Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом. Свої позовні вимоги, з урахуванням змін підстав позову, обґрунтовує тим, що з 14 лютого 2006 року вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , під час перебування в якому у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Також зауважила, що ними за спільні кошти придбано квартиру [ADDRESS] , згідно із договором купівлі-продажу від 10 грудня 2007 року та квартиру [ADDRESS] відповідно до договору купівлі-продажу від 18 грудня 2009 року, які зареєстровані на ім`я [PERSON] . Крім того, позивачка вказувала, що спільно з чоловіком прийняли рішення про придбання квартири [ADDRESS] , шляхом укладення від імені останнього з ТОВ «Фінансова компанія «Житло-Капітал» 10 листопада 2016 року договору про участь у фонді фінансування будівництва, сплативши на виконання його умов спільні кошти сімейного бюджету в сумі 2 943 390,00 грн, з яких було використано грошові кошти від продажу автомобіля марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , в сумі 22 000,00 доларів США, що перебував у їх спільній сумісній власності, а також грошові заощадження в розмірі 100 000,00 доларів США, яку [PERSON] , самостійно та без її згоди відчужив, уклавши договір про відступлення прав та переведення обов`язків від 14 лютого 2017 року, згідно із яким вказане нерухоме майно перейшло у власність [PERSON] . Також [PERSON] зауважила, що вона в шлюбі з [PERSON] придбала автомобіль марки HYUNDAI I30, 2008 року випуску, VIN: [NUMBER] , яким останній, 02 листопада 2018 року, після розірвання шлюбу самостійно розпорядився, здійснивши його продаж. Посилаючись на те, що перелічене вище нерухоме майно є спільною власністю її та [PERSON] як подружжя право на яке та відповідно належні їм частки в яких є рівними, однак в добровільному порядку здійснити поділ цих житлових приміщень вони не можуть, крім того, укладенням останнім договорів про відчуження вказаного транспортного засобу та майнових прав на квартиру [ADDRESS] , без її згоди, порушуються вимоги ст. 65 Сімейного кодексу України (далі - СК України), а також ст. ст. 203, 369 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), та її права, як другого з подружжя на спільну сумісну власність, [PERSON] , неодноразово уточнивши позовні вимоги, просить: -визнати недійсними: договір про відступлення прав та переведення обов`язків, серія та номер: В 23-1011/2016-4, виданий 14 лютого 2017 року, видавник: ТОВ «ФК «Житло-Капітал»/ [PERSON] / [PERSON] ; акт прийняття-передачі об`єкта інвестування, серія та номер: 37, виданий 20 березня 2018 року, видавник: ТОВ «Укрбуд Девелопмент»/ [PERSON] ; довідку фонду фінансування будівництва виду А «Аристократ», серія та номер: 167, виданий 15 березня 2018 року, видавник: ТОВ «ФК «Житло-Капітал»; -визнати квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м спільною сумісною власністю колишнього подружжя - її та [PERSON] ; -витребувати з незаконного володіння [PERSON] 1/2 частки квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м на її користь; -визнати за нею в порядку поділу спільного майна подружжяправо власності на 1/2 частку квартир: [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м; № [NUMBER] на [ADDRESS] , загальною площею 46, 7 кв. м; № [NUMBER] на [ADDRESS] , загальною площею 65, 6 кв. м.; -визнати за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжяправо власності на 1/2 частку квартир: № [NUMBER] на [ADDRESS] , загальною площею 46, 7 кв.м; № [NUMBER] на [ADDRESS] , загальною площею 65, 6 кв. м.; -стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості 1/2 частки автомобіля HYUNDAI I30, 2008 року випуску, VIN: [NUMBER] в розмірі 91 145,00 грн. Ухвалою судді від 20 січня 2020 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 24 лютого 2020 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою судді від 24 лютого 2020 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року в порядку забезпечення доказів у вказаній справі, витребувано у ТОВ «ФК «Житло-Капітал»: договір про участь у Фонді фінансування будівництва, серія та номер: 23- 1011/2016-4, виданий 10 листопада 2016 року, видавник: ТОВ «ФК «Житло-Капітал»/ [PERSON] ; договір про відступлення прав та переведення обов`язків, серія та номер: В23- 1011/2016-4, виданий 14 лютого 2017 року, видавник: ТОВ «ФК «Житло-Капітал»/ [PERSON] / [PERSON] ; акт прийняття-передачі об`єкта інвестування, серія та номер: 37, виданий 20 березня 2018 року, видавник: ТОВ «Укрбуд Девелопмент»/ [PERSON] ; довідку фонду фінансування будівництва виду А «АРИСТОКРАТ», серія та номер: 167, виданий 15 березня 2018 року, видавник: ТОВ «ФК «Житло-Капітал», та у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. копію реєстраційної справи щодо реєстрації 26 квітня 2018 року права власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою суду від 24 лютого 2020 року у задоволенні заяви представника позивачки - [PERSON] про забезпечення позову в указаній цивільній справі відмовлено. 21 травня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому представник останньої просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині вимог про визнати недійсними договору про відступлення прав та переведення обов`язків, серія та номер: В 23-1011/2016-4 та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м, по 1/2 частці за [PERSON] та [PERSON] , посилаючись на те, що останній розпорядився вказаним майном після фактичного припинення шлюбних відносин із позивачкою, що встановлено заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 17 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц, тобто після травня 2016 року, маючи достатній обсяг цивільної дієздатності; враховуючи, що вказане нерухоме майно належить їй, [PERSON] ніколи не набував права власності на вказане житлове приміщення, то питання про визнання за позивачкою права власності на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м, не може бути вирішено. 21 травня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому його представник [PERSON] просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] про поділ майна подружжя, визнання правочину недійсним та скасування, зазначаючи про те, що майнові права на квартиру [ADDRESS] придбано у період фактичного припинення шлюбних відносин між ним та позивачкою за рахунок отриманих у борг коштів, тобто спірний об`єкт нерухомості є його особистою приватною власністю; крім того, під час поділу майна не може бути вирішено питання про визнання за позивачкою права власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , оскільки [PERSON] не набував права власності на неї, а придбав лише майнові права, які у майбутньому могли дати йому права для оформлення права власності, які мав законне право відчужувати на підставі договору про відступлення прав та переведення обов`язків за договором №23-1011/2016/4 від 10 листопада 2016 року про участь у Фонді Фінансування будівництва від 17 лютого 2017 року; враховуючи, що все рухоме та нерухоме майно придбано за особисті кошти [PERSON] та наявність спільних з позивачкою дітей, останній вважає за можливе поділити майно згідно з його вимогами за зустрічним позовом. 21 травня 2020 року [PERSON] подав зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна подружжя. Вимоги обґрунтовані тим, що шлюб між ним та позивачкою за первісним позовом, зареєстрований 14 лютого 2006 року, розірвано заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц. При цьому зазначає, що у період шлюбу ними спільно придбано квартиру [ADDRESS] , квартиру [ADDRESS] , право власності на які оформлено за ним, а також квартиру [ADDRESS] , право власності на яку оформлено по 1/2 частці за кожним із подружжя. Крім того, відповідач вказує, що у період шлюбу придбано автомобіль марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , право власності на який оформлено за [PERSON] , який останньою відчужено на користь третіх осіб без його згоди. Частково змінивши підстави та предмет позову, посилаючись на те, що хоча й все перелічене вище майно придбано під час шлюбу з [PERSON] , однак за його особисті кошти, оскільки позивачка не мала протягом спільного подружнього життя доходів, достатніх для придбання будь-якого з об`єктів спільної власності, враховуючи приблизну рівність вартості самостійно реалізованого позивачкою транспортного засобу, поділ якого є неактуальним, відносно вартості квартири [ADDRESS] , [PERSON] просить: -визнати право особистої приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та автомобіль KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] ; -визнати право особистої приватної власності за ним на квартиру [ADDRESS] ; -припинити право спільної часткової власності[PERSON] на 1/2 частку квартири [ADDRESS] ; -визнати право особистої приватної власностіза ним на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року вказаний зустрічний позов прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] . Ухвалою суду від 25 травня 2020 року відстрочено [PERSON] сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. 15 червня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив на первісний позов від представника [PERSON] , у якому останньою зазначається про те, що обставини та час припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами не можуть бути встановлені заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц про розірвання шлюбу між сторонами; недивлячись на те, що відносини між сторонами погіршились у жовтні 2016 року, [PERSON] та [PERSON] не припиняли шлюбних відносин та продовжували проживати однією сім`єю; позивачка працювала та мала дохід, із заощаджень якого планувалося придбання спільно з відповідачем новоствореного об`єкта нерухомості; боргова розписка, видана [PERSON] не підтверджує особисту власність на квартиру [ADDRESS] , якою останній розпорядився без згоди [PERSON] , у зв`язку із чим оспорюваний правочин від 14 лютого 2017 року є недійсним, а вказане нерухоме майно є спільною сумісною власністю, яка підлягає поділу, з огляду на те, що новостворений об`єкт введено в експлуатацію після завершення будівництва та на цю квартиру зареєстровано право власності; решта нерухомого майна, про поділ якого заявлено первісний позов, набуто в шлюбі, а тому є спільною власністю подружжя та підлягає поділу. 15 червня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва від представника позивачки [PERSON] надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , в якому остання просить відмовити у задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що запропонований відповідачем [PERSON] варіант поділу необґрунтований, несправедливий та не відповідає встановленому СК України принципу рівності часток, оскількине враховано перебування на утриманні в неї двох спільних неповнолітніх дітей, що дає право на збільшення частки в спільному майні, а визначена останнім вартість спірного нерухомого не відповідає дійсній; автомобіль марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , не може бути предметом поділу, через те, що був проданий за взаємною згодою сторін в шлюбі; твердження відповідача [PERSON] про належність спірного нерухомого майна йому на праві особистої власності та придбання за власні кошти не доводяться матеріалами справи; позивачка приймала безпосередню участь у формуванні сімейного бюджету. 06 липня 2020 року до Печерського районного суду м. Києва від представника [PERSON] - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, у якій остання просить відхилити аргументи, наведені позивачкою у відзиві на зустрічний позов, з огляду на те, що надані відповідачем, так само як самою позивачкою роздруківки із сайту продажу нерухомості відповідають усім критеріям належності доказів і містять інформацію щодо предмета доказування, [PERSON] не спростовані, а надання висновків суб`єктів оціночної діяльності є неможливим; на момент продажу автомобіля марки KIA SORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , сторони разом не проживали та спільного господарства не вели, що підтверджується рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц, а відповідач згоди на його відчуження не надавав; за отриманих доходів позивачка не могла заощаджувати, при цьому, суми доходів [PERSON] значно перевищують отримані [PERSON] , отже підстави для збільшення її частки в спільному майні відсутні. 15 липня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли пояснення від третьої особи за первісним позовом - приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Верповської О.В. в яких остання вказує, що для здійснення реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] було надано всі передбачені чинним законодавством документи, обставини для відмови у вчиненні вказаної реєстраційної дії, або її зупинення відсутні, у зв`язку із чим відсутні й правові підстави для її скасування в судовому порядку. 15 липня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва від сторони відповідача надійшов відзив на заяву позивачки про збільшення позовних вимог, в яких представник [PERSON] - [PERSON] просить у задоволенні первісного позову відмовити, посилаючись на те, що оспорюваний [PERSON] автомобіль марки HYUNDAII30, 2008 року випуску, VIN: [NUMBER] є особистою власністю відповідача, оскільки придбаний за його кошти, при цьому позивачка доходів не мала; визначена [PERSON] ринкова вартість цього транспортного засобу не відповідає дійсній; майнові права на квартиру [ADDRESS] , набуто [PERSON] після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами; решта оспорюваного нерухомого майна, що знаходиться в м. Донецьку також не підлягає поділу, з огляду на те, що придбано за кошти відповідача. 20 липня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли заперечення та відзив від представника позивачки - [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] з урахуванням змінених предмета та підстав, в яких остання вказує, що стороною позивачки надано належні докази вартості оспорюваного нерухомого майна, які відповідачем не спростовано; під час поділу майна вартість автомобіля марки KIASORENTO, 2011 року випуску,VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , не може бути врахована, через те, що його відчужено в шлюбі за взаємною згодою подружжя та в інтересах сім`ї, тому[PERSON] права на компенсацію його вартості не має; отримання відповідачем більшої суми доходів під час перебування з [PERSON] не підтверджує належність йому придбаного майна в шлюбі на праві особистої власності; запропонований відповідачем варіант поділу майна є несправедливим та суперечить принципу рівності часток з огляду на те, що з позивачкою проживають двоє спільних неповнолітніх дітей. 14 вересня 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшла відповідь на відзив від представника позивачки - [PERSON]. на зустрічний позов [PERSON] з урахуванням змінених позовних вимог, де вона вказує, що автомобіль марки HYUNDAII30, 2008 року випуску, VIN: [NUMBER] придбаний під час шлюбу та за спільні кошти, а тому на його відчуження [PERSON] повинна бути надана згода [PERSON] , отже на користь останньої необхідно стягнути 1/2 частку ринкової вартості цього транспортного засобу в розмірі 91 145,00 грн. 18 листопада 2020 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив від представника [PERSON] - [PERSON] на первісний позов [PERSON] з урахуванням змінених його підстав, в яких остання просить у задоволенні цього позову відмовити, посилаючись на те, що оспорюване нерухоме майно придбане протягом спільного подружнього життя сторін, однак за особисті кошти відповідача, через те, що [PERSON] достатніх доходів для придбання такої нерухомості не мала; майнові права на квартиру [ADDRESS] , набуто [PERSON] після припинення у травні 2016 року фактичних шлюбних відносин і за його особисті кошти, при цьому право власності на вказане житло відповідач не набував; на момент реалізації позивачкою своїй близькій родичці - [PERSON] автомобіля марки KIA SORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , сторони разом не проживали та спільного господарства не вели, та відповідач згоди на відчуження цього транспортного засобу не надав, а тому наявні правові підстави для врахування його вартості під час поділу майна та вирішення вимог за зустрічним позовом. 16 січня 2021 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла відповідь на відзив від представника позивачки - [PERSON] на зустрічний позов [PERSON] з урахуванням змінених позовних вимог, в яких вона зауважує, що постановою Дніпровського апеляційного суду № 185/8492/16-ц від 07 жовтня 2020 року змінено рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року, та виключено з його мотивувальної частини посилання на припинення з травня 2016 року фактичних шлюбних відносин між сторонами; вся сума грошових коштів за договором про участь у фонді фінансування будівництва від 10 листопада 2016 року для придбання квартири [ADDRESS] , була внесена під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а тому є спільною власністю подружжя, у зв`язку із чим розпорядження відповідачем майновими правами на це нерухоме майно є незаконним, як і подальша реєстрація права власності за [PERSON] ; ненабуття відповідачем права власності на вказану квартиру, не скасовує факту її як об`єкта спільного сумісного майна та права вимоги позивачки визнання за нею права власності на Ѕ частку цього майна. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 20 січня 2021 року в порядку забезпечення первісного позову в указаній справі, накладено арешт на нерухоме майно, а саме: 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м, яка належить на праві власності [PERSON] до розгляду справи по суті. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 лютого 2021 року в порядку забезпечення доказів у вказаній справі витребувано в Державної прикордонної служби України інформацію про перетинання [PERSON] контрольних пунктів в`їзду-виїзду на лінії розмежування з тимчасово окупованої території у Донецькій та Луганській областях в період з 01 травня 2016 року по 01 листопада 2016 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено вказану справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] , підтримали первісний позов та просили його задовольнити, з підстав наведених у ньому, з урахуванням змін та уточнень, а також просили відмовити у задоволенні зустрічного позову, з підстав, викладених у відзивах на зустрічний позов. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення первісного позову, просила суд відмовити у його задоволенні, посилаючись на доводи, наведені у відзивах на первісний позов, що міститься у матеріалах справи, натомість просила задовольнити зустрічний позов з урахуванням змін, з підстав наведених у ньому. ТОВ «ФК «Житло-Капітал», приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська О.В. в судове засідання не з`явилися і своїх представників не направили. Про час та місце розгляду справи повідомлені у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. Від останньої надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що 14 лютого 2006 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Донецького обласного управління юстиції, актовий запис № 90. В указаному шлюбі народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12 квітня 2007 року сторони є власниками по 1/2 частці кожний, квартири [ADDRESS] . При цьому, на підставі договору купівлі-продажу від 10 грудня 2007 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Також судом встановлено, що згідно із договором купівлі-продажу від 18 грудня 2009 року [PERSON] придбано квартиру [ADDRESS] . 09 березня 2012 року у ЦНППВАЗ м. Донецьк-3 УДАІ ГУМВС України в Донецькій області на [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки HYUNDAI I30, 2008 року випуску VIN: [NUMBER] , який відчужено останнім на підставі договору купівлі-продажу № 8046/2018/1172700 від 02 листопада 2018 року на користь [PERSON] за 70 000,00 грн. Крім того, судом з`ясовано та сторонами не заперечується, що під час перебування сторін у шлюбі було придбано на ім`я [PERSON] автомобіль марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , який 23 серпня 2016 року відчужено на користь [PERSON] . Згідно з розпискою від 08 листопада 2016 року, [PERSON] отримав в позику від [PERSON] 30 000,00 доларів США (еквівалент 783 000,00 грн), які зобов`язувався повернути до 31 травня 2018 року. Відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва № 23-1011/2016-4 від 10 листопада 2016 року [PERSON] після завершення будівництва підлягав передачі об`єкт інвестування, а саме: квартира [ADDRESS] . Як вбачається з квитанцій до прибуткового касового ордера від 15 листопада 2016 року, [PERSON] на рахунок фонду фінансування будівництва внесені грошові кошти в сумах: 150,00 грн, 26 490,51 грн та 735 847,50 грн, а також від 13 лютого 2017 року - 2 315 245, 50 грн. Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц, з урахуванням змін, внесених постановою від 07 жовтня 2020 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Дніпровського апеляційного суду, виключивши з мотивувальної частини рішення фразу: «Шлюбні відносини припинені з травня 2016 року», шлюб між сторонами розірвано. Крім того, судом встановлено, що 14 лютого 2017 року відповідно до договору про відступлення прав та переведення обов`язків № В 23- 1011/2016-4 за договором про участь у фонді фінансування будівництва № 23-1011/2016-4 від 10 листопада 2016 року, відповідач передав [PERSON] усі права та обов`язки, що йому належали за вказаним вище договором про участь у фонді фінансування будівництва. 26 квітня 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Верповською О.В. зареєстровано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (номер запису про право власності: 25959899). У ст. 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року в справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок про те, що у ст. 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК України. Частиною 1 ст. 70 СК Українивстановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 (далі - Постанова), поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст.372 ЦК України. Спільною сумісною власністю подружжя, щопідлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За викладених обставин, судом установлено, що квартира [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] набуті сторонами під час перебування у зареєстрованому шлюбі, презумпція спільного майна подружжя [PERSON] жодним чином не спростована, а тому вказане нерухоме майно є спільним сумісним майном подружжя. У зв`язку із чим, враховуючи неможливість поділу сторонами вказаних житлових приміщень в добровільному порядку, а також відсутність підстав і обставин для відступу від рівності часток у спільній власності, кожному із подружжя необхідно визначити у власність по Ѕ частці на це нерухоме майно, у зв`язку із чим підстави для визнання вимог зустрічного позову про визнання особистої приватної власності за [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , та припинення права спільної часткової власності[PERSON] на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , відсутні. Крім того, суд вважає за аналогічних підстав, що спільним майном подружжя є і придбаний в шлюбі (у 2012 році) автомобіль марки HYUNDAI I30, 2008 року випуску VIN: [NUMBER] та безпідставними посилання відповідача на те, що позивачка для придбання цього транспортного засобу доходів не мала, оскільки за змістом ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи, що [PERSON] відчужено вказаний вище транспортний засіб після розірвання шлюбу з позивачкою та останнім доказів того, що вона надавала згоду на продаж цього автомобіля суду не надано, на користь [PERSON] з відповідача підлягає стягненню компенсація половини його вартості, виходячи із ціни продажу, визначеної в договорі від 02 листопада 2018 року, в сумі 35 000,00 грн, розмір якої стороною позивачки в установленому порядку не спростовано та цей правочин не оскаржено в судовому порядку, при цьому ст. 204 ЦК України встановлює презумпцію правомірності правочину , за змістом якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Що стосується вимог відповідача про врахування під час поділу майна подружжя вартості автомобіля марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , то суд вважає, що такі є необґрунтованими, через те, що судом встановлено, що вказаний транспортний засіб відчужено позивачкою під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі (серпні 2016 року), а за змістом ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, при цьому доказів того, що [PERSON] використав своє право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без його згоди, суду не надано. Поряд із цим, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17 (провадження № 61-1935св18) зроблено висновок по застосуванню п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України та вказано, що у випадку набуття одним із подружжя за час шлюбу майна за власні кошти, таке майно є особистою приватною власністю. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. У пунктах 23, 24 Постанови судам роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна також враховуються борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК України). На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, ч. 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Враховуючи правову природу розписки від 08 листопада 2016 року, згідно з якою [PERSON] отримав в позику від [PERSON] 30 000,00 доларів США (еквівалент 783 000,00 грн), які зобов`язувався повернути до 31 травня 2018 року, відсутність доказів того, борг був повернутий та/або конкретна частина цього боргу у період шлюбу, чи позивачка вносила кошти на його погашення, суд вважає, що внесені відповідачем на рахунок фонду фінансування будівництва 15 листопада 2016 року грошові кошти відповідно до договору про участь у фонді фінансування будівництва № 23-1011/2016-4 від 10 листопада 2016 року за об`єкт інвестування, а саме квартиру [ADDRESS] , не є спільним майном подружжя. Враховуючи наведене, оскільки шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 16 січня 2017 року, яке набуло чинності 27 січня 2017 року, тому всі борги, які повернуті подружжям або одним з них, до розірвання шлюбу, вважаються такими, що сплачені спільно та в інтересах сім`ї, однак тих обставин, що повернення коштів [PERSON] здійснювалося до розлучення та в інтересах сім`ї судом під час розгляду справи встановлено не було. Крім того, позивачкою не доведено того, що внесена [PERSON] після розірвання шлюбу (13 лютого 2017 року) на виконання умов вказаного вище договору сума коштів у розмірі 2 315 245, 50 грн, здійснена в тому числі й за рахунок саме тих коштів, що були виручені від продажу ще у серпні 2016 року автомобіля марки KIASORENTO, 2011 року випуску, VIN: [NUMBER] , в сумі 22 000,00 доларів США, який знаходився в їх спільній сумісній власності, чи грошових заощаджень в розмірі 100 000, 00 доларів США, та існування таких сум коштів взагалі. За таких обставин, суд вважає, що квартира [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м, не є спільним майном, оскільки придбана за особисті кошти відповідача, отримані 08 листопада 2016 року ним у позику від [PERSON] в розмірі 30 000,00 доларів США (еквівалент 783 000,00 грн) та внесені ним кошти у розмірі 2 315 245, 50 грн після розірвання шлюбу, а судового рішення про встановлення факту спільного проживання на момент купівлі цієї квартири та після розірвання шлюбу (із січня 2017 року) не існує. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що [PERSON] не доведено, що вказану вище квартиру придбано відповідачем за спільні кошти, отже відсутні правові підстави вважати, що це житлове приміщення є спільним майном подружжя, тому правові підстави для визнання недійсними договору про відступлення прав та переведення обов`язків № В 23-1011/2016-4 від 14 лютого 2017 року, акта прийняття-передачі об`єкта інвестування, від 20 березня 2018 року, та довідки фонду фінансування будівництва виду А «Аристократ» від 15 березня 2018 року, з тих підстав, що квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,2 кв. м було відчужено без згоди дружини, відсутні. Як наслідок, відсутні правові підстави визнавати цю квартиру спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] , витребування з незаконного володіння [PERSON] та визнання за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя право власності на Ѕ її частку. Що ж стосується дати припинення шлюбних відносин між сторонами, то суд, в даному випадку, виходить із вимог ст. 104 СК України, відповідно до якої шлюб припиняється внаслідок його розірвання, та зазначає про юридичні наслідки такого припинення саме, виходячи із дати набуття чинності судового рішення- 27 січня 2017 року (рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 січня 2017 року в справі № 185/8492/16-ц, законність якого в цій частині підтверджено постановою Дніпровського апеляційного суду № 185/8492/16-ц від 07 жовтня 2020 року), оскільки належних та переконливих доказів щодо іншої, однозначної конкретної дати чи періоду, матеріали справи не містять і жодною із сторін суду не надано. При цьому, судом не можуть бути взяті до уваги покази допитаних у судовому засіданні в якості свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , через те, що вказані особи, кожен зокрема, давав суду різні покази щодо часу фактичного припинення шлюбних відносин між [PERSON] та [PERSON] , в той чи інший бік, залежно від зацікавленості сторони спору, якою вони були запрошені. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. Відповідно до роз`яснень постанови Пленуму Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства просудові витрати у цивільних справах» при повному або частковому задоволенні позову майнового характеру до кількох відповідачів судовий збір, сплачений позивачем, відшкодовується ними пропорційно до розміру задоволених судом позовних вимог до кожного з відповідачів. Солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено (п.35). Якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну (п.36). На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial