Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-14 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що перебував у трудових відносинах з відповідачем по справі з 03.02.1993 року, де працював в якості забійника підземного 5 р. з повним робочим днем на підземній роботі. 13.06.2008 року його було звільнено відповідно до п. 2 ст. 40 КЗПП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я. Позивач зазначає, що за час роботи на шахті він одержав профзахворювання, атеросклеротичний кардіосклероз, остеохондроз, спонділез. Факт отримання зазначених захворювань підтверджено медичним висновком КЛПУ Донецька обласна клінічна лікарня профзахворювань № 1314 від 01.04.2008 р. Відповідно до довідки 10АА № 037662 від 17.05.2011 року, обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Донецьк позивачу встановлено безстроково 60 % втрати працездатності у зв'язку із вказаними профзахворюваннями, та він визнаний особою з інвалідністю 3-ї групи по профзахворюванню. На підставі наданих позивачем медичних документів Дзержинським відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та профзахворювань у Донецькій області згідно постанови фонду позивачу було призначено страхові виплати та одноразову допомогу. Актом розслідування хронічного професійного захворювання № 53 від 05.05.2008 року встановлено, що причиною та обставинами профзахворювання є важкість праці 720 ВТ при ГДК 90 ВТ до 80% робочої зміни. Температура повітря на робочих місцях до 27 градусів при відносній вологості до 90 %, швидкість руху повітря до 2,0 м/сек., наявність шкідливих умов праці підтверджується атестацією робочих місць шахти «ім. Ф.Є. Дзержинського» у 2004 році характер і умови праці відносяться до 3 класу 3 ступеня. Позивач зазначає, що у зв'язку із професійним захворюванням йому спричинено моральну шкоду, яка полягає у порушенні ритму його життя. Професійне захворювання позбавило його можливості займатися улюбленою справою, реалізувати свої звички і бажання. У зв'язку із професійним захворюванням погіршився стан його здоров'я, лікування дає слабкі результати. Він спричиняє незручності рідним та близьким людям. Все це спричинило порушення звичайного укладу життя і потребує від позивача додаткових зусиль для організації його життя, якість якого в нього значно погіршилася. Зазначену моральну шкоду позивачем оцінено у 50000,00 грн. Позивач вважає законним та обґрунтованим стягнути з відповідача на його користь 50000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, про що й просить у позові. У судове засідання позивач не з'явився. Подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача подав до суду письмові заперечення проти позову в яких зазначив, що відповідач вимоги визнає частково. А саме, з урахуванням судової практики не заперечує проти часткового задоволення позовних вимог. Просить задовольнити позов у розмірі 18000.00 грн. У судове засідання представник відповідача не з'явився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши всі обставини у справі та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що позивач з 03.02.1993 року, де працював в якості забійника підземного 5 р. з повним робочим днем на підземній роботі. 13.06.2008 року його було звільнено відповідно до п. 2 ст. 40 КЗПП України у зв'язку з невідповідністю працівника виконуваній роботі за станом здоров'я, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 4-9). Згідно висновку лікарсько-експертної комісії № 1314 від 01.04.2008 року, у позивача виникло професійне захворювання (а.с.11). У відповідності до акту № 53 від 05.05.2008 року розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання (а.с.12), таке захворювання у позивача виникло з вини відповідача. Відповідно довідки серії 10 ААА № 037662 від 17.05.2011 року, виданої обласним центром медико-соціальної експертизи МСЕК м. Донецьк позивачу встановлено безстроково 60 % втрати працездатності у зв'язку із вказаним профзахворюванням. (а.с.10) Згідно акту огляду МСЕК позивач є особою з інвалідністю третьої групи з причини професійного захворювання, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК від 17.05.2011 року серії 10 ААА № 368848 (а. с. 10). Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Спірним по справі є розмір відшкодування моральної шкоди, спричиненої професійним захворюванням. Відповідно до ч. 2 ст. 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 9 Закону України «Про охорону праці» відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я здійснюється Фондом соціального страхування України відповідно до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Проте із Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» виключена частина 3 статті 34 відповідно до положень Закону України від 23 лютого 2007 року «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 08 жовтня 2008 року у справі № 1-32/2008 зазначені зміни до Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» визнав такими, що відповідають Конституції України (є конституційними) з огляду на те, що право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Так, відповідно до ч. 8 ст. 36 чинного Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування», відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Суд враховує те, що відповідно до роз'яснень, які містяться в п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, провадиться згідно із законодавством про страхування від нещасного випадку. Це законодавство складається з Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, Закону України від 23вересня 1999року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (далі - Закон № 1105-XIV), Закону від 14 жовтня 1992 року №2694-XII «Про охорону праці» (у редакції Закону від 21 листопада 2002 року №229-IV), КЗпП України, а також законодавчих та інших нормативно-правових актів. Спори про відшкодування шкоди повинні вирішуватися за законодавством, яке було чинним на момент виникнення у потерпілого права на відшкодування шкоди. Право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Конституційний Суд України в п. 4.1. Рішення від 27 січня 2004 року по справі № 1-9/2004 зазначив, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань та з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача й інших обставин. Суд враховує вину відповідача у виникненні у позивача професійного захворювання, тяжкість професійного захворювання та відповідні ускладнення для здоров'я позивача, ступінь втрати професійної працездатності, глибину і тривалість моральних і фізичних страждань позивача, необхідність проводити медикаментозне лікування і підтримувати стан здоров'я на оптимально можливому рівні, докладати додаткові зусилля для організації свого життя. При цьому, суд вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди 50000,00 грн., який позивач визначає у позові є завищеним і необґрунтованим. Тому, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд частково погоджується з доводами позивача і приймає до уваги доводи представника відповідача про завдану моральну шкоду позивачеві в еквіваленті 18000,00 грн. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд доходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, стягнувши з відповідача на користь позивача грошовий еквівалент завданої моральної шкоди, що є достатньою сатисфакцією за ушкодження здоров'я внаслідок професійного захворювання. Також, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 253 (двісті п'ятдесят три ) грн. 72 коп.

Outcome: partial