Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її син- [PERSON] .Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складалася із 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] . Позивач фактично вступила в користування та управління спадщиною - житловим будинком: проживає в ньому, доглядає та підтримує його в належному стані, за необхідності проводить ремонтні роботи.У березні 2018 року позивач звернулась до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Якушевої О. І. із заявою про прийняття спадщини після смерті сина [PERSON] .Але нотаріус відмовив позивачу у вчиненні вказаної нотаріальної дії у зв`язку тим, що на момент смерті спадкодавця позивач не була зареєстрована зі спадкодавцем за однією адресою, документи, що можуть підтвердити спільне проживання [PERSON] з сином на час відкриття спадщини, нею також не надані. Нотаріус також повідомила позивача про те, що нею було пропущено встановлений законом строк для прийняття спадщини. У зв`язку із неможливістю оформити спадкове майно через зазначені вище обставини, позивач просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] станом на08.08.2003року (тобто станом на день смерті спадкодавця) разом із спадкодавцем [PERSON] , який є її сином, за адресою: [ADDRESS] , та визнати за нею в порядку спадкування за законом після сина право власності на ј частку житлового будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивач надала заяву з проханням розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник позивача - адвокат Іванова Т.В. - позовні вимоги [PERSON] підтримала, просила задовольнити позов. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, судом про дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином, подали до суду заяви з проханням розглядати справу за їх відсутності, позовні вимоги визнали у повному обсязі, не заперечували проти задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилась, судом про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Судом встановлені наступні обставини та факти, підтверджені належними та допустимими доказами. [INFO] помер [PERSON] . На момент смерті вказаний спадкодавець був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . За життя спадкодавцем [PERSON] було змінено прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » на підставі висновку відділу РАГС Корабельного району № 6 від 13.03.2004 року. Після смерті [PERSON] залишилась спадщина, яка складалася із 1/4 частки житлового будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченогодержавним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Якушевою О.І. від 19.12.1997 року за реєстровим № 3-2076. Позивач - [PERSON] спадкоємцем першої черги, відповідачі - [PERSON] , [PERSON] - спадкоємці другої черги. З матеріалів спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , копія якої була витребувана з П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори судом за клопотанням представника позивача, вбачається, що єдиним спадкоємцем, який звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину є його матір - [PERSON] . Судом встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] відповідачі не вчиняли жодних дій, які б свідчили б про прийняття в управління або користування спадковим будинком, в тому числі не зверталися до нотаріусаіз заявою про прийняття спадщини після [PERSON] , а позивач [PERSON] проживає в спадковому будинку з часу смерті спадкодавця, доглядає за ним та підтримує його в належному стані. Вказане є доказом того факту, що позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном. Розпорядженням Миколаївського міського голови «Про перейменування об`єктів топоніміки» № 28р. від 19.02.2016 року вулицю Марії Ульянової було перейменовано на «Кленова балка». Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування»№ 7 від 30.05.2008 року відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі, коли спадщина, яка відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. При цьому, слід враховувати, що норми пункту 5 Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України, згідно з якими цей Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст. ст. 529-531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Оскільки [PERSON] помер [INFO] , то відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР в редакції 1963 року. Статтею 524 ЦК УРСР передбачалося, що спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до статей 529, 530 УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. При відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга). За правилами статей 548-549 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв, не допускається прийняття спадщини під умовою або застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до пункту 1 частини 1, частини 2 статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, згідно положень статті 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частина 2 статті 315 ЦПК України та Постанова Пленуму Верховного Суду України за №5 від 31 березня 1995 р. «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачають, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, зокрема факт прийняття спадщини (щодо спадкових відносин, що існували до введення в дію Цивільного кодексу України від 16 січня 2003 року, який прийшов на зміну ЦК УРСР 1963 р,). Відповідно до статті 1 Першого протоколу кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі статтею 46 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом від 17 липня 1997 р. (далі Конвенція), держави, які ратифікували Конвенцію, взяли на себе зобов`язання виконувати остаточні рішення Європейського суду з прав людини в будь-яких справах, у яких вони є сторонами. Відповідно до частини 2 статті 12 Закону України «Про власність», який був чинним на момент успадкування частки від спірного об`єкту, громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане в наслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об`єктами права власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, земельні ділянки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Відповідно до положень статей 100, 101 ЦК УРСР громадяни могли мати у власності житловий будинок. При цьому глава десята цього кодексу не пов`язувала наявність такого права з його обов`язковою державною реєстрацією. За таких обставин суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved