Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-25 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 28 липня 2011 року помер чоловік позивача [PERSON]. Внаслідок смерті спадкодавця відкрилася спадщина. До складу спадкового майна, окрім іншого, входила також земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,7879 га, що розташована на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Позивач зазначає, що право власності спадкодавця на дане нерухоме майно підтверджується державним актом на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 071831 від 02 квітня 2001 року. Даний державний акт був виданий на підставі рішення ХІІІ сесії ІІІ демократичного скликання Куликівської сільської Ради народних депутатів від 29 березня 2001 року. Позивач вказує також, що на випадок своєї смерті [PERSON] ані заповіту, ані спадкового договору на будь-яке своє майно не складав. Водночас, спадщину після смерті [PERSON] прийняла шляхом постійного проживання на час смерті разом із спадкодавцем саме позивач. Проте, як відзначає позивач, нотаріус відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом по причині наявності виправлення у правовстановлюючому документі спадкодавця на спадкове нерухоме майно. Посилається на вимоги пункту 2.9. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, що забороняє вносити виправлення до державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою. Просить суд визнати за собою в порядку спадкування після смерті 28 липня 2011 року [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,7879 га, що розташована на території Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Позивач до суду не зявилася, хоча була повідомлена про час і місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомила. Представник позивача в судове засідання не зявився, подавши письмову заяву, в якій просить суд розгляд справи здійснювати за його відсутності, на задоволенні позову настоює. Відповідач в судове засідання не зявився, свого представника до суду не направив, однак, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що відносно задоволення позову не заперечує. За викладених умов, відповідно до ст. 169, ч.4 ст.174,ч.2 ст.197 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи без участі сторін та без фіксування судового засідання технічним засобом на підставі наявних в справі доказів. Дослідивши обставини матеріалів справи та перевіривши їх належними та допустимими доказами, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов є підставним та підлягає до задоволення повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що 28 липня 2011 року в селі Волиця-Барилова Радехівського району Львівської області помер [PERSON], що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть, і який являвся чоловіком позивачки, що вбачається з наявної в матеріалах справи копії свідоцтва про шлюб. Судом також встановлено, що місце відкриття спадщини після смерті спадкодавця є село Волиця-Барилова Радехівського району Львівської області. А також відсутність посвідчення від імені виконавчого комітету Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області заповіту від імені спадкодавця та постійне проживання позивача на час смерті спадкодавця. Це підтверджується довідкою виконавчого комітету Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області,№170 від 03.07.2015 року, копія якої знаходиться в матеріалах справи. В матеріалах справи також наявна копія державного акту на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 071831 від 02 квітня 2001 року, що був виданий на підставі рішення ХІІІ сесії ІІІ демократичного скликання Куликівської сільської Ради народних депутатів від 29 березня 2001 року. Даний акт зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 14699. Суд також вважає, що наявність у позивача оригіналу вищезазначеного державного акту на право приватної власності на землю свідчить про те, що його було видано саме спадкодавцю чоловіку позивача [PERSON], а не іншій особі. Суд надав правову оцінку зазначення у даному правовстановлюючому документі в якості прізвища громадянина, якому він був виданим «Цімбровський». А також напису кульковою ручкою «Виправленому вірити Перекресленого не читати», яке застережено підписом голови Куликівської сільської ради Радехівського району Львівської області та скріплено відбитком печатки даного органу місцевого самоврядування. Суд приходить до висновку, що під час видачі спадкодавцю 02 квітня 2001 року державного акту на право приватної власності на землю в частині прізвища власника землі органом місцевого самоврядування, що такий документ видав було допущено описку. Яку згодом орган місцевого самоврядування, що такий документ видав, намагався виправити відповідним написом. Тому суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно на праві приватної власності з 02 квітня 2001 року належало саме спадкодавцю [PERSON]. Та, відповідно, входило до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті останнього. Відповідно до абз. абз. 1,2 п.24 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК ( 435-15 ). Зазначене положення застосовується до спадкоємців, в яких право на спадкування виникло з набранням чинності зазначеним Кодексом. Суди відкривають провадження в такій справі у разі відсутності письмової згоди спадкоємців, які прийняли спадщину (частина друга статті 1272 ЦК) ( 435-15 ), а також за відсутності інших спадкоємців, які могли б дати письмову згоду на подання заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Відповідачами у такій справі є спадкоємці, які прийняли спадщину. При відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно п.2 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належними відповідачами у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини є спадкоємці, які прийняли спадщину, або територіальні громади в особі органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. У п.3.3 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказано, що відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв'язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. При вирішенні питання про залучення до участі у справі в якості третіх осіб органів, що уповноважені здійснювати державну реєстрацію об'єкта нерухомості, судам слід мати на увазі наступне. За відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. У п. 3.5. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. Отже, системний аналіз вищезазначених розяснень дає суду підстави для правового висновку, що у спадкових справах, а саме, зокрема, у спорах про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, а також у спорах про визнання права власності на спадкове майно належними відповідачами є спадкоємці, які прийняли спадщину. За відсутності ж спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті спадкодавця належними відповідачами у подібній категорії справ є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За обставин відсутності в матеріалах справи будь-яких доказів прийняття спадщини після смерті спадкодавця будь-яким іншим спадкоємцем суд вважає Куликівську сільську раду Радехівського району Львівської області належним відповідачем. А відтак суд не вбачає жодних правових підстав пропонувати позивачу замінити відповідача на належного чи залучити співвідповідача до участі у справі за власною ініціативою. Суд погоджується з позивачем про те, що іншого виходу з ситуації, що наразі склалася, інакше як звернутися з даним позовом з метою захисту наявності свого невизнаного майнового права у позивача не було. Адже пунктом 2.9. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженого наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року № 43 передбачено, що заповнення державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою покладається на Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах» та його структурні підрозділи. Усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Заповнення вказаних документів здійснюється з використанням комп'ютерної техніки. При цьому суд, виходячи з характеру спірних правовідносин, вважає обраним спосіб захисту невизнаного майнового права позивача шляхом його визнання правильним та таким, що передбачений чинним законодавством України. Відповідно до п. 12 постанови пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», при розгляді справи про встановлення відповідно до п.6 ст.273 ЦПК факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Відповідно до положень Листа Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01 січня 2012 року, інколи трапляються випадки, коли громадяни не можуть використовувати правовстановлюючі документи, оскільки зазначені в них прізвище, ім'я, по батькові, місце чи час народження не відповідають записам у паспорті чи свідоцтві про народження або в інших документах, які хоч і не посвідчують особу, але є необхідними для підтвердження певного права. Коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Для порушення в судах справ про встановлення належності правовстановлюючих документів необхідно подавати заяву з доказами того, що цей документ належить заявнику і що організація, яка його видала, не може внести до нього відповідні виправлення. У цих справах суд встановлює належність особі правовстановлюючих документів, а не тотожність прізвища, імені, по батькові, неоднаково названих у різних документах, неприсвоєння чи залишення одного з них. Суд враховує, що чинним на час видачі спадкодавцю правовстановлюючого документа на земельну ділянку законодавством не було передбачено можливості внесення до такого документа виправлень відповідними органами державної влади чи місцевого самоврядування. А також те, що на час звернення позивача до суду чинним законодавством України вже не було передбачено видачі громадянам державного акту про право власності на земельну ділянку як документа, що підтверджує право власності на земельну ділянку. А відтак, з огляду на неможливість позивача отримати в нотаріуса свідоцтво про право на спадщину за законом з обєктивних та незалежних від позивача причин, суд вважає правильним звернення позивача до суду саме з позовом про визнання права власності на спадкове майно, а не із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення - факту належності правовстановлюючих документів особі. Відповідно до ч.1 ст.1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частинами 1,2 ст.1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог ч.1,2 ст.1221 ЦК України, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Судом встановлено, що спадкодавець за свого життя особистого розпорядження на випадок своєї смерті у формі заповіту не складав. У відповідності до ч.1 ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу вимог ч.2 ст.1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Отже суд приходить до висновку, що за відсутності заповіту спадкодавця спадкування майна спадкодавця здійснюється у даній справі саме за законом. В силу вимог ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У відповідності до ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. В силу вимог ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В силу вимог ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається на ім'я кожного з них, із зазначенням імені та частки у спадщині інших спадкоємців. Отже, на думку суду, позивач була єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом. А тому набула усіх прав та обов'язків, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, до позивача як до спадкоємця перейшли усі майнові права спадкодавця - право власності у згаданому нерухомому майні у повному обсязі. Таким чином суд приходить до переконання, що заявлений у даній справі позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки позивач належним чином виконала свій процесуальний обовязок довести належними та допустимими доказами усі ті обставини, на які позивач посилалася як на підставу своїх заявлених позовних вимог.

Outcome: approved