Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS], що належить їй та [PERSON] на праві власності. Позивач вимоги обґрунтовувала тим, що відповідач зареєстрований у вказаному будинку проте, там не проживає з вересня 1984 року, комунальні послуги не сплачує, особисті речі в будинку відсутні. Реєстрація відповідача у вказаному будинку перешкоджає [PERSON] у реалізації її права власності на своє майно та завдає матеріальних витрат на оплату комунальних послуг, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з'явилась, про слухання справи повідомлялась належним чином, подала через канцелярію суду заяву, в якій просила слухати справу без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не відомі. Враховуючи наведене, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних матеріалів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є власникоми по ? частині кожен житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором дарування житловому будинку, від 17 жовтня 2008 року (а.с. 6), а також підтверджується витягом про державну реєстрацію прав на нерухоме майно від 17 липня 2010 року (а.с. 7). Позивач та третя особа є також і власник земельної ділянки, на якій розташований будинок, що підтверджується договором дарування земельної ділянки від 17 жовтня 2008 року (а.с.8). З довідки виконавчого комітету Княжицької сільської ради Броварського району Київської області вбачається, що [PERSON] дійсно проживає у вищевказаній квартирі, а склад її сім'ї зазначено: [PERSON], [PERSON],а також зареєстрований брат позивачки [PERSON] ( а.с 9). В акті, складеному депутатом Княжицької сільської ради Петренко О.В., та засвідченому свідками [PERSON] та [PERSON] від 12 грудня 2013 року і від 13 січня 2014 року відображено факт, що відповідач [PERSON] в будинку [ADDRESS] не проживає з вересня 1984 року, особистих його речей в будинку немає (а.с.10-11). Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За правилами ч. 1 п.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенцїі про захист прав людини і основних свобод, ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь - які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь - яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що відповідач не є членом сім'ї позивачки та третьої особи, не проживає у будинку з 1984 року та не його власником. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] - підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved