Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернувся до Уманського міськрайонного суду Черкаської області із вказаним позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ) про стягнення боргу за договорами позики. Позов обгрунтовано наступними обставинами. Протягом 2008-2014 років між сторонами було укладено договори позики, за якими [PERSON] було надано [PERSON] грошові кошти на загальну суму 180000 (сто вісімдесят тисяч) доларів США. На підтвердження фактів укладення договорів позики відповідачем було складено розписки: від 20.08.2008 на суму 50000 дол. США; від 20.09.2008 на суму 50000 дол. США; від 07.06.2013 на суму 30000 дол. США; від 26.08.2013 на суму 20000 дол. США; від 01.08.2014 на суму 30000 дол. США. Строк повернення позик, отриманих 20.08.2008, 20.09.2008, 07.06.2013, 26.08.2013 на загальну суму 150000 дол. США не було встановлено, про що свідчить і зміст вказаних розписок. Відтак, вказані позики мали бути повернені відповідачем протягом тридцяти днів від дня пред`явлення відповідної вимоги. 20.03.2018 позивачем на адресу відповідача було надіслано вимогу про повернення коштів в сумі 180000 дол. США за курсом НБУ на дату сплати таких коштів та процентів за договорами позики в сумі, яка буде еквівалентна 172491 дол. США за курсом НБУ на дату сплати таких процентів. Така вимога була отримана відповідачем 27.03.2018, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення. Відповідно, в строк до 27.04.2018 заборгованість відповідачем мала бути погашена, однак останній її не погасив. Крім того, відповідачем не було погашено і заборгованість за позикою, отриманою відповідачем 01.08.2014 в розмірі 30000 дол. США, строк погашення за якою минув 01.08.2015. Таким чином, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за договорами позиками в розмірі 4 734 000,00 грн., що є еквівалентом 180000 доларів США, враховуючи офіційний курс долара США станом на дату подання позову та за процентами, нарахованими на суму боргу на день звернення до суду в розмірі 4 790 098,16 грн., що є еквівалентом 182133,01 дол. США. Крім того, позивач просив вирішити питання розподілу судових витрат. 02.08.2018 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Мазуренко Ю.В. Ухвалою судді Уманського міськрайонного суду Черкаської області Мазуренко Ю.В. від 27.08.2018 було прийнято вказану справу до провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Постановою Апеляційного суду Черкаської області ухвала Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 27.08.2018 була залишена без змін. 27.09.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області Мазуренко Ю.В. від 11.12.2018 вказану справу було передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва за підсудністю. 22.01.2019 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Гальонкіній Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Гальонкіної Ю.С. від 04.02.2019 вказану справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 07.03.2019 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. 11.03.2019 позивачем було подано заяву про зміну предмета позову, в якій позивач просив стягнути з відповідача борг за договорами позики в розмірі 180 000 дол. США, відсотки в розмірі 172 491 дол. США. та 3 % річних на дату ухвалення рішення суду. 29.03.2019 протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями матеріали цивільної справи передані на розгляд судді Мицик Ю.С. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Мицик Ю.С. від 02.04.2019 вказану справу було прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання. 29.03.2019 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Посилається на те, що позовні вимоги щодо стягнення основного боргу та 3% річних за договорами позики, оформленими розписками від 20.08.2008, від 20.09.2008, від 07.06.2013 та від 26.08.2013, відповідач не визнає та заперечує проти них з тих підстав, що вказані договори позики є безстроковими, а вимога про сплату (повернення) коштів за цими договорами в розумінні абз. 2 ч. 1 ст. 1049 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) на адресу відповідача позивачем не надсилалася. Позовні вимоги щодо стягнення основного боргу за договором позики, оформлених розпискою від 01.08.2014, відповідач не визнає через те, що частина боргу у розмірі 20 000,00 дол. СІІІА була повернута позивачу. Позовні вимоги щодо стягнення 3% річних прострочення зобов`язання за договором позики, оформлених розпискою від 01.08.2014, відповідач не визнає та заперечує проти них з наступного. Сума 3% річних, розрахованих за період з 02.08.2015 по 05.03.2016 включно, заявлена позивачем в заяві про зміну предмету позову від 06.03.2019, тобто поза межами загального строку позовної давності (встановленої ст. 257 ЦК України), про що відповідачем зроблено відповідну заяву. Сума 3% річних, розрахованих за період з 30.01.2018 по 05.11.2020 (чи по день винесення рішення) має бути розрахована, виходячи із суми основного боргу в розмірі 10 000,00 доларів США, проте не 20 000,00 доларів США, як рахує позивач. Крім того, зважаючи на положення чинного законодавства України, чинну судову практику та фактичні обставини справи, відповідач вважає вимоги позивача про стягнення основного боргу та, відповідно, 3% річних в іноземній валюті безпідставними та незаконними. Враховуючи, що кошти за спірними договорами позики надавалися відповідачу в іноземній валюті, то нарахування процентів за такими договорами позики на підставі ст. 1048 ЦК України є незаконним та протиправним. Крім того, обґрунтовуючи доводи щодо не надсилання позивачем на адресу відповідача вимоги про повернення коштів за договорами позики, оформленими розписками від 20.08.2008, від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013 та від 01.08.2014, представник відповідача посилається на те, що до листа не було додано копії вказаних розписок. Оригінали вказаних розписок наявні саме у кредитора за вказаними договорами позики, у відповідача такі розписки відсутні навіть в копіях. Саме відсутність доказів повноважень кредитора у зобов`язанні у вигляді відсутності копій розписок в додатках до листа від 19.03.2018 і є підтвердженням того, що даний лист не є вимогою про повернення коштів в розумінні положень абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. В свою чергу, відповідач направив позивачу лист від 29.03.2018, в якому висловив свою вимогу надати докази того, що виконання обов`язку буде прийнято належним кредитором, а саме - копії усіх розписок, що підтверджують укладення договорів позики. У Листі позивача від 19.03.2018 міститься вказівка про повернення коштів на банківській рахунок третьої особи, не кредитора, однак, жодних пояснень даного факту у Листі не міститься. Жодних документів на підтвердження повноважень громадянки [PERSON] , як представника позивача до Листа від 19.03.2018 додано не було. Жодних доказів заміни кредитора у зобов`язанні з позивача на його дружину, якщо така заміна відбулася у порядку вимог ст. 512, 513, 516 ЦК України, до Листа від 19.03.2018 також додано не було. Саме через вказані обставини, відповідач прийшов до висновку про те, що вимога про повернення коштів за договорами позики, оформленими розписками від 20.08.2008, від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013 (тобто за договорами, за якими строк повернення позики не встановлено) йому не надсилалася. Зі змісту наявних в матеріалах справи боргових документів вбачається, що в розписці від 20.09.2008 йдеться про п`ятдесят тисяч доларів - без зазначення країни валюти, в розписці від 07.06.2013 записано 244 800 грн. (30 тисяч доларів) - без зазначення країни валюти, в розписці від 26.08.2013 йдеться про 20 тисяч доларів (163 тисячі гривень) без зазначення країни валюти, відтак позивач не надає жодних належних та достовірних доказів на підтвердження своїх висновків щодо валюти конкретної країни в договорах позики. Таким чином представник вважає, що в задоволенні позову має бути відмовлено в повному обсязі. Ухвалою суду від 17.10.2019 у вказаній справі було призначено судову почеркознавчу експертизу та зупинено провадження у справі. 16.03.2020 у зв`язку із направленням висновку експертів, складених за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи, провадження у справі було поновлено. 01.06.2020 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.11.2020 провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] в частині вимог про стягнення відсотків за договорами позики в розмірі 172 491 доларів США було закрито, у зв`язку з відмовою представника позивача від позову. В судовому засіданні представник позивача поданий позивачем позов підтримав та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, що викладені в позові та заяві про зміну предмета позову. Крім того, просив стягнути з відповідача на користь позивача 3% річних, відповідно до ст. 625 ЦК України, які на день ухвалення рішення складають суму 16 123,00 дол. США. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на доводи викладені у відзиві та письмових поясненнях. Сторони були неодноразово повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, заяв про відкладення розгляду справи від них не надходило. Суд, вислухавши виступи представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. При вирішенні вимог даного позову, суд керується нормами цивільного процесуального законодавства, які визначають правила доказування у цивільному процесі, та положеннями матеріального закону, які регулюють зобов`язання, що виникають за договорами позики. Як вбачається з матеріалів справи у період з 2008 року по 2014 рік між сторонами були укладені договори позики оформленні розписками. Так, зокрема 20.08.2008 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 дол. США, що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи /т. 1 а.с. 6/. Крім того, 20.09.2008 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 дол., що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи /т. 1 а.с. 7/. 07.06.2013 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 244 800 грн. (30 000, 00 дол.), що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи /т. 1 а.с. 8/. 26.08.2013 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 20 000,00 дол. (163 000, 00 грн.), що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи /т. 1 а.с. 9/. 01.08.2014 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 30 000,00 дол. США (в еквіваленті 375 000,00 грн.), які зобов`язався повернути через рік, що підтверджується копією розписки, яка наявна в матеріалах справи /т. 1 а.с. 10/. Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 11.03.2020 № 34116/34117/19-32, підписи від імені [PERSON] , які містяться нижче рукописного тексту у розписці від 20.08.2008 року на суму 50 000, 00 дол. США; розписці від 20.09.2008 року на суму 50 000, 00 дол. США; розписці від 07.06.2013 року на суму 30 000, 00 дол. США; розписці від 26.08.2013 року на суму 20 000, 00 дол. США, які підшито до цивільної справи № 705/3275/18 (том 2 а.с.22-25), - виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та застосування технічних засобів. Підпис від імені [PERSON] , який міститься нижче рукописного тексту у розписці від 20.08.2008 року на суму 50 000, 00 дол. США, виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] , який міститься нижче рукописного тексту у розписці від 20.09.2008 року на суму 50 000, 00 дол. США, виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] , який міститься нижче рукописного тексту у розписці від 07.06.2013 року на суму 30 000, 00 дол. США, виконаний [PERSON] ; підпис від імені [PERSON] , який міститься нижче рукописного тексту у розписці від 26.08.2013 року на суму 20 000, 00 дол. США, виконаний [PERSON] . Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В матеріалах справи містяться розписка за підписом позивача від 15.01.2017 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав кошти в сумі 10 000,00 дол. США в рахунок погашення тіла кредиту та розписка за підписом позивача від 30.01.2018 зі змісту якої вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] в рахунок погашення заборгованості 10 000,00 дол. США. Як стверджував представник відповідача в судовому засіданні вказані кошти були повернуті відповідачем за договором позики, що оформлений розпискою від 01.08.2014. При цьому представник позивача в судовому засіданні визнав, що дійсно позивачем 15.01.2017 було отримано 10 000, 00 дол. США від відповідача в рахунок погашення заборгованості за договором позики від 01.08.2014, а тому вказана обставина відповідно до ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Водночас наполягав, що отриманні позивачем 30.01.2018 кошти в сумі 10 000,00 дол. США були сплачені відповідачем, як відсотки за користування позикою. Дослідженням змісту розписок, що наявні в матеріалах справи судом встановлено, що вони не містять умов щодо сплати відсотків за користування позикою. Інших договорів позики укладених між сторонами, позивачем не надано, відтак, суд приходить до висновку, що кошти відповідачем поверталися відповідачу у рахунок погашення боргу за договором позики від 01.08.2014, загальна сума повернутих коштів складає 20 000 дол. США. Що стосується доводів сторони відповідача, що у розписках від 20.09.2008, від 07.06.2017, від 26.08.2013 вказана сума коштів (дол.), яка отримувалася в борг без зазначення країни походження. Зі змісту розписок, виданих та підписаних [PERSON] , встановлено, що 20.09.2008 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 50 000,00 дол.; 07.06.2013 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 244 800 грн. (30 000, 00 дол.); 26.08.2013 [PERSON] позичив у [PERSON] кошти в сумі 20 000,00 дол. (163 000, 00 грн.). Викладена конструкція тексту розписок свідчить про їх реальність, тобто вже на момент їх видачі відповідачем грошові кошти були ним отримані, а отже договір вважається укладеним, та у позичальників виникли обов`язки з повернення тієї ж суми коштів. Істотною умовою договору позики відповідно до вимог законодавства є його предмет, а саме грошові кошти, факт передачі яких чітко викладений у розписках. Отже основна обов`язкова умова для укладення договору позики між сторонами була визначена, хоча без зазначення доларів якої країни. Проте відсутність в розписці виду доларів або посилання на країну їх походження не є підставою вважати договір не укладеним, оскільки в такому випадку лише маються певні прогалини (недоліки) в змісті реального договору, які суду слід встановити, а сторонам довести на підставі інших доказів в сукупності. Аналогічний висновок зроблений Верховним судом України під час розгляду справи № 6-63цс13 в постанові від 18 вересня 2013 року, де також договір позики не містив назви та коду валюти. Водночас Верховний суд України, задовольняючи скаргу позикодавця, дійшов до висновку, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Предметом договорів позики від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013 у даній справі є іноземна валюта, належність якої суду слід встановити. Крім того, Верховний суд України у вказаній постанові дійшов до висновку, що не зазначення в договорі, якої саме іноземної держави валюта бралася в борг, а саме іноземної держави долара (США, чи Канади тощо), може вплинути на визначення розміру боргу, що підлягає доказуванню в установленому законодавством порядку, а не бути підставою для відмови в задоволенні позову про стягнення боргу. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При встановлені країни походження валюти зобов`язання суд виходить із наступного. В матеріалах справи міститься лист № 94/14 від 19.11.2014 за підписом директора СПП «Агропромресурси» [PERSON] направлений на адресу [PERSON] , зі змісту якого вбачається, що [PERSON] , діючи як фізична особа одержав від [PERSON] , грошові кошти в сумі 180 000 дол. США, які зобов`язувався повернути. На підтвердження факту одержання [PERSON] коштів від [PERSON] в сумі 180 000, 00 дол. США останньому надано розписки за його підписом /т. 1 а.с. 24/. З урахуванням співставлення у сукупності вказаного письмового доказу, змісту спірних розписок, суд приходить до висновку, що країною походження валюти грошового зобов`язання, визначених у розписках від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013, були саме долари США, які в дійсності становили предмет договорів позик, що не суперечить положенням статті 533 ЦК України. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довів жодними доказами іншу країну походження доларів, які були вказані у виданих ним розписках, та не зміг спростувати представлені позивачем докази на обґрунтування позову. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Представник відповідача заперечуючи проти позову, крім іншого посилався на те, що позивачем на адресу відповідача не було направлено вимогу про повернення коштів, а лист не є вимогою про повернення коштів в розумінні положень абз. 2 ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Водночас суд відхиляє вказані доводи, оскільки в матеріалах справи міститься лист від 19.03.2018 направлений на адресу відповідача, в якій позивач вимагав повернення коштів отриманих за договорами позики від 20.08.2008, від 20.09.2008, від 07.06.2013, від 26.08.2013, від 01.08.2014 на загальну суму 180 000, 00 дол. США гривневому еквіваленті за курсом цієї грошової одиниці до національної валюти, встановленому НБУ на дату повернення коштів та процентів в сумі, яка буде еквівалентною 172 491, дол. США за курсом НБУ на дату сплати таких процентів. Вказана вимога була отримана відповідачем, про що свідчить лист відповідь на вимогу від 29.03.2018. Вимога про повернення боргу була заявлена позивачем, який є належним кредитором, а та обставина, що у вимозі були зазначені реквізити дружини позивача не має жодного значення для вирішення вказаного спору. Таким чином суд вважає, що у відповідача виник обов`язок з приводу повернення коштів протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це. Як встановлено судом кошти за договорами позики повернуті відповідачем лише частково в сумі 20 000, дол. США, а тому вимоги позову в частині стягнення боргу підлягають частковому задоволенню в сумі 160 000, 00 дол. США. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ч.1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Разом з тим, щодо валюти виконання та стягнення коштів, слід зазначити наступне. Згідно з вимогами ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Відповідно до вимог ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Аналізуючи наведені правові норми Велика Палата Верховного Суду у постановах від 16 січня 2019 року у справі за №464/3790/16-ц та від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зробили висновок, що у разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Щодо можливості ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті Велика Палата Верховного Суду висловила аналогічну правову позицію, яка міститься у постановах від 4 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 73/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Судом встановлено, що у договорах позики зобов`язання виражене у валюті - доларах США. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 04.07.2018 у справі №761/12665/14-ц зазначила, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менше, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. Суд не вправі змінювати грошовий еквівалент зобов`язання і в резолютивній частині рішення зазначає саме розмір іноземної валюти, що підлягає стягненню. Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Суд погоджується з доводами позивача у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у сумі 16 123, 00 дол. США. Суд не може в повній мірі погодитися із розрахунком наданим позивачем з огляду на наступне. 3 % річних за договором позики від 20.08.2008 мають бути розраховані наступним чином: сума позики 50 000 дол. США; дата початку нарахування 28.04.2018; дата закінчення розрахунку 26.01.2021 (дата ухвалення судового рішення); кількість днів прострочення - 1005. 50 000*3%/100/365*1005= 4126,03 дол. США. 3 % річних за договором позики від 20.09.2008 мають бути розраховані наступним чином: сума позики 50 000 дол. США; дата початку нарахування 28.04.2018; дата закінчення розрахунку 26.01.2021 (дата ухвалення судового рішення); кількість днів прострочення - 1005. 50 000*3%/100/365*1005= 4126,03 дол. США. 3 % річних за договором позики від 07.06.2013 мають бути розраховані наступним чином: сума позики 30 000 дол. США; дата початку нарахування 28.04.2018; дата закінчення розрахунку 26.01.2021 (дата ухвалення судового рішення); кількість днів прострочення - 1005. 30 000*3%/100/365*1005= 2475,62 дол. США. 3 % річних за договором позики від 26.08.2013 мають бути розраховані наступним чином: сума позики 20 000 дол. США; дата початку нарахування 28.04.2018; дата закінчення розрахунку 26.01.2021 (дата ухвалення судового рішення); кількість днів прострочення - 1005. 20 000*3%/100/365*1005= 1650,41 дол. США. Сума 3% річних, розрахованих представником позивача за період з 02.08.2015 по 05.03.2016 включно, заявлена в заяві про зміну предмету позову від 06.03.2019, тобто поза межами загального строку позовної давності (встановленої ст. 257 ЦК України). Враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про застосування строку позовної давності, 3 % річних за договором позики від 01.08.2014 мають бути розраховані наступним чином: сума позики 30 000 дол. США; дата початку нарахування 06.03.2016; дата закінчення розрахунку 14.01.2017; кількість днів прострочення - 315. 30 000*3%/100/365*315= 774,68 дол. США. Розрахунок 3 % річних за договором позики від 01.08.2014 на залишок суми заборгованості в розмірі 10 000, 00 дол. США має бути розрахований наступним чином: сума позики 10 000 дол. США; дата початку нарахування 15.01.2017; дата закінчення розрахунку 26.01.2021; кількість днів прострочення - 1473. 10 000*3%/100/365*1473= 1209,86 дол. США. Таким чином загальна сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 14 362, 63 дол. США. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із відповідача на користь позивача суми боргу за договорами позики в розмірі 160 000 дол. США та 3 % від суми позик за кожен день прострочення виконання зобов`язання в розмірі 14 362, 63 дол. США. За правилом, встановленим статтею 141 ЦПК України, суд здійснює розподіл судових витрат між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже ураховуючи, що позов задоволений на 89% (174363,63 х 100/196123,00), на відповідача слід покласти 89 % понесених позивачем судових витрат, що становить 8539, 00 грн. (9605,00 х 89%100) судового збору та 29 370,00 грн. (33 000, грн. х 89%100) витрат на правничу допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: partial