Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до Корольовського районного суду м. Житомира з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача борг по договору позики у сумі 10 тис. грн. Позовні вимоги обґрунтовувались тим, що 30.09.2014 року відповідач взяв у позивача по розписці в борг 10 тис. грн., які зобовязався повернути протягом декількох місяців після отримання виплат від страхової компанії, однак у вказаний строк кошти не виконав, у звязку з чим позивач звернувся до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судове засідання позовні вимоги підтримали, додатково пояснили, що 30.09.2014 року по вул. Вітрука в м.Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням сторін. Вказували, що з метою врегулювання ситуації, що виникла та можливості проведення відповідачем швидкого ремонту свого пошкодженого автомобіля, позивач на місце ДТП передав відповідачу грошові кошти в сумі 10 тис. грн., який останній мав в подальшому повернути, про що відповідач склав відповідну розписку, однак позичених коштів так і не повернув. Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував, не заперечував факт написання ним розписки від 30.09.2014 року, а також факт виплати йому страхового відшкодування, однак вказував на відсутність у нього будь-яких боргових зобовязань перед позивачем, посилаючись на невідповідність розписки вимогам закону до договору позики та відсутність його підпису на розписці, просив у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною 1 статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обовязок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно із частиною 2 статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Зазначені правові позиції висловлені Верховним Судом України у постановах від 18 вересня 2013 року (справа № 6-63цс13), 2 липня 2014 року (справа № 6-79цс14), 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи розписки від 30.09.2014 р., [PERSON] отримав кошти в сумі 10 тис. грн від [PERSON] в якості компенсації за пошкодження автомобіля Опель д.з. АМ4960ВМ, що мало місце 30.09.2014 року по вул. Вітрука в м.Житомирі. Вказану суму коштів [PERSON] зобовязався повернути виключно після надходження на його рахунок страхових коштів (а.с. 28). Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що 30.09.2014 року по вул. Вітрука в м.Житомирі сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів під керуванням [PERSON] та [PERSON], внаслідок якої транспорті засоби отримали механічні пошкодження. Вказував, що [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти у сумі 10 тис. грн. з умовою їх повернення після виплати останньому страхової суми, про що [PERSON] в його машині було особисто складено відповідну розписку. При цьому, зі змісту розписки від 30.09.2014 року не вбачається обставин отримання [PERSON] грошових коштів в борг, а йде мова про отримання від [PERSON] коштів в якості компенсації за пошкодження автомобіля, що підлягають поверненню [PERSON] після виплати йому страхового відшкодування. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що хоча зміст розписки від 30.09.2014 року підтверджує факт передачі [PERSON] грошової суми [PERSON] у сумі 10 тис. грн. та отримання останнім цих коштів, однак правова природа вказаної розписки не вказує на виникнення між сторонами правовідносин позики за ст. 1049 ЦК України. Отже, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача боргу за договором позики у сумі 10 тис. грн. задоволенню не підлягають. Водночас, відмова в позові не позбавляє права позивача на звернення до суду з новим позовом з інших підстав, зокрема, повернення майна набутого або збереженого без достатньої правової підстави (безпідставно набутого майна).

Outcome: dismissed