Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Фонду соціального захисту інвалідів, Міністерства соціальної політики України про визнання звільнення незаконним, скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що з 31.10.2018 року працював у Фонді соціального захисту інвалідів. З 23.01.2019 року переведений на посаду завідувача господарством відділу з публічних закупівель та адміністративного забезпечення. 01.04.2020 року Міністерством соціальної політики України затверджено структуру та штатний розпис Фонду соціального захисту інвалідів на 2020 рік у якому була відсутня посада завідувача господарством відділу з публічних закупівель та адміністративного забезпечення. 06.04.2020 року його попереджено про наступне вивільнення у зв`язку зі скороченням посади, яку він займав за п. 1 ст. 40 КЗпП України, а наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 09.06.2020 року № 96-в йому надано невикористану щорічну відпустку та додаткову відпустку тривалістю 36 днів із наступним звільненням 15.07.2020 року за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Наступним наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 14.07.2020 року № 129-в йому продовжено щорічну основну відпустку з 16.07.2020 року по 28.07.2020 року, а наказом від 14.07.2020 року № 139-к змінено дату його звільнення з 15 на 28.07.2020 року. Оскільки звільнення з роботи відбулося з порушенням вимог закону, а саме: його не було ознайомлено з переліком наявних посад та не запропоновано переведення на ці посади, [PERSON] зменшивши розмір позовних вимог в частині до Міністерства соціальної політики України просив суд визнати незаконним наказ Фонду соціального захисту інвалідів від 09.06.2020 року № 94 про звільнення, поновити його на роботі, стягнути на його користь з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29.07.2020 року та 6 000 грн. компенсації моральної шкоди. У судовому засіданні [PERSON] позов підтримав, просив позовні вимоги задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник Фонду соціального захисту інвалідів проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених законом. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників (ч. 1 ст. 82 ЦПК України). Судом установлено, що відповідно до наказу Фонду соціального захисту інвалідів від 31.10.2018 року за № 233-к [PERSON] прийнято на посаду завідувача господарством відділу з проведення торгів та господарського забезпечення (т.1 а.с. 111). Наступним наказом від 23.10.2019 року за № 10-к [PERSON] переведено на посаду завідувача господарства відділу публічних закупівель та адміністративного забезпечення з 23.01.2019 року (т.1 а.с. 114). 10.02.2020 року [PERSON] письмово попереджено про можливе вивільнення та переведення у зв`язку зі зміною структури Фонду соціального захисту інвалідів відповідно до наказу Фонду від 10.02.2020 року № 8 про ознайомлення працівників з новою структурою Фонду соціального захисту інвалідів, затвердженою Міністерством соціальної політики України від 05.02.2020 року (т.1 а.с. 34, 35, 115). 06.04.2020 року [PERSON] повідомлено під розписку про скорочення посади завідувача господарства відділу публічних закупівель та адміністративного забезпечення Фонду соціального захисту інвалідів, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, введення в дію нової структури відповідно до наказу Фонду від 10.02.2020 року, затвердженого міністерством соціальної політики від 01.04.2020 року (т.1 а.с. 116). 01.06.2020 року [PERSON] звернувся до директора Фонду соціального захисту інвалідів із заявою про надання невикористаних частин щорічних основних відпусток за різні періоди всього тривалістю 36 календарних днів з 09.06.2020 року по 15.07.2020 року включно з подальшим звільненням за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням посади, яку він обіймав (т.1 а.с. 117). Наказом Фонду соціального захисту інвалідів № 44 від 09.06.2020 року введено в дію з 09.06.2020 року штатний розпис Фонду, затверджений Міністерством соціальної політики України 01.04.2020 року. Начальнику відділу по роботі з персоналом та організаційної роботи регіональними відділеннями Мирославі Малько доручено забезпечити звільнення та проведення працівників на посади згідно з затвердженим штатним розписом з додержанням вимог чинного законодавства (т.1 а.с. 232). Наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 09.06.2020 року № 94-в [PERSON] надано 36 днів відпустки з 09.06.2020 року по 15.07.2020 року включно, який вважати останнім робочим днем (т.1 а.с. 121). Наступним наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 09.06.2020 року № 94-к звільнено [PERSON] 15.07.2020 року з посади завідувача господарства відділу публічних закупівель та адміністративного забезпечення Фонду соціального захисту інвалідів, у зв`язку із скороченням штату працівників, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 118). Заявою від 10.07.2020 року [PERSON] повідомив Фонд соціального захисту інвалідів про те, що у період з 22.06.2020 року по 03.07.2020 року перебував на лікарняному, у зв`язку з чим попросив внести зміни до наказу фонду від 09.06.2020 року за № 94-к щодо зміни дати звільнення з урахуванням часу тимчасової непрацездатності (т.1 а.с. 119). Наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 14.07.2020 року за № 129-в [PERSON] продовжено відпустку за період з 01.11.2019 року по 15.07.2020 року на 12 календарних днів з 16 по 27.07.2020 року, у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю та у зв`язку із зміною періоду роботи з 15 на 28.2020 року надано один календарний день відпустки 28.07.2020 року, який вважається останнім днем роботи (т.1 а.с. 122). Наступним наказом Фонду соціального захисту інвалідів від 14.07.2020 року № 139-к внесені зміни до наказу Фонду від 09.06.2020 року № 94-к шляхом зміни дати звільнення [PERSON] з 15.07.2020 року на 28.07.2020 року, у зв`язку із тимчасовою непрацездатністю під час щорічної відпустки (т.1 а.с. 120). Відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною 1 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Частиною 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як роз`яснено у п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення. В усіх випадках звільнення за п.1 ст.40 КЗпП провадиться з наданням гарантій, пільг і компенсацій, передбачених КЗпП України. Чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасової непрацездатності. При недодержанні строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Порядок вивільнення працівників, закріплений КЗпП України, включає наступні вимоги, які повинні бути дотримано роботодавцем: строк попередження про наступне вивільнення (не пізніше ніж за два місяці до вивільнення) (ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України); врахування переважного права на залишення на роботі, передбаченого законодавством (ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України); пропонування працівникові іншої роботи на тому ж підприємстві, в установі, організації одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України); отримання згоди профспілкового комітету, членом якого є працівник (ст. 43); у разі, якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Так, матеріалами справи підтверджено, що про майбутнє звільнення позивача було попереджено під особистий підпис 06.04.2020 року, а звільнено 28.07.2020 року, таким чином, термін попередження про звільнення, який передбачений КЗпП України, роботодавцем дотриманий. Поряд з цим, власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Як вбачається із переліку вакантних посад Фонду соціального захисту інвалідів станом на 09.06.2020 року у Фонду були наявні 22 вакантні посади в тому числі ті, що за професією чи спеціальністю міг би обіймати позивач, зокрема завідувач сектору чи провідний фахівець з публічних закупівель (т. 2 а.с. 24, 25). У судовому засіданні сторонами не заперечувалось те, що після попередження про майбутнє вивільнення та до дня звільнення [PERSON] вакантні посади не пропонувались. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач Фонд соціального захисту інвалідів при звільненні [PERSON] з роботи внаслідок скорочення його посади, маючи вакантні посади і реальну можливість запропонувати їх та у випадку отримання згоди працівника - перевести його на іншу роботу, не виконав обов`язоку, передбаченого ч. 2 ст. 40 та ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України, не запропонував всі вакантні посади (іншу роботу), які були наявні протягом періоду після попередження і до дня звільнення. При цьому суд відхиляє доводи представника Фонду соціального захисту інвалідів щодо того, що вакантні посади не пропонувались позивачу у зв`язку із написанням ним заяви про відпустку в якій він вказав, що бажає бути звільненим у зв`язку із скорочення його посади після закінчення відпустки, оскільки наявність такої заяви працівника не звільняє роботодавця від виконання обов`язків передбачених ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. За таких обставин вимоги позову [PERSON] про скасування наказу про звільнення та поновлення його на роботі підлягає задоволенню. Згідно із ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. У п. 32 постанови Пленуму Верхового Суду України № 9 від 6 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Відповідно до розрахункового листа середньої заробітної плати [PERSON] його середньоденний заробіток за один день становить 532 грн. 04 коп., а середньомісячний - 10 374 грн. 68 коп. (т. 2 а.с.63). Таким чином, з Фонду соціального захисту інвалідів на користь [PERSON] підлягає стягненню 39 164 грн. 64 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 29.07.2020 року по 18.11.2020 року включно з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів виходячи з розрахунку 10 374 грн. 68 коп. х 3 місяці + 532 грн. 04 коп. х 15 робочих днів. Крім того, відповідно до 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи, те що КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, враховуючи характер та обсяг страждань, перенесених позивачем через пошкодження його трудових прав, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у його житті, а також з урахуванням засад розумності й справедливості, суд дійшов висновку стягнення з онду соціального захисту інвалідів на користь [PERSON] 1 000 грн. компенсації моральної шкоди. Оскільки при зверненні до суду з цим позовом позивач звільнений від сплати судового збору, позовні вимоги, що підлягають задоволенню одночасно мають майновий та немайновий характер, то відповідно до ст.ст. 3, 6 Закону України «Про судовий збір» в порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3 600 грн. 18 коп. Крім того, рішення в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за один місяць відповідно до п.п. 2, 4 ч. 1 ст. 430 ЦПК України підлягає допущенню до негайного виконання.

Outcome: partial