - 8978,57 грн. - пеня; - 500 грн. - штраф (фіксована частина); - 1336,38 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 1-6). 25 листопада 2020 року до суду позивачем було подано заяву з назвою «про зменшення розміру позовних вимог» з додатками, де Банк фактично змінив позовні вимоги, а саме вказав новий розмір заборгованості відповідача за договором на суму 24 384,72 грн., з яких: - 17 725,20 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту; - 6659,52 грн. заборгованість за простроченими відсотками, (а.с. 186-202). До позову банк додав Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» та копію Умов та правил надання банківських послуг (а. с. 8-23), в яких не було зазначено варіант їх редакції на відповідну дату. Станом на день розгляду справи відповідач не сплачувала з 27 липня 2018 року банку кошти для погашення заборгованості за договором. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Як передбачено частиною другою статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфу 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За змістом статті 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно з частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. У ч. 1, 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, у разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). В анкеті-заяві позичальника від 16 травня 2013 року ліміт коштів було зазначено, а процентна ставка та інші умови договору чітко не було зазначено. Доводи позивача в особі його представника щодо того, що відповідач підписалася в Анкеті-заяві в графі про отримання тексту Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифів банку, слід оцінювати критично, оскільки саме Банк надав відповідачеві друкований типографським способом бланк Анкети-заяви, в якому було надруковано текст за винятком граф щодо відомостей про розмір ліміту кредиту і підписів, де не містилися жодні відомості щодо того, що відповідач отримала копії «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів Банку», які містили тарифи та основні умови обслуговування та кредитування у відповідній редакції станом на день видачі, загальна кількість сторінок цих документів. Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній сторонами, відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Суд констатує, що позивач не надав копії тексту Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, Тарифів банку, у відповідних редакціях станом на дати видачі відповідачеві кредитних карток у травні 2013 року та у липні 2017 року, де був би наявний підпис відповідача про ознайомлення з цими документами. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтовуючи позовні вимоги АТ КБ «Приватбанк» вказувало, що сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Анкету-заяву та позичальник була ознайомлена з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами Банку». Однак матеріали справи не містять підтверджень, що саме з наданими позивачем до справи Умовами та правилами надання банківських послуг та Витягом з тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна», «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна Contract», «Універсальна Gold» відповідач була ознайомлена і погодилася на їх умови, або ж, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили вказані умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та в зазначених в документах доданих банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду у справі № 342/180/17 від 03 липня 2019 року вказала, що «Анкета-заява» разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами банку» не можуть розцінюватись як стандартна (типова) форма кредитного договору, оскільки вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «Приватбанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16 травня 2013 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (09 січня 2019 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом у постановах від 23 грудня 2020 року у справі за № 191/2648/17 (провадження за № 61-5662ск19) та від 15 січня 2021 року у справі за № 494/366/19 (провадження № 61-2084св20). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У частинах 1 та 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язаний вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Таким чином відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ КБ «Приватбанк» дотримано вимоги, передбачені ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Вищевказане свідчить про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості за простроченими відсотками у розмірі - 6659,52 грн., нарахованими банком з посиланням на «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи банку», а отже позов в цій частині не підлягає задоволенню. Також суд враховує, що позивач не ставив вимоги про стягнення заборгованості з врахуванням індексу інфляції та 3% річних у порядку встановленого ст. 625 ЦК України. Щодо позовних вимог банку про стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту суд зазначає наступне. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. Укладений між сторонами кредитний договір від 16 травня 2013 року у вигляді анкети-заяви, підписаної сторонами, не містить строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «Приватбанк» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, тому він вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. З наданої банком виписки по рахунку відповідача вбачається, що [PERSON] з моменту укладення договору користувалася кредитним лімітом, знімала кошти, користувалася послугою «Оплата частинами» та «Миттєва розстрочка», частково погашала заборгованість, з часом вона перестала користуватись картковим рахунком, проте заборгованість у повному об`ємі не погасила. Суд зазначає, що банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджується Переліком типових документів, затверджених наказом Міністерства юстиції України № 578/5 від 12 квітня 2012 року, тому є належним доказом у справі. У постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року (справа № 200/5647/18) касаційний суд зазначив, що виписка по картковому рахунку, що міститься в матеріалах справи, може бути належним доказом щодо заборгованості відповідача за тілом кредиту, яка повинна досліджуватися судом у сукупності з іншими доказами. На підставі оцінки усіх доказів у їх сукупності, зокрема, виписки по банківському рахунку, розрахунку заборгованості, суд дійшов висновку про те, що банк в даному випадку підтвердив своє порушене право вимагати погашення виниклої заборгованості. За таких обставин, стягненню підлягає виключно доведена позивачем заборгованість за тілом кредиту. Під час первісного звернення до суду позивачем було зазначено, що заборгованість відповідача перед банком становить - 28 563, 96 грн., з яких заборгованість за «тілом кредиту» складає - 4593,43 грн. Після уточнення позовних вимог у сторону нібито їх зменшення, банком було вказано заборгованість відповідача за договором у розмірі - 24 384,72 грн., з яких: - 17 725, 20 грн. складає заборгованість за простроченим «тілом кредиту». При чому, позивачем у заяві «про зменшення розміру позовних вимог» (а.с. 186) не було обґрунтовано яким чином збільшилася заборгованість відповідача за «тілом кредиту». Крім того у судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Лаврук А.М. не довела факт збільшення розміру «тіла» кредиту, зокрема яким чином розмір заборгованості за «тілом кредиту» збільшився із 4593,43 грн. до 17 725,20 грн. саме під час розгляду справи у суді. Натомість, представник Банку Лаврук А.М. у судовому засіданні підтвердила, що останній платіж відповідачем було здійснено 27 липня 2018 року, ліміт кредиту було встановлено у розмірі «0» грн. 18 липня 2018 року і після цієї дати відповідач не могла користуватися послугами Банку, у тому числі програмами «Миттєва розстрочка» і «Оплата частинами», фактично борг виник вже станом на 25 грудня 2018 року, про що було вказано у первісній позовній заяві. Враховуючи вищенаведене та недоведеність позивачем збільшення заборгованості за «тілом кредиту» в процесі розгляду справи, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за простроченим тілом кредиту у розмірі - 4593,43 грн., як було заявлено позивачем у первісному позові Суд звертає увагу сторін у справі, що цивільне судочинство ґрунтується, зокрема, на принципі змагальності сторін відповідно до якого учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (п. 4 ч. 3 ст. 2, ст. 12, ст. 81 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Отже Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Позивач не подав до суду належні і допустимі докази на підтвердження позовних вимог у повному обсязі, у тому числі щодо того, що відповідач була достеменно проінформована про відповідні умови договору, які існували на день видачі їй кредитних карток, шляхом підписання текстів «Умов та правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку» та їх отримання відповідачем під розпис у відповідних редакціях станом на день отримання кредитних карток. На підставі встановленого суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову, який є лише частково обґрунтованим та доведеним. Необхідно стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором про надання банківських послуг у вигляді відкриття кредитної лінії за заявою б/н від 16 травня 2013 року, станом на 11 листопада 2020 року у розмірі 4593,43 грн. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов підлягає частковому задоволенню, то з відповідача слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в розмірі 364,99 грн. (1921 грн.х (4593,43 грн.:24384,72грн.)). При цьому банку необхідно відмовити у задоволенні позову в частині вимог про стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг у вигляді відкриття кредитної лінії за заявою б/н від 16 травня 2013 року, станом на 11 листопада 2020 року у розмірі 19791,29 грн. (24384,72 грн. - 4593,43 грн) та коштів у повернення сплаченого судового збору у розмірі 1556,01 грн. (1921 грн. - 364,99 грн.).

Outcome: partial