Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-02 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила визнати договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним посилаючись в на те що в зазначеному договорі був відсутній пункт щодо зобовязання [PERSON] поховати [PERSON], що на її думку є аморальним та суперечить моральним принципам суспільства. Також [PERSON] зазначила, що всі витрати повязанні з похованням [PERSON] були понесені нею особисто. Позивачка [PERSON]в судовому засіданні позов підтримала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в задоволенні позову просила відмовити, посилаючись на те, що позивач не довела, що правовідносини, які витікають з договору довічного утримання укладеного між [PERSON] та [PERSON]порушують її законні права та інтереси, а також на те що вказаний договір було укладено сторонами з дотриманням всіх необхідних вимог цивільного закону, який на той час не передбачав такої обовязкової вимоги до договору довічного утримання, як обовязок набувача поховати відчужувача. Третя особа Приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 3 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що 15.10.1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який було посвідчено приватним нотаріусом Овідіопольського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за номером 2264. За умовами зазначеного договору [PERSON] передала [PERSON]В у власність, належний їй на праві власності житловий будинок з надвірними спорудам, який розташований за адресою: Одеська обл. с. Овідіополь, вул. Середня, 44, а [PERSON] зобовязалась довічно повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, доглядом та необхідною допомогою, а також зберігати в його безкоштовному довічному користуванні зазначений будинок з надвірними спорудами. 27.02.2009 року [PERSON] померла. Відповідно до ст. 425 ЦК УРСР в редакції 1963 року за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Згідно зі статтею 48 ЦК УРСР в редакції 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону,в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 749 ЦК України набувач зобов'язаний у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання (догляду). Зі статті 5 ЦК України вбачається, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Із аналізу вказаних вище норм права вбачається, що при укладеному договорі довічного утримання, обовязок набувача у разі смерті відчужувача поховати його, навіть якщо це не було передбачено договором довічного утримання закріплений в нормі Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, в той час як в редакції ЦК УРСР 1963 року такий обовязок для набувача, законодавцем встановлено не було. При розгляді вказаної справи суд застосовує норми Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, оскільки правовідносини яких стосується даний спір, витікають із договору довічного утримання укладеного в 1999 року. Суд вважає, що договір довічного утримання укладений між [PERSON] та [PERSON] повністю відповідає вимогам цивільного закону, який діяв на той час, і відсутність в цьому договорі обовязку набувача поховати відчужувача не може бути підставою для визнання цього договору недійсним. Крім того відповідно до ст. 60 ЦПК України \~Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У звязку із чим довідка Овідіопольської селищної ради видана позивачці про те, що вона поховала [PERSON] за власні кошти, на думку суду не є допустимим та належним доказом, який суд повинен враховувати при розгляді вказаної справи, оскільки така довідка жодним чином не доводить обставини, які суд мав би враховувати при визнанні вказаного вище договору довічного утримання недійсним. Також суд вважає за необхідне зазначити, що позивач не надала суду жодних належних та допустимих доказів того, що оспорюваний договір довічного утримання, порушує її права та законні інтереси. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані і не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed