Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

У серпні 2016 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про розірвання спадкового договору та визнання його нікчемним, посилаючись на те, що позивачу виповнилося 70 років, він часто хворіє, потребує стороннього догляду. У м. Реклінгнхаузен ФРН проживає його донька [PERSON], яка на початку 2007 року запропонувала свої послуги по забезпеченню його доглядом, утриманням його житлового будинку, матеріальної допомоги у разі захворювання. Він погодився та 04.10.2007 року уклав з відповідачем у Першій Слов'янській державній нотаріальній конторі спадковий договір. Перший рік після укладення спадкового договору відповідач сумлінно виконувала свої зобов'язання, а останні роки припинила забезпечувати його ліками, матеріально допомагати в лікуванні. У позивача діагностували онкологічне захворювання, яке потребує непосильно високої оплати. Він мав намір отримати кредит на лікування під заставу квартири, але через укладення спадкового договору банки відмовляють в його наданні. Оскільки відповідач тривалий час не виконує взяті на себе зобов'язання за договором, відмовила у наданні матеріальної допомоги на лікування, то просить визнати нікчемним та розірвати спадковий договір житлового приміщення по [ADDRESS], укладений 04.10.2007 року між [PERSON] та [PERSON] Позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за станом здоров'я, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, суд вважає можливим зі згоди позивача ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Дослідивши письмові докази та матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER], виданого 08 червня 2003 року Слов'янською міською радою ( а. с.3). 04 жовтня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений спадковий договір, посвідчений державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної контори (№ в реєстрі1-3097). За умовами вказаного договору [PERSON] передає після його смерті у власність дочці - [PERSON] належну йому квартиру [ADDRESS]. За приписами п.п. 6.1-6.4 Договору [PERSON] взяла на себе обов'язки: відвідувати Відчужувача один раз на рік не менше як на два тижні, у випадку хвороби Відчужувача забезпечувати ліками згідно з рецептами лікарів, незалежно від їх вартості; при виникненні потреби: похилого віку, хвороби Відчужувача, забезпечити необхідну допомогу; в разі смерті Відчужувача поховати прах на цвинтарі міста Слов'янська ( а. с. 5) Відповідно до ст. 1302 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов'язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Згідно зі ст. 1305 ЦК України, набувач у спадковому договорі може бути зобов'язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Статтею 1308 ЦК України передбачено, що спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу відчужувача у разі невиконання набувачем його розпоряджень. Спадковий договір може бути розірвано судом на вимогу набувача у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд на підставі ст.ст. 10,11,27,60 ЦПК України розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Особа, яка бере участь у справі, зобов'язана надати усі наявні у неї докази та довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, що мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких виник спір. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таким умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до п. 10 спадкового договору, у разі невиконання набувачем майна розпорядження відчужувача, спадковий договір може бути розірваний судом на вимогу відчужувача, а також на вимогу набувача майна у разі неможливості виконання ним розпоряджень відчужувача. На даний час позивачу виповнився 71 рік (а. с. 14), погіршився його стан здоров'я, він перебуває на лікуванні у Краматорському онкодиспансері, потребує тривалого комплексного лікування та придбання коштовних хімпрепаратів (а. с. 4), та відповідач не виконує належним чином зобов'язання за спадковим договором. Позовні вимоги позивача в частині визнання спадкового договору нікчемним задоволенню не підлягають з наступних підстав. Позивач вважає нікчемним спадковий договір з тих підстав, що відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань за договором - не відвідує його, припинила забезпечувати позивача ліками. Відповідно до ст. 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (ч. 1 ст. 219, ч. 1 ст. 220, ч. 1 ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (ч. 2 ст. 222, ч. 2 ст. 223, ч. 1 ст. 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через його невідповідність вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Оскільки відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання правочину недійсним, вкрай важливим є розмежування двох понять: «нікчемний правочин» та «оспорюваний правочин», бо кожен з видів недійсності правочинів передбачає різні шляхи захисту цивільних прав та інтересів. Відповідно до ст. 204 ЦК правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він визнаний судом недійсним (оспорюваний правочини). Правочини поділяються за ступенем недійсності на абсолютно недійсні з моменту їх вчинення (нікчемні) та відносно недійсні, які можуть бути визнані судом недійсними за певних умов (оспорювані). Згідно з вимогами ст. 215 ЦК нікчемним є той правочин, недійсність якого прямо передбачена законом, тобто коли є правова норма, яка безпосередньо визначає недійсність правочину без дотримання її вимог, а оспорюваним є той правочин, недійсність якого прямо не встановлена законом, але який у разі, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, може бути судом визнаний недійсним. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В даному випадку позивачем невірно обраний спосіб захисту порушеного права та позовні вимоги в частині визнання правочину нікчемним задоволенню не підлягають. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, позивачем доведено перед судом факт невиконання умов спадкового договору з боку відповідача.

Outcome: partial