Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на частку майна, що знаходиться у спільній сумісній власності подружжя, посилаючись на те, що 30 вересня 2005 року вона з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 2723. 21 червня 2006 року перебуваючи у шлюбі з позивачем відповідач за згодою позивача придбав у власність квартиру відповідно до договору купівлі-продажу, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та має загальну площу 65,2 кв.м. На підставі вищевикладеного позивач просить визнати за нею право власності на ? частини квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача витрати з оплати судового збору. У судовому засіданні позивач позов підтримала та просить його задовольнити з викладених підстав. Відповідач у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Оскільки, суд позбавлений можливості відкласти розгляд справи на підставі ст. 169 ЦПК України в межах строку встановленого ст. 157 ЦПК України, дану справу слід розглянути у відсутності відповідача на підставі наявних доказів у загальному порядку. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони 30 вересня 2005 року уклали шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім»ї, актовий запис № 2723. За час перебування у шлюбі подружжям було придбане спільне майно, а саме: трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], про що свідчить договір купівлі-продажу від 21 червня 2006 року, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 6120. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно власником вищевказаної квартири являється [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21 червня 2006 року. Відповідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). На підставі ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ набута, за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Отже, норми сімейного законодавства презумують спільність майна подружжя, набутого у шлюбі, якщо не буде доведено, що це майно є особистою приватною власністю одного з них. Таким чином, суд вважає, що квартира [ADDRESS] була придбана подружжям під час зареєстрованого шлюбу у спільну сумісну власність. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи пояснення позивача про те, що вищевказану квартиру було придбано спільно у шлюбі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню. Таким чином, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Відповідно л ост. 84 ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати за сплату судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved