Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-11 00:00:00

У серпні 2018 року позивачка звернулася до Апеляційного суду м . Києва з клопотанням про визначення територіальної підсудності цивільної справи за її позовом до відповідача про розірвання шлюбу суду. У вказаному позові позивачка просила суд ухвалити рішення, яким розірвати між нею та відповідачем шлюб, який зареєстрований 04 грудня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 1014. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 16 серпня 2018 року, у порядку Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено Печерський районний суд м. Києва для забезпечення розгляду позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою судді від 07 вересня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 19 жовтня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті на 12 листопада 2018 року. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи позивачка та відповідач зареєстровані на території АР Крим, яка тимчасово непідконтрольна Україні у зв'язку з тимчасовою окупацією території України, а саме: АР Крим. Статтею 12-1 Закону України ««Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» визначено порядок виклику в суд та повідомлення про судове рішення осіб, які перебувають на тимчасово окупованій території України. Відповідно до ст. 12-1 даного Закону, якщо остання відома адреса місця проживання (перебування), місцезнаходження чи місця роботи учасників справи знаходиться на тимчасово окупованій території, суд викликає або повідомляє учасників справи, які не мають офіційної електронної адреси, про дату, час і місце першого судового засідання у справі через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за двадцять днів до дати відповідного судового засідання. Суд викликає або повідомляє таких учасників справи про дату, час і місце інших судових засідань чи про вчинення відповідної процесуальної дії через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України (з посиланням на веб-адресу відповідної ухвали суду в Єдиному державному реєстрі судових рішень), яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання або вчинення відповідної процесуальної дії. З опублікуванням такого оголошення відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Учасники справи, остання відома адреса місця проживання (перебування) чи місцезнаходження яких знаходиться на тимчасово окупованій території і які не мають офіційної електронної адреси, повідомляються про ухвалення відповідного судового рішення шляхом розміщення інформації на офіційному веб-порталі судової влади з посиланням на веб-адресу такого судового рішення в Єдиному державному реєстрі судових рішень. З моменту розміщення такої інформації вважається, що особа отримала судове рішення. На виконання вимог зазначено Закону, судом здійснені оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, в якому повідомлено сторін про відкриття провадження у справі та необхідність надати у строк встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву та протягом п'яти днів з дня вручення відповіді позивача на відзив подати заперечення на відповідь. Аналогічне оголошення судом було здійснено судом до початку розгляду справи по суті. Відповідач у судове засідання з розгляду справи по суті не з'явився, у строк встановлений в ухвалі судді відповідач до суду не направив відзив на позовну заяву та не надав будь-яких доказів на обґрунтування своїх заперечень. Поряд з цим в матеріалах позову міститься заява позивачки про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. За вказаних обставин суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності сторін. Встановлено, що позивачка звернувся до суду з даним позовом і просить розірвати шлюб, зареєстрований між нею та відповідачем. Вимоги обґрунтовані тим, що спільне життя не склалось, і вони не підтримують сімейних відносин. В судове засідання позивачка не з'явилася, направила до суду заяву згідно якої вимоги підтримує, просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином у порядку 12-1 Закону України ««Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Суд дослідивши письмові докази по справі, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 04 грудня 2009 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим. Від спільного життя подружжя має дитину - сина [PERSON], [INFO]. Сторони проживали однією сім'єю, проте як зазначає позивач, вони як подружжя тривалий час не підтримують сімейних відносин, не ведуть спільного господарства, не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач зазначає про відсутність намірів відновлювати шлюбні стосунки з відповідачем. Встановлені обставини свідчать про те, що між сторонами сімейні відносини відсутні. Статтею 51 Конституції України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Відповідно до ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з приписами ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікований Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», який є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, який регулює цивільні відносини, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, відповідно до ст. 10 ЦК України, кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Стаття 8 Конвенції декларує, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. За ч. 2 вказаної статті, органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. Як проголошено положеннями ст. 12 Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім'ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права, так і безумовним правом чоловіка і жінки є право на розірвання шлюбу, через призму зокрема ст.ст. 5, 8 вказаного міжнародного договору. Під час розгляду справи судом з'ясовано, що сторони не ведуть спільне господарство, не підтримують шлюбно-сімейні стосунки, проживають окремо та втратили один до одного почуття поваги і любові. З часу припинення шлюбних відносин та часу знаходження позову в суді, примирення між сторонами не відбулось. Кожна з сторін не вважає можливим збереження сім'ї. При таких обставинах суд приходить до висновку , що дальше спільне життя подружжя та збереження їх сім'ї неможливе, оскільки буде суперечити інтересам кожної із сторін. Таким чином, вимоги про розірвання шлюбу обґрунтовані і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 704 грн. 80 підлягає відшкодуванню пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки судом задоволено позовні вимоги, судові витрати у вигляді сплати судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивачки. На підставі викладеного та

Outcome: approved