Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві особистої приватної власності відповідно до договору дарування належить житловий будинок [ADDRESS] Крім нього, у даному будинку значаться зареєстрованими відповідачі [PERSON], його син, та [PERSON], його онука - дочка сина, а також [PERSON], дружина, та [PERSON], дочка дружини. Відповідачі хоча зареєстровані у цьому будинку, проте фактично у ньому ніколи не проживали. Йому відомо, що відповідачі проживають у місті Києві, проте де саме, він не знає. Факт непроживання [PERSON] та [PERSON] у належному йому на праві власності будинку більше одного року без поважних причин підтверджується актами обстеження житлових умов від 18 травня та 23 серпня 2016 року, складеними депутатом Великодимерської селищної ради Броварського району Київської області Науменко Т.Г. у присутності сусідів, тому відповідачі відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратили право користування цим житловим будинком. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у суді позов підтримали, дали аналогічні пояснення, просили суд позовні вимоги задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечували. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] повторно у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином за зареєстрованим місцем їхнього проживання, про причини неявки суд вони не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності до суду не надходили. Згідно із ч. 4 ст. 169, ч. ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання усіх відповідачів, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їхньої відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 25 січня 1980 року належить житловий будинок [ADDRESS] Із довідки № 2220 від 26 серпня 2016 року (форма № 3), виданої Великодимерською селищною радою Броварського району Київської області, видно, що у належному позивачу на праві власності вказаному житловому будинку зареєстровані відповідачі: син [PERSON], [INFO], та онука [PERSON], [INFO]. Факт реєстрації місця проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка народилася у місті Києві, у житловому будинку [ADDRESS] підтверджується також інформацією, наданою на запит суду Відділом адресно-довідкової роботи Управління ДМС України в Київській області. Із актів обстеження житлових умов від 18 травня та 23 серпня 2016 року, складених депутатом селищної ради смт Велика Димерка Броварського району Київської області Науменко Т.Г., видно, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в належному позивачу [PERSON] житловому будинку, проте у даному будинку вони зі слів сусідів протягом останніх десяти років не проживають. Свідок [PERSON] у суді показала, що вона є дружиною брата позивача [PERSON], проживають вони по сусідству із позивачем у будинку [ADDRESS]. Їй відомо, що син позивача [PERSON] та його онука [PERSON] у належному [PERSON] житловому будинку не проживають тривалий час, більше одного року, до батька та діда вони не приїжджають. Свідок [PERSON], брат позивача, у суді показав, що проживає по сусідству із ним у будинку [ADDRESS]. Син брата [PERSON] разом із батьком не проживає уже дуже давно. Після одруження він виїхав з цього будинку, на даний час батька він не провідує. Не проживає у належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] і відповідач [PERSON], яка є дочкою [PERSON] та онукою [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, та є непорушним. За змістом ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. 1 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ст. 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Факт непроживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] тривалий час, більше одного року без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку [ADDRESS] знайшов своє підтвердження в суді та позивачем доведений. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved