Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-14 00:00:00

У січні 2017 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , 3 особа-Акціонерний комерційний банк «Правекс-Банк» , в якому просив встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем у період з 2001 р. по 01.01.2017 р., визнати спільною власністю подружжя нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 52,3 кв.м.,житловою площею 29,4 кв.м., право власності на яку зареєстровано за [PERSON] та розподілити спільне майно подружжя, визнавши за позивачем право власності на Ѕ частину квартири. Позов мотивовано тим, що [PERSON] разом із відповідачем з 2001 року проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають спільну доньку [PERSON] , [INFO] . Під час спільного проживання у фактичних шлюбних відносинах, 12 листопада 2007 р. вони з відповідачем придбали квартиру [ADDRESS] , яку оформили на [PERSON] . У зазначеній квартирі вони проживали до 01.01.2017 р. При купівлі квартири між [PERSON] та Акціонерним комерційним банком «Правекс-Банк» оформлено кредит, договір іпотеки, предметом якого стала вказана квартира. [PERSON] виступив поручителем за відповідним договором і , як стверджує, самостійно виплачував кредит. В ніч з 31.12.2016 р. на 01.01.2017 р. , дружина забрала дитину та пішла з квартири. Стало відомо, що [PERSON] потрапила до секти, куди втягнута дитина і з цього приводу вони відмовились від спілкування з позивачем, від імені відповідача діють невідомі люди, які представляються адвокатами [PERSON] та намагаються продати квартиру. Оскільки згоди стосовно порядку розподілу спільного сумісного майна подружжя не досягнуто, [PERSON] вимушений був звернутися до суду ( а.с. 40-41). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не сповістила, надала заперечення на позовну заяву, в яких посилається на те, що дійсно сторони в період з 2001 р. по грудень 2016 р. включно проживали спільно без реєстрації шлюбу та є батьками [PERSON] , [INFO] . Квартира придбана у листопаді 2007 р. за кредитні кошти, а також за отримані від продажу квартири [ADDRESS] , яка належала [PERSON] та її матері [PERSON] . Отримані від продажу квартири кошти були також витрачені на відновлення та ремонт придбаної квартири, кредит відповідач виплачувала самостійно на доходи, отримані від підприємницької діяльності. Стверджує, що пред`являючи позов про визнання права власності на Ѕ частину квартири , позивач не ставить питання про врахування заборгованості за договором кредиту, хоча борги є спільними та враховуватись при поділі майна, тому просить відмовити у задоволенні вимог в частині визнання права власності на Ѕ частину квартири ( а.с. 97-99). Представник 3 особи- Акціонерного товариства «Правекс Банк» проти позову заперечував, посилаючись на те, що 12.11.2007 р. Банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті на суму 50400 доларів США строком до 12.11.2022 р. Починаючи з 31.12.2016 р. , позичальник свої зобов`язання не виконує, тому заборгованість за кредитом, відсотками та штрафам на 10.02.2018 р. склала 23508,52 долари США. На теперішній час пред`явлено позов до [PERSON] та [PERSON] , як поручителя, про стягнення заборгованості. Спірна квартира передана Банку в іпотеку в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. [PERSON] в судовому засіданні не взяв на себе обов`язок щодо погашення боргу , тому у разі задоволення позову він може відмовитися від матеріальної відповідальності перед банком. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 02.02.2017 року, за клопотанням представника позивача про забезпечення позову накладено заборону на відчуження квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] ( а.с. 27-28). Відмовлено ухвалою суду від 25.07.2017 р. представнику відповідача [PERSON] - [PERSON] у задоволенні клопотання про витребування доказів- копії платіжних доручень про сплату заборгованості за кредитним договором № 12006-172/07Р від 12.11.2007 р. ( а.с. 85). Ухвалою Жовтневого районного суду м.Харкова від 15.01.2018 р. задоволена заява представника позивача, витребувані у Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Правекс-Банк» копії кредитного договору та всіх додатків та додаткових угод, копії квитанцій, за якими погашався кредит за договором № 12006-172/07Р від 12.11.2007 р., копія кредитної справи, інформація про розмір погашеної заборгованості та розмір залишку заборгованості із докладним її розрахунком ( а.с. 116-117). Суд, вислухавши пояснення сторін , перевіривши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] і [PERSON] проживали однією сім`ю без реєстрації шлюбу з 2001 р. по грудень 2016 р. включно і ці обставини сторони не заперечують. Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 23.07.2002 р. міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського обласного управління юстиції, батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] , [PERSON] ( а.с. 7). Відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненням учасників справи, їхніх представників. Відповідачем визнано факт проживання з [PERSON] однією сім`єю в період з 2001 року по грудень 2016 р. включно. Оскільки спірні правовідносини між сторонами виникли до набрання чинності Сімейним Кодексом України 01 січня 2004 р., положеннями Кодексу про шлюб та сім'ю України не передбачалось можливості визнання факту спільного проживання без реєстрації шлюбу, як підстави для визнання набутого майна спільною сумісною власністю, але відносини між [PERSON] і [PERSON] продовжувались до грудня 2016 р. суд вважає за можливе задовольнити вимоги [PERSON] в цій частині встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Згідно з договором купівлі-продажу від 12 листопада 2007 р. [PERSON] придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 29,4 кв.м., загальною-52,3 кв.м. за ціну 282 800 грн., з яких 28280 грн. кошти покупця, а 254520 грн., що по курсу Національного Банку України є еквівалентом 50400 доларів США-кредитні кошти, надані покупцеві АКБ «Правекс-Банк» згідно кредитного договору № 12006-172/07Р від 12.11.2007 р. ( а.с. 4-5). 12.11.2007 р. між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] укладено договір поруки № 12006-172/07Р, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі зобов`язань [PERSON] за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки ( штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у розмірі 50400 доларів США та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачено умовами кредитного договору, відшкодування збитків та іншої заборгованості ( а.с. 6). Між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» того ж дня укладено договір іпотеки, за яким [PERSON] передала в іпотеку спірну квартиру [ADDRESS] АКБ «Правекс -Банк». Сторони не заперечують проти того, що з 2007 р. вони постійно проживали у зазначеній квартирі. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається з урахуванням розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними у період шлюбу може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня2018 року у справі № 404/1515/16-ц, а також у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі 372/504/17 (провадження 14-325цс18). Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначеност. 65 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідач [PERSON] посилається на те, що квартира була придбана не тільки за кредитні кошти, а також за особисті кошти, отримані від продажу іншого нерухомого майна- квартири [ADDRESS] , яка належала їй та матері [PERSON] . Як вбачається з копії договору купівлі-продажу, посвідченого 07.12.2007 р. приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Бервено Н.І., однокімнатна квартира [ADDRESS] житловою площею 16,5 кв.м., загальною площею 31,9 кв.м. продана [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] за 207050 грн. Пункт 10 договору передбачено, що договір укладається зі згоди [PERSON] -батька малолітньої [PERSON] . Спірна квартира придбана 12.11.2007 р., тобто ще до продажу однокімнатної квартири. Наданими суду виписками банку за особовими рахунками [PERSON] не підтверджено також, що вона за рахунок особистих коштів від продажу квартири вносила на погашення заборгованості за кредитом одноразово значно більши суми, ніж передбачено договором ( а.с. 132-140). Перебування спірного майна в іпотеці не впливає на вирішення спору, оскільки поділу підлягає також і те майно, що є спільною сумісною власністю позивача і відповідача, яке знаходиться у третіх осіб, а гарантії іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Суд також зазначає, що законом презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого жінкою та чоловіком, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі. (ст. 74 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За частиною першою статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідач [PERSON] , як один із подружжя, який оспорює поширення правового режиму спільного сумісного майна на спірну квартиру, належними та допустимими доказами не довела обставини, на які посилалася для спростування презумпції спільності права власності подружжя на вказане майно. За правилами ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем сплачено 3349 грн. 16 коп.судового збору ( а.с. 10, 11, 17).Виходячи повного задоволених позовних вимог з відповідача підлягають стягненню на користь [PERSON] понесені ним судові витрати, пов`язані з оплатою судового збору. На підставі викладеного і

Outcome: approved