Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-15 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя. Свої вимоги обґрунтував наступним. До травня 2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням суду від 23.04.2018 між ними розірвано. За час перебування у шлюбі, а саме у грудні 1997 року, позивачем та членами його сім`ї: відповідачем [PERSON] та донькою [PERSON] в рівних частках було приватизовано квартиру [ADDRESS] . Крім того, у січні 2002 року позивач придбав житловий будинок та земельну ділянку, які розташовані по [ADDRESS] . Після припинення шлюбних відносини сторони не змогли дійти згоди щодо поділу зазначеного майна, у зв`язку з чим просить суд в порядку поділу спільного майна подружжя виділити у його власність зазначені вище будинок та земельну ділянку, а за відповідачем визнати право власності на квартиру [ADDRESS] Ухвалою судді від 12.02.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. У березні 2019 року відповідач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, який у судовому засіданні 11.04.2019 прийнято до спільного розгляду. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач за зустрічним позовом вказує, що житловий будинок та земельна ділянка, які [PERSON] просить виділити у його одноосібне володіння, придбані сторонами за їх спільні сімейні кошти, а тому є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і частки їх у цьому майні є рівними. З цих підстав просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими та побутовими надвірними будівлями і спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки, загальною площею 0,601 га, що розташовані по [ADDRESS] . Позивач за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити, проти задоволення зустрічного позову заперечував. Відповідач за первісним позовом [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, у задоволенні первісних позовних вимог просила відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до наступних висновків. У період з 18.01.1975 по 24.05.2018 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, про що свідчить рішення Оболонського районного суду м. Києва від 23.04.2018 (а.с. 6). 23.12.1997 Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва на ім`я позивача [PERSON] та членів його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] видано свідоцтво про право власності на житло, згідно з яким позивачу та членам його сім`ї належить на праві спільної сумісної власності в рівних долях квартира [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку від 30.01.2002, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , останній придбав у власність житловий будинок з господарськими та побутовими надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] . Також 30.01.2002 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно з яким позивач придбав у власність земельну ділянку, загальною площею 0,601 га, яка знаходиться на території [ADDRESS] . Вказані договори посвідчені приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Москалюк В.М. 30.01.2002 та зареєстровані в реєстрі за №№ 268, 270. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно з ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. За приписами ст.ст. 63, 65 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Статтею 57 Сімейного кодексу України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Зазначені вище норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з січня 1975 року по травень 2018 року. Обсяг майна, наявного на час припинення шлюбних відносин, складається з: 2/3 частин квартири [ADDRESS] , житлового будинку та земельної ділянки, які розташовані по [ADDRESS] . Під час розгляду справи в суді позивач за первісним позовом стверджував, що зазначені вище житловий будинок та квартира придбані ним за його особисті кошти, а отже є його особистою приватною власністю. Однак, належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин суду не надав, у зв`язку з чим суд доходить висновку, що спірні житловий будинок та земельні ділянка придбана за спільні кошти подружжя [PERSON] , що дозволяє надати їй правовий статус спільної сумісної власності. Копія трудової книжки позивача за первісним позовом, показання свідка [PERSON] та посилання позивача за первісним позовом на те, що протягом спільного життя з відповідачем саме він заробляв більше грошей, оскільки займав відповідальні посади та часто перебував у відрядженнях, які добре оплачувались, а тому його вклад у придбання вказаного нерухомого майна є більший не може вважатись належними доказами, які б спростовували презумпцію спільності права власності подружжя. Дані докази ніяким чином не дають змогу встановити частку позивача у придбаному майні, його внесок у його придбання і визначити, з цих підстав, що земельна ділянка та житловий будинок належать позивачу на праві особистої власності. З огляду на викладене, у суду відсутні підстави для визнання за [PERSON] права особистої приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку і вимоги первісного позову в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, суд вважає безпідставними позовні вимоги [PERSON] в частині поділу квартири [ADDRESS] з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи, вказана квартира набута подружжям [PERSON] та їх дочкою [PERSON] у спільну сумісну власність в рівних частинах (по 1/3 кожним). За чинним законодавством України поділу між подружжям підлягає майно придбане у спільну сумісну власність без визначення часток. У даному випадку частки сторін у квартирі визначені, а відтак, квартира [ADDRESS] не підлягає поділу в порядку, передбаченому ст. ст. 70, 71 СК України. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] судом встановлено наступне. Як зазначено судом вище, житловий будинок та земельна ділянка, що розташовані по [ADDRESS] , придбані сторонами за час перебування у шлюбі, а отже належать їм на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, ч. 1 ст. 71 СК України визначено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача за зустрічним позовом про поділ майна подружжя є законними та такими, що підлягають задоволенню, а тому вирішує визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки. В той же час, з зазначених вище підстав, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення первісного позову [PERSON] про поділ майна подружжя. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути 3540,41 грн. судового збору. Крім того, виходячи із ціни первісного позову, встановленої судом при вирішенні справи (701987,67 грн., що відповідає вартості 1/2 частини житлового будинку, 1/2 частини земельної ділянки та 1/3 частини квартири), суд на підставі п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» доходить висновку про необхідність повернути позивачу за первісним позовом переплачений ним судовий збір у розмірі 765,92 грн. З викладеного,

Outcome: approved