Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] ) та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про відшкодування матеріальної шкоди в сумі 226 754,80 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 25.12.2014 між [PERSON] з одного боку та [PERSON] і [PERSON] - з іншого, за усною домовленістю було укладено договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство «Київмед-центр». На виконання цього договору позивачем було сплачено 350 000 грн. У зв`язку з придбанням підприємства позивач орендувала нежитлове приміщення, за оренду якого за чотири місяці сплатила 48 000 грн. Згодом позивач дізналась, що на її ім`я зареєстроване зовсім інше підприємство, а саме: приватне підприємство «Київмед», яке не має ні майна, ні стоматологічного обладнання, ні ліцензії, ні документів. У зв`язку з цим позивач звернулася до [PERSON] та [PERSON] з вимогою повернути грошові кошти. 05.03.2015 [PERSON] повернула позивачу 130 000 грн., решту суми - 210 000 грн. відповідно до розписки зобов`язалась повернути протягом 10 днів. 16.03.2015 [PERSON] повернула позивачу 150 000 грн., залишок в сумі 60 000 грн. зобов`язалась повернути 19.03.2015, проте ці кошти так і не були повернуті. Відповідно до ст. 1049, 1050 ЦК Українипозичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором, а якщо він своєчасно не повернув суму позики, зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу - індекс інфляції та три проценти річних від простроченої суми. 20.02.2018 позивач в особі представника подав позовну заяву у новій редакції, згідно якої просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно борг в сумі 60 000 грн., три проценти річних в сумі 3 417,53 грн. та інфляційні втрати в сумі 92 217,53 грн. (а.с. 88-91). Під час перебування справи на розгляді в суді відповідач [PERSON] померла (а.с. 94), у зв`язку з чим суд постановив ухвалу від 16.05.2017 про зупинення провадження у справі (а.с. 101). 23.10.2017 суд постановив ухвалу про відновлення провадження у справі (а.с. 104). Ухвалою від 13.06.2018 (протокольною) суд залучив до участі у справі правонаступників померлого відповідача [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в особі їх представників позов не визнали та обґрунтували свої заперечення такими обставинами. Договору позики сторони не укладали, позику не брали, розписок щодо позики немає, правовідносин позики між сторонами не існувало і не існує, а тому позивач безпідставно посилається на положення ст. 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України. У наданих позивачем так званих «розписках» [PERSON] не вказано про передачу позивачем та отримання від неї відповідачами 25.12.2014 в борг чи позику будь-яких коштів. Більш того немає посилань на те, що це стосується [PERSON] За умов відсутності самого факту передання коштів договір позики є неукладеним. Оскільки відповідачі позику не отримували, відсутні правові підстави і для застосування ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України. Окрім того розрахунок індексу інфляції та трьох процентів річних зроблений за незрозумілий період та не підтверджує суми вимоги. Як ще на одну підставу для відмови у задоволенні позову представник [PERSON] .[PERSON] посилався на те, що первісно позивач звернулася до суду з позовом про відшкодування матеріальної шкоди, зазначивши підставою позову укладений нею договір оренди. В подальшому позивач звернулася до суду із заявою про зміну та уточнення позовної заяви, в якій вже просила суд стягнути борг за договором позики. Надене свідчить про те, що позивач одночасно змінила і підстави і предмет позову, що за нормами процесуального закону не допускається. Заслухавши представників сторін, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 05.03.2015 [PERSON] написала розписку, якою підтвердила факт повернення [PERSON] 130 000 грн. та зобов`язалась протягом 10 днів повернути залишок коштів в сумі 210 000 грн. (а.с. 5). Відповідно до розписки від 16.03.2015 [PERSON] підтвердила факт повернення [PERSON] 150 000 грн. та зобов`язалась протягом кількох днів (приблизно 19.03.2015) повернути залишок коштів в сумі 60 000 грн. (а.с. 7). З письмових пояснень [PERSON] вбачається, що у грудні 2014 р. між нею та [PERSON] за посередництва її рідної сестри [PERSON] було укладено усний договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство, яке здійснює господарську діяльність з медичної практики у галузі стоматології. На виконання цього договору покупець [PERSON] передала продавцю грошову суму. В подальшому позивач відмовилась від договору і зажадала повернення сплачених нею коштів,що і стало передумовою написання відповідачем розписок і виникнення спірних зобов`язань. Позивачем надано витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, дані якого підтверджують, що з 24.12.2014 вона зареєстрована як засновник та керівник приватного підприємства «Київмед» (а.с. 82-84). Згідно з даними листа Міністерства охорони здоров`я від 16.03.2015 приватному підприємству «Київмед» ліцензія на провадження господарської діяльності з медичної практики не видавалась, натомість у приватного підприємства «Київмед-центр» наявна діюча ліцензія МОЗ України на господарську діяльність з медичної практики (а.с. 25). Не оспорюючи вказаних обставин та визнаючи факт власноручного написання відповідачем [PERSON] розписок, її представники послались на те, що грошові кошти від позивача у позику вона не отримувала. Відповідно до положень частини 1 статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Згідно з частиною 2 статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, установлених статтею 11 цього Кодексу. За приписом частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Отже за змістом цієї норми матеріального закону позикові відносини зумовлені характером обов`язку боржника повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1053 цього Кодексу закріплює правило, яким передбачено можливість новації у позикове зобов`язання іншого боргу, який виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави. Борговими зобов`язаннями є зобов`язання, прописані в борговій розписці. Боргова розписка - це документ у вільній формі, який дає позичальник кредитору при взятті грошей. У ньому прописується розмір боргу і термін його повернення, фіксується те, що в разі неповернення грошових коштів кредитор має право вимагати їх з позичальника в судовому порядку після того, як пройде термін погашення. За положенням статті 520 ЦК України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою. Отже зважаючи на пояснення позивача та зміст покладених в обґрунтування позову розписок, зокрема розписки від 16.03.2015, яка чітко передбачає обов`язок відповідача [PERSON] повернути борг в сумі 60 000 грн. у визначений строк і без будь-яких умов, суд дійшов висновку, що в даному випадку має місце заміна боржника та новація у позикове зобов`язання іншого боргу, який виник у зв`язку з відмовою позивача від договору купівлі-продажу корпоративних прав. Відповідно до положень частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. За загальними правилами, встановленими статтями 526, 530, 611 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу та у встановлений строк, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За приписом статті 599 цього Кодексу зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Судом встановлено, що [PERSON] своїх грошових зобов`язань у встановлений строк не виконала, що підтверджується наявністю у позивача оригіналу її розписки, яка була оглянута в судовому засіданні. Відповідно до вимог статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов`язання і у разі прострочення на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Інфляційні втрати обраховуються шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на добуток індексів інфляції за період прострочення (сукупний індекс інфляції). Три проценти річних розраховуються по формулі: сума боргу х 3 х кількість днів прострочення платежу/365/100. На підтвердження розміру позовних вимог позивачем надано розрахунки, відповідно до яких інфляційні втрати внаслідок прострочення виконання грошового зобов`язання склали 28 800 грн., а три проценти річних від простроченої суми - 3 417,53 грн. З розрахунку вказаних сум вбачається, що три проценти річних нараховані за 693 дні прострочення, тобто ці вимоги заявлені за період з 20.03.2015 по 09.02.2017, а інфляційні втрати - за період з березня 2015 р. - по грудень 2016 р. Розрахунки позивача суд покладає в обґрунтування рішення, оскільки вони виконані за вірними формулами, з урахуванням статистичних даних про індекси інфляції за період прострочення та не спростовані відповідачем. Доводи представника відповідача про те, що суд не має підстав для розгляду даної справи за позовною заявою у новій редакції суд вважає необґрунтованими. Так, за змістом цивільного процесуального закону під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, а підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Таку правову позицію висловив Верховний Суд у постанові від 13.03.2018, прийнятій у цивільній справі № 916/1764/17. Зі змісту заяв позивача по суті справи вбачається, що і первісна вимога про відшкодування шкоди і нова вимога про стягнення боргу обґрунтовані, зокрема, однією і тією ж обставиною, а саме: розпискою відповідача [PERSON] , згідно якої вона зобов`язалась повернути позивачу 60 000 грн. До того ж і в первісній і в новій позовній заявах міститься посилання на норми цивільного законодавства, які регулюють відносини, що випливають з договору позики. Відтак заява позивача від 20.02.2017 стосувалась виключно зміни предмета позову, тому відповідно до вимог ЦПК України в редакції, чинній на час вчинення процесуальних дій, суд вправі був прийняти дану заяву до розгляду. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення матеріального та процесуального законувимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення вказаних сум суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх. Правові підстави для стягнення боргу з правонаступників [PERSON] відсутні, оскільки договір позики з позивачем вона не укладала, а отже і зобов`язань повернути борг у неї не виникло. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд покладає на відповідача [PERSON] сплачений позивачем судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 922,18 грн.

Outcome: approved