Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-12 00:00:00

У січні 2019 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] є власницею 7/20 частини будинку [ADDRESS] на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 24 жовтня 2018 року. До складу 7/20 частини будинку входять наступні споруди: частина житлового будинку лит. «А-1», кімнати 2-3, 2-4, сіні 2-1, 2-2, прибудова літ. А3-1 загальною площею 27, 5 кв.м., житловою площею 14, 4 кв.м. вбиральня літ.Г-1, огорожі № 1/2 частина житлової прибудови літ. А1-1 житловою площею 13, 8 кв.м., гараж з підвалом літ. И/п, літня кухня літ.К-1,сарай літ.М-1. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28 листопада 2018 року та від 05 грудня 2018 року позивачка є власницею земельної ділянки площєю 0,0995 га по [ADDRESS]. Іншим співвласником є відповідачка по справі [PERSON], у власності якої знаходиться 13/20 частини будинку [ADDRESS]. Відповідно до витяга із бази даних Реєстру адрес про присвоєння поштової адреси земельної ділянці (кад. [NUMBER]), на 7/20 частку спірного будинку був присвоєн новий номер будинку (нова поштова адреса), а саме будинок [ADDRESS] У зв'язку з чим, позивачка звернулась до Центру надання адміністративних послуг з питанням зареєструвати свою частку будинку, як окреме єдине ціле домоволодіння, однак в здійсненні реєстрації їй було відмовлено, оскільки підставою реєстрації права властності на частку будинку як на окреме домогосподарство є тільки рішення суду. Позивачка та відповідачка мають ізольовані входи в будинок та користуються кожна своєю часткою домоволодіння. У зв'язку із викладеним, в позивачки виникла необхідність у виділенні у власність як окреме домолодіння, в натурі 7/20 частки жилого будинку із відповідними частками споруд розташованими за адресою: [ADDRESS] та припинити спільну часткову властність між нею та відповідачкою [PERSON] в зв'язку з виділенням частки в натурі, а також визнати за позивачкою право власності на виділене зазначене майно в натурі як окреме єдине ціле. Позивачка в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила задовольнити. Відповідачка в судовому засіданні визнала позовні вимоги та не заперечувала проти їх задоволення. Суд, дослідивши матеріали справи, та враховуючи, що відповідно до приписів ч. 3 ст. 200 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення, приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно із частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 81 ЦПК України). Так, судом встановлено, що [PERSON] є власницею 7/20 частини домоволодіння [ADDRESS], що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 14 лютого 2018 року та рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполь від 24 жовтня 2018 року про визнання права власності на самовільно збудоване нерухоме майно. Також, відповідно до технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок, затвердженого МКП «Маріупольське БТІ», до складу 7/20 часини спірного будинку входять наступні споруди: частина житлового будинку літ. «А-1», а саме кімнати 2-3, 2-4, сіні 2-1, 2-2, прибудова літ. аЗ-1 загальною площею 27, 5 кв.м., житловою площею 14, 4 кв.м. вбиральня літ.Г-1, огорожі № 1, 1/2 частина житлової прибудови літ. А1-1 житловою площею 13, 8 кв.м., гараж з підвалом літ. И/п, літня кухня літ.К-1,сарай літ.М-1. Відповідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 28 листопада 2018 року ([NUMBER]) та 05 грудня 2018 року власницею земельної ділянки площею 0,0995 га по [ADDRESS] є [PERSON]. Судом в судовому засіданні було встановлено, що Іншим співвласником спірного домоволодіння є відповідачка по справі [PERSON], у власності якої знаходиться 13/20 частини будинку. Відповідно Витягу з бази даних Реєстру адрес про присвоєння поштової адреси земельної ділянці (кадастровий [NUMBER]), на 7/20 частини спірного будинку був присвоєний новий номер будинку (нова поштова адреса), а саме будинок [ADDRESS] У зв'язку з чим я звернулась до Центру надання адміністративних послуг з питанням зареєструвати мою частку будинку як окреме єдине ціле домоволодіння, у чому мені було відмовлено з тіх підстав, що підставою реєстрації право власності на частку будинку як на окреме домогосподарство є тільки рішення суду При вирішенні спірного питання щодо виділення в окреме домоволодіння в натурі частини будинку, який є предметом спору, та визначення права власності на дану частину будинку, суд виходить із наступних положень законодавства. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на сласний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. У відповідності до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши надані документи, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовні вимоги, які не суперечать закону та не порушують права, свободи та інтереси інших осіб, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved