Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У серпні 2018 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він з 04.10.1985 р. по 25.06.2007 р. працював в Першотравневому карєрі ПрАТ «Північний ГЗК» помічником машиніста бурової установки та машиністом бурової установки. Звільнився із підприємства 25.06.2007 р., за власним бажанням у звязку із виходом на пенсію. Рішенням Науково-дослідного інституту промислової медицини йому в 2006 р. та 2007 р., були встановлені два професійні захворювання за діагнозами: - хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), ЛН першого ступеню; - вібраційна хвороба першої другої стадії, від дії загальних вібрацій з вегетативносенсорною полінейропатією, в сполученні з дистрофічними порушеннями опорно-рухового апарату (двобічного плече лопаткового періартрозу ПФС першого-другого ступеню, деф. артрозу колінних ПФС другого ступеню, та ліктьових ПФС першого ступеню, суглобів) та ангіодистонії (периферичної з трофічними змінами на кистях та церебральної з вестибулярним синдромом. Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 04.05.2007 р., причиною отримання професійних захворювань являється робота в умовах впливу на організм загальної вібрації та запиленості повітря робочої зони, рівень яких перевищує гранично допустимий рівень. Висновком МСЕК від 13.06.2007 р., йому була встановлена втрата професійної працездатності в розмірі 40% з яких: 30% по вібраційній хворобі, 10% по хронічному бронхіту та встановлено третю групу інвалідності. 09.07.2012 р. йому було встановлено на безстроковий термін 40% професійної втрати працездатності та 3 групу інвалідності. У звязку з професійними захворюваннями йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він постійно відчуває стійкий та ниючий біль в суглобах рук, плечових, ліктьових та мілких суглобах кистей, в лопатковій області і в попереку, оніміння в руках, сухий кашель, задишку. Він змушений постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 170000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що позивач пропрацював на підприємстві відповідача 22 роки за професією помічник бурового станка, машиніст бурової установки та був зайнятий повний робочий день в карєрі, в умовах впливу шкідливих виробничих факторів, таких як пил та вібрація. Позивач 22 роки працював в умовах з правом пільгового забезпечення за Списком № 1. Позивачем не надано жодного доказу про невиконання відповідачем обовязків, передбачених ст. 153 КЗпПУ. При влаштуванні на роботу на підприємство, а також після кожної атестації робочих місць, відповідач повідомляв позивача про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів. Позивач свідомо працював на підприємстві в шкідливих умовах праці більше 22 років. Оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить лише від нього самого, то існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Позивачем не надано доказів щодо пережитого ним стресу, моральних страждань, негативних проявів фізичного чи психологічного стану у звязку із встановленням йому професійного захворювання, якими можуть бути медичні довідки, висновок лікаря чи психолога (психіатра), а також експертні висновки, зокрема судової-психологічної експертизи. Вважає, що заявлена позивачем сума на відшкодування моральної шкоди нічим не обґрунтована і не відповідає вимогам розумності і справедливості, та критеріям судової практики. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] з 04.10.1985 р. по 25.06.2007 р. працював в ПрАТ «Північний ГЗК» помічником машиніста та машиністом бурової установки (а.с. 6-11). Працюючи у відповідача протягом тривалого часу 21 рік 6 місяців, в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 13.06.2007 р. [PERSON] було первинно встановлено втрату професійної працездатності в розмірі 40% з яких: 30% по вібраційній хворобі, 10% по хронічному бронхіту та встановлено третю групу інвалідності (а.с. 28). Із дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 04.05.2007 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) - вібраційна хвороба першої другої стадії, від дії загальних вібрацій з вегетативносенсорною полінейропатією, в сполученні з дистрофічними порушеннями опорно-рухового апарату (двобічного плече лопаткового періартрозу ПФС першого-другого ступеню, деф. артрозу колінних ПФС другого ступеню, та ліктьових ПФС першого ступеню, суглобів) та ангіодистонії (периферичної з трофічними змінами на кистях та церебральної з вестибулярним синдромом); 2) хронічне обструктивне захворювання легень першої стадії (пиловий бронхіт першої стадії, емфізема легень першої стадії), ЛН першого ступеню (а.с. 13-14). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 04.05.2007 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є робота в умовах впливу на організм загальної вібрації та запиленості повітря робочої зони, рівень яких перевищує гранично - допустимий рівень, в результаті порушення посадовими особами, тобто керівництвом підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже,\~враховуючи те,\~що позивачу\~встановлено 40\~%\~втрати працездатності\~безстроково,\~а також\~характер захворювань,\~пов'язаних\~із спричиненням\~профзахворюваннями фізичних\~і моральних\~страждань позивачу,\~їх тривалість\~і тяжкість,\~істотність вимушених\~змін у\~його життєвих\~і виробничих\~стосунках,\~конкретних обставин\~по справі,\~і наслідків,\~що наступили,\~суд вважає,\~що [PERSON]\~має право\~на відшкодування\~з боку\~відповідача моральної\~шкоди,\~так як\~факт заподіяння\~позивачеві моральної\~шкоди наявний.\~Вінзмушений\~змінити звичний\~спосіб життя\~ постійно\~лікуватися.\~Всі ці\~обставини дуже\~ускладнюють його\~життя,\~створюючи почуття\~пригніченості,\~психологічного дискомфорту,\~що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві звязки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»,\~характер та\~глибину його\~фізичних,\~душевних страждань\~від одержаного\~профзахворювання,\~тривалість лікування,\~втрату можливості\~його повної\~трудової та\~соціальної реабілітації,\~що призвело\~до значних\~змін його\~життєвих зв'язків,\~що потребує\~від нього\~додаткових зусиль\~для організації\~свого життя,\~ вважає,\~що \~для відшкодування\~моральної шкоди\~на користь\~позивача,\~виходячи з\~міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 40000 грн. за встановлені 40 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 704 грн. 80 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. 153 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial