Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради про позбавлення батьківських прав. Позивач у позовній заяві в обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що [INFO] року вона народила близнюків [PERSON] та [PERSON], про що Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 22 лютого 2011 року в Книзі реєстрації народжень було зроблено відповідні актові записи № 172 та № 173 і видано Свідоцтва про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER]. В березні 2012 року позивач познайомилась з [PERSON], громадянином Йорданського Хашимітського Королівства, який на той час навчався у Дніпропетровській медичній академії. Між сторонами виникли близькі стосунки, що переросло у намір створити сім'ю, і вони почали проживати разом за адресою: [ADDRESS]. З годом відповідач переконав позивача звернутись до органів реєстрації актів цивільного стану з заявою про визнання відповідача батьком її дітей. 13 квітня 2012 року на підставі заяви сторін Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до актових записів № 172 та № 173 були внесені зміни і видані Свідоцтва про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER], в яких у графі відомостей про батька дітей зазначено [PERSON], а прізвище та по батькові дітей змінено з [PERSON] на [PERSON], з [PERSON] на [PERSON]. Однак, після визнання відповідача батьком, він покинув позивача, перестав спілкуватися та виходити на зв'язок. Через деякий час позивач з'ясувала, що відповідач мав намір скористатися стосунками з позивачем з метою полегшення процедури отримання громадянства України та спрощення режиму перетину кордону. Після того, як позивач дізналась, що відповідач зареєстрував себе батьком її дітей у своїх корисних цілях, вона припинила з ним відносини. Фактично стосунки між сторонами було припинено 25 травня 2012 року. На сьогоднішній день хлопцям виповнилося 7 років, відповідача вони не пам'ятають, ніяких почуттів до нього не відчувають, оскільки останній раз бачили його лише будучи немовлятами. У спілкуванні з матір'ю «названим батьком» ніколи не цікавились. Позивач з дітьми зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але проживають з батьками позивача за адресою: [ADDRESS]. Матір та бабуся з дідусем самостійно займаються вихованням, навчанням, фізичним та духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя хлопчиків, здійснюють усе необхідне задля того, щоб вони відчували на собі почуття любові та поваги у цьому родинному колі і стали гідними членами суспільства. В складі цієї сім'ї дітям забезпечені гідні умови проживання та матеріальне забезпечення, необхідні для їх гармонійного та повноцінного розвитку. У свою чергу, відповідач на даний час знаходиться на батьківщині у Йорданії. Із дня фактичного припинення відносин з позивачем життям дітей він не цікавився, не виявляв бажання та не приймав участі у вихованні, матеріальної допомоги також не надавав і взагалі не підтримував будь-який зв'язок із матір'ю та хлопчиками. Враховуючи, що відповідач від самого початку не мав наміру бути батьком для дітей та переконав позивача визнати себе батьком заради задоволення своїх корисливих цілей, ніколи не виконував як батько жодного з визначених сімейним законодавством обов'язків, хоча не був позбавлений інформації стосовно місцеперебування дітей, а з боку позивача ніколи не створювались перешкоди у спілкуванні з дітьми та прийманні участі у їх вихованні, [PERSON] вважає, що відповідач повинен бути позбавлений батьківських прав по відношенню до [PERSON] та [PERSON], [INFO]. Позивач надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила суд їх задовольнити, справу просила розглянути за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов та доказів на його обґрунтування не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. В матеріалах справи наявний лист начальника Служби у справах дітей Лєвіт І.А., в якому остання просить розглядати справу за відсутності представника Органу опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради, рішення просила прийняти з урахуванням їх висновку про доцільність позбавлення батьківських прав від 15 лютого 2019 року. Відповідно до відомостей, наданих адресно - довідковим підрозділом Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області [PERSON], [INFO] зареєстрованим не значиться. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім'я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Положеннями ст. ст. 126 та 134 СК України передбачено, що походження дитини від батька визначається за заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою. Така заява може бути подана як до, так і після народження дитини до органу державної реєстрації актів цивільного стану. На підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. [INFO] року [PERSON] народила близнюків [PERSON] та [PERSON], про що Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області 22 лютого 2011 року в Книзі реєстрації народжень було зроблено відповідні актові записи № 172 та № 173 і видано Свідоцтва про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] (а.с. 15 - 16). Як зазначає у поданому до суду позові [PERSON], на початку 2012 року вона познайомилась з [PERSON] [PERSON], громадянином Йорданського Хашимітського Королівства та вирішила з ним створити сім'ю (а.с. 1 - 4, 9 - 10). 13 квітня 2012 року, на підставі заяви сторін Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області до актових записів № 172 та № 173 були внесені зміни і видані Свідоцтва про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER], в яких у графі відомостей про батька дітей зазначено [PERSON], а прізвище та по батькові дітей змінено з [PERSON] на [PERSON], з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 17 - 18). Після визнання відповідача батьком, він покинув позивача з дітьми та більше їх життям не цікавився, матеріально не допомагав, на зв'язок не виходив. Крім того судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що мешкають малолітні діти, [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS] разом з матір'ю [PERSON], [INFO] (а.с. 46, 53 - 60). Спеціалістами служби у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради обстежені умови проживання дітей та з'ясовано, що матір створила належні умови для виховання, проживання та розвитку дітей (а.с. 46). Згідно інформації, отриманої від Комунального заклад освіти «Середня загальноосвітня школа № 47 з поглибленим вивченням іноземних мов та фізико-математичного профілю» Дніпровської міської ради від 17.12.2018р. вих. № 1149 встановлено, що члени сім'ї (дідусь, бабуся, мама) контролюють навчальну діяльність хлопців, завжди відвідують батьківські збори, постійно тримають зв'язок з класним керівником, приділяють належну увагу вихованню дітей (а.с. 47). Гр. [PERSON] [PERSON], [INFO], значився зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] З метою з'ясування думки [PERSON] щодо позбавлення його батьківських прав відносно дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], Службою у справах дітей Індустріальної районної у місті Дніпрі ради був направлений запит до Управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради. Згідно листа Управління-служби у справах дітей Соборної районної у місті Дніпрі ради від 23.01.2019р. вих. № 111/08-11-11, за адресою реєстрації гр. [PERSON] не проживає і ніколи не проживав. Завідувач гуртожитку зазначила, що кімната з номером 482 в гуртожитку відсутня, нумерація кімнат закінчується на № 426 (а.с. 48, 50) З'ясувати думку [PERSON] стосовно позбавлення його батьківських прав по відношенню до дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], не має можливості. Згідно пояснень [PERSON], [PERSON] життям дітей не цікавиться, у вихованні участі не приймає, не надає ніякої матеріальної допомоги на їх виховання та утримання, діти його не пам'ятають, почуттів до нього не відчувають, оскільки останній раз бачили його будучи немовлятами. Виконавчим комітетом Індустріальної районної у місті Дніпрі ради було надано висновок від 15 лютого 2019 року, відповідно до якого Орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне позбавити батьківських прав батька [PERSON] по відношенню до дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 41 - 42). Статтею 3 Конвенції про права дитини визначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 1, 2 статті 27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладаються однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Так, батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов'язані поважати дитину; передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. В силу ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно роз'яснень, наданих у п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, а ухилення батьків від виховання дітей може розцінюватись у якості підстави для позбавлення батьківських прав лише за умови їх винної поведінки та свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Ст. 165 СК України визначено перелік осіб, які мають право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, серед яких є один з батьків. Судом були встановлені та підтверджені наявними в матеріалах справи доказами фактичні обставини, які свідчать про безпідставне систематичне ухилення [PERSON] від участі у забезпеченні та вихованні його синів, відсутність будь-якої турботи відповідача про фізичний та духовний розвиток дітей, підготовку до самостійного життя тощо. Отже, при вирішенні спору про позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], суд виходить не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей, умов їх нормального виховання, враховує ставлення матері до виконання своїх батьківських обов'язків, вік дітей та інші обставини, що мають істотне значення для забезпечення інтересів хлопчиків, а також бере до уваги те, що відповідач не є біологічним батьком дітей та не мав реального наміру виховувати та забезпечувати синів позивача. Таким чином, на підставі встановлених та перевірених доказів в судовому засіданні, суд вважає, що заявлені позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] є підставними, обґрунтованими, відповідають інтересам малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON], [INFO], а тому останні слід задовольнити. Обговорюючи питання про судові витрати, суд вважає за необхідне на підставі 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 704,80 грн., сплату якого підтверджено квитанцією, наявною в матеріалах справи (а.с. 5).

Outcome: approved