Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

У січні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка в позовній заяві та в судовому засіданні посилається на те, що відповідач зареєстрований в [INFO], яка належить їй на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.12.2002 року. З грудня 2004 року [PERSON] не проживає у спірній квартирі. Просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартирою № 19 будинку № 21 по вул. Щербини у м. Дніпропетровську, зобовязати паспортний стіл Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області зняти [PERSON] з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. Позивачка у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився. Причину неявки суду не повідомив. Зі згоди позивачки суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.01.1997 року по 16.05.2005 року. Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.12.2002 року. Згідно довідки № 605 КВЖРП Індустріального району від 22.02.2016 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON], її син [PERSON] та відповідач [PERSON] Згідно актів від 05.05.2015 року, 18.02.2016 року в квартирі [ADDRESS] [PERSON] не проживає з грудня 2004 року. Факт не проживання відповідача підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість , а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному на комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК України). Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист права на житло поширюється як на власника квартири (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року) так і на наймача (рішення у справі Larcos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного Кодексу України. Позивачка в позовній заяві та у судовому засіданні посилалися на те, для полегшення погашення заборгованості та подальших оплат за комунальні послуги вона хоче зняти з реєстрації у квартирі [ADDRESS] відповідача, зазначаючи при цьому, що відповідно до ст. 71 ЖК України це є підставою для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою № 19 будинку № 21 по вул. Щербини у м. Дніпропетровську. Суд не може прийняти дане твердження як підставу для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - квартирою № 19 будинку № 21 по вул. Щербини у м. Дніпропетровську, оскільки дана квартира належить позивачці на праві власності і у відповідності зі ст. 391 ЦК України позивачка вправі вимагати усунення створених їй відповідачем перешкод (наявність реєстрації у квартирі без факту в ній проживання) у користуванні власністю. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на законі.

Outcome: dismissed