Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

У січні 2014 р. позивач звернувся із даним позовом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що 27.11.2004 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем № 1 - [PERSON] було укладено договір завдатку про передачу у майбутньому саме права власності на земельну ділянку, конструктивні елементи будинку і будівельні матеріали, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], шляхом оформлення у подальшому нотаріального Договору купівлі-продажу. Як вказує позивач, для укладення договору купівлі-продажу конструктивні елементи будинку і будівельні матеріали, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], що не були на момент укладення ще нерухомим майном, чинним законодавством України не передбачено обов'язкова нотаріальної форми. Сторони передбачили просту письмову форму для цього договору та вчинили вказаний правочин саме у зазначений формі, оскільки основною метою придбання вказаного комплексу було у позивача саме придбання прав на початок будівництва та будівельні матеріали з метою подальшого будівництва будинку для проживання. Як вказано у позові, на забезпечення виконання своїх зобов'язань позивач передав, саме на вимогу відповідачу № 1 завдаток у розмірі 132500 грн., що є грошовим еквівалентом суми у 25000 дол. США за договірним курсом 5 грн. 30 коп. за 1 дол. США, що було обов'язковою, істотною умовою договірних стосунків сторін з метою набуття права власності позивачем на вищевказане майно. При цьому 30.12.2004 р., саме на виконання договору завдатку від 27.І1.2004 р. між позивачем та відповідачем № 1 - [PERSON] початково було укладено договір купівлі-продажу конструктивних елементів будинку, а також будівельних матеріалів, з яких у подальшому позивач планував побуду вати житловий будинок, що станом на день подачі по зову і було зроблено. Також на виконання Договору завдатку від 27.11.2004 р. позивачем було узгоджено із відповідачем № 1, на підставі його розпорядження та прохання до відповідача № 1 підписано та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0707 га, що знаходиться на [ADDRESS]. Оскільки на момент укладання договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2004 р. позивач фактично припинив свої шлюбні стосунки зі своєю на той момент дружиною [PERSON], але не встиг оформити розірвання шлюбу та на той час не бажав, щоб у подальшому [PERSON] заявляла свої права на земельну ділянку; конструктивні елементи будинку і будівельні матеріали, тому вирішив оформити земельну ділянку, конструктивні елементи будинку і будівельні матеріали на жінку, з якою на той момент співпрацював по роботі та підтримував теплі стосунки із відповідачем № 2 [PERSON] Як вказує позивач, у присутності відповідача № 1 позивач попередив відповідача № 2, що після розірвання шлюбу позивача з колишньою дружиною, а саме відповідач № 2 - [PERSON] має повернути та переоформити земельну ділянку на позивача [PERSON] та у разі, якщо буде збудований житловий будинок, що буде об'єктом нерухомості, то і він має бути переданий позивачу. Вказане було істотною умовою домовленостей щодо придбання землі, розпочатого будівництва та конструктивних елементів для будівництва житлового будинку. Таким чином, позивач вважає, що стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2004 р. у якості покупця було лише зазначено відповідача № 2 - [PERSON], а не позивача, який виконав всі обов'язки покупця за договором і був належною стороною договірних стосунків. При цьому як вказано у позові, фактичним покупцем земельної ділянки є саме позивач, і він особисто вчиняв усі юридично значущі дії щодо узгодження істотних умов майбутніх договірних стосунків, порядку, місця та часу укладання та виконання Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2004 р., а саме: займався пошуком будинку та земельної ділянки протягом всього 2004 року і постійно спілкувався з [PERSON], який познайомив між собою позивача та відповідача № 1 - [PERSON] Як вказує позивач всі розрахунки по договорах завдатку, купівлі-продажу земельної ділянки та конструктивних елементів будинку і будівельних матеріалів здійснювалися позивачем особисто, що підтверджується: розпискою від 30.12.2004 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 - [PERSON] коштів в сумі 90300 грн., що складає 17037,73 дол. США в рахунок оплати вартості земельної ділянки; розпискою від 30.12.2004 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 коштів в сумі 530000 грн., що в еквіваленті складає 100000 дол. США в рахунок оплати вартості конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів; розпискою від 17.02.2005 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 - [PERSON] коштів у сумі 609500 грн., що с складає 115000 дол. США в рахунок оплати вартості конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів. При цьому позивач вчиняв також всі необхідні дії стосовно передачі конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів відповідно до акту прийому-передачі конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів від 17.02.2005 р. При цьому позивач узгоджував та особисто за власні кошти виконував істотні умови договору купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2004 р., здійснював всі дії на реалізацію в подальшому своєї мрії - побудови житлового будинку для своєї родини. Як вказує у позові позивач, 04.11.2006 р. був укладений шлюб між позивачем та відповідачем № 2 - [PERSON] За рішенням Шевченківського р/с м. Києва від 14.09.2011 р. за ініціативи відповідача № 2 шлюб між позивачем та відповідачем № 2 - [PERSON] було розірвано. Одразу після розірвання даного шлюбу позивач запропонував відповідачу № 2 - [PERSON] повернути йому власність земельну ділянку площею 0,0707 га, що знаходиться на [ADDRESS] та будинку. Але відповідач № 2 відмовилась повернути власність позивачу, посилаючись на те, що оскільки ця власність оформлена на відповідача № 2, то вона і є належним власником і нічого не має повертати. Тому просить суд визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 30.12.2004 р. недійсним у частині, що стосується покупця, з одночасним визнанням, що покупцем за ним є позивач [PERSON], за кошти останнього фактично була здійснена купівля земельної ділянки, конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів. Під час слухання справи по суті, позивач та його представники позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві.: Відповідач № 1 - [PERSON] у судове засідання з'явилась та вказала, що підтримує позовні вимоги позивача. Відповідач № 2 - [PERSON] у судовому засіданні позов у повному об'ємі не визнала, при цьому у агресивній формі відповідала на деякі запитання сторін по справі мотивуючи, що усі дії вона проводила сама без участі позивача і тільки за свої особисті та її батьків гроші, вказавши при цьому, що все ж таки перебувала у шлюбі із позивачем та разом із ним добудовувала даний будинок. Представник відповідача [PERSON] та адвокат [PERSON] також не визнали позов у повному об'ємі. При цьому адвокатом [PERSON] було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, а представником відповідача [PERSON] було вказано, що позивач [PERSON] весь час подає позови до відповідача № 2 - [PERSON] (їй це відомо як представнику відповідача, а не як матері відповідача № 2) пов'язані із поділом майна та встановлення права власності на спірне майно. Одним із останніх рішень є рішення судді Диби О.В. від 01.08.2013.р про виселення та вселення та визнання права власності, за яким у позові [PERSON] .убуло відмовлено. Третя особа - приватний нотаріус КМНО [PERSON] у судовому засіданні не з'явилась, належним чином була повідомлена. Суд заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наведене. Судом встановлено, що 30.12.2004 р. позивач [PERSON] придбав, а відповідач № 1 [PERSON] продала конструктивні елементи будинку, а також будівельні матеріали, а саме: фундамент, стіни з цегли, перекриття залізобетонне, перекриття дерев'яне, дах з ондуліна, вікна дерев'яні, дошки дерев'яні, міжкімнатні двері, вхідні дерев'яні двері, цемент, залізобетонні сходи, вантажні шахти ліфта, цегла, які знаходяться на [ADDRESS]. Договірна ціна майна становила 1272000 грн., що є грошовим еквівалентом 240000 дол. США. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 215 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому суд також з'ясував, що також 30.12.2004 р. відповідач № 1 - [PERSON] та відповідачем № 2 - [PERSON] уклали у 3 особи - приватного нотаріуса [PERSON] договір купівлі-продажу земельної ділянки ділянку площею 0,0707 га, що знаходиться на [ADDRESS]. Ч. 2 ст. 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його сторонами. При цьому, як з'ясував суд, позивач посилається на те, що він також приймав участь у оформленні купівлі будинку у відповідача № 1 [PERSON], що підтверджується розпискою від 30.12.2004 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 - [PERSON] коштів в сумі 90300 грн., що складає 17037,73 дол. США в рахунок оплати вартості земельної ділянки; розпискою від 30.12.2004 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 коштів в сумі 530000 грн., що в еквіваленті складає 100000 дол. США в рахунок оплати вартості конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів; розпискою від 17.02.2005 р. про передачу позивачем відповідачу № 1 - [PERSON] коштів у сумі 609500 грн., що с складає 115000 дол. США в рахунок оплати вартості конструктивних елементів будинку та будівельних матеріалів. Суд до даних доказів відноситься скептично, так як було з'ясовано, що дані розписки за 2004 р., були відтворені позивачем та відповідачем № 1 у 2011 р.( і даний факт сторони не заперечували). Як з'ясовано судом, під час надання пояснень представник відповідача № 2 - адвокат [PERSON] наполягає на застосуванні строку позовної давності. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у 3 роки. У відповідності до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається із пояснень позивача, останній вважає, що ним не порушено строк позовної давності, так як він лише у липні 2011 р. з'ясував, що відповідач № 2 [PERSON] порушила його права, розірвавши зі ним шлюб за рішенням Шевченківського р/с м. Києва від 14.09.2011 р. Між тим, суд, дослідивши обставини та докази надані позивачем та його представниками на підтвердження поважності пропуску строку позовної давності, із врахуванням всіх обставин на які останні посилались, не знаходить підстав для визнання поважними причин пропущення строку позовної давності, оскільки самі пояснення позивача щодо перебування у шлюбних стосунках та шлюбі із відповідачем № 2 спростовують той фак., що лише при розірванні шлюбу позивачу стало відомо про відсутність у його власності земельної ділянки та не може бути підставою для поновлення позивачу строку позовної давності. Ч. 3 ст. 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи обставини викладені вище суд вважає, що в задоволенні позову [PERSON] повинно бути відмовлено в зв'язку зі плином строку позовної давності, оскільки про її застосування заявив представник відповідача № 2 - адвокат [PERSON], а підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності суд не знаходить.

Outcome: dismissed