Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-15 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку», треті особи: ТОВ «Фінансова компанія «РАТІО ІНВЕСТ», ТОВ «Фінансова компанія «ГРОВІНГ СТЕЙТ», у якому просив визнати недійсними пункти 1.6 та 6.3 кредитного договору, укладеного між ним та ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» 08 квітня 2013 року. На обґрунтування своїх позовних вимог послається на ті обставини, що оспорювані положення кредитного договору суперечать нормам чинного законодавства, ст. ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», є несправедливими, встановлюють платежі (комісію), які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а також ними встановлено подвійну відповідальність за одне й те ж саме порушення, що є підставою для визнання цих положень кредитного договору недійсними, як передбачено ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов. Представники відповідача та третіх осіб у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, вказавши, що договір укладено відповідно до вимог чинного законодавства, просили у задоволенні позову відмовити. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що була чинною на час укладення договору кредиту) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом встановлено, що 08 квітня 2013 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та [PERSON] укладено кредитний договір, за яким банк надав позичальнику у тимчасове платне користування грошові кошти в сумі 780 500 грн з метою купівлі нерухомості строком до 07 квітня 2023 року, а позичальник зобов'язався повернути їх у строк, визначений договором та сплатити 18 % річних за користування коштами, комісію за надання кредитних коштів у розмірі 0,20 % від суми кредиту щомісяця в період сплати (п. 1.1 - 1.9 договору) згідно з графіком погашення боргу з 1-го по 10-те число кожного місяця. Кредитний договір містить додатки № 1 «Таблиця сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» та № 2 «Графік погашення кредиту», з якими позивач ознайомився при укладенні договору, погодився та підписав їх. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором між банком, позичальником та [PERSON] було укладено договір поруки, а також позивач передав в іпотеку банку двокімнатну квартиру № [ADDRESS]. Пунктом 1.6 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку комісію за надання кредитних ресурсів у розмірі 0,20 % від суми кредиту по договору, щомісяця в період сплати. Сплата комісії здійснюється у гривні. Розрахунок та нарахування здійснюється щомісяця в перший робочий день місяця за поточний місяць. Комісія за місяць видачі кредиту не нараховується. Нарахування комісії здійснюється до повного погашення заборгованості за кредитом, на суму кредиту, що зазначений у п. 1.2 договору (780 500 грн). Пунктом 6.1 договору кредиту передбачено, що за порушення строків погашення заборгованості за користування кредитом банк нараховує позичальнику проценти в розмірі 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Пунктом 6.3 договору передбачено, що за порушення строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії банк нараховує позичальнику пеню в розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення. Згідно з розрахунком заборгованості станом на 24 квітня 2015 року позивач здійснював погашення тіла кредиту, процентів за користування коштами, нараховану комісію за п. 1.6 договору та пеню за п. 6.3 договору (у разі її нарахування): 08 травня 2013 року - 15 750 грн, 11 червня 2013 року - 15 800 грн, 11 липня 2013 року 15 740 грн, 13 серпня 2013 року - 15 750 грн, 14 вересня 2013 року - 16 000 грн, 01 жовтня 2013 року - 15 800 грн, 22 листопада 2013 року - 10 000 грн, 27 грудня 2013 року - 23 868 грн 10 коп., 19 квітня 2014 року - 10 000 грн, 21 червня 2014 року - 16 000 грн, 21 серпня 2014 року - 32 000 грн. 17 листопада 2015 року заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва, яке набрало законної сили, задоволено позовні вимоги ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором та стягнуто солідарно з відповідачів на користь банку 1 119 006 грн заборгованості за кредитним договором, яка складається з: 710 562 грн 09 коп. - поточна заборгованість за тілом кредиту, 47 497 грн 01 коп. прострочена заборгованість за тілом кредиту, 8 193 грн 11 коп. поточна заборгованість за процентами, 132 196 грн 98 коп. прострочена заборгованість за процентами, 173 278 грн 81 коп. пеня та 22 300 грн штраф, 24 976 грн - комісія (а.с. 49-55). Зазначеним рішенням суду встановлено, що банк належним чином виконав взяті на себе зобов'язання, надав позичальнику кредитні кошти у розмірі та на умовах, встановлених договором, проте позичальник не виконав взятих на себе зобов'язань, порушив умови кредитного договору, не в повному обсязі сплачував заборгованість за кредитом, проценти за користування ним та комісію, внаслідок чого утворився борг, який підлягає стягненню в солідарному порядку з боржника та поручителя зі сплатою пені та штрафів. При цьому судом встановлено у мотивувальній частині судового рішення, що банком правомірно нарахована комісія щомісячно за надання кредитних ресурсів відповідно до п. 1.6 договору кредиту та у зв'язку з порушенням строків сплати процентів за користування кредитом та або/комісії пеня відповідно до п. 6.3 договору, які також стягнуті за вказаним рішенням з боржника та поручителя солідарно (а.с. 50) Отже, суд виходив з того, що дані положення кредитного договору є чинними, відповідають вимогам закону та підлягають виконанню боржником і ці обставини не потребують доказування (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). При цьому, [PERSON], підписавши кредитний договір та додатки до нього, які містили розрахунок щомісячних сум, які підлягали сплаті боржником, включаючи і комісію, а також сплачуючи частково борг (кредитні кошти), проценти за користування коштами, комісію та пеню, про що свідчить розрахунок заборгованості, погодився з його умовами, не відкликав свою згоду на укладення договору протягом 14 календарних днів без пояснення причин, як передбачено ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, що діяла на час укладення договору кредиту), не звертався протягом тривалого часу (4 років) з вимогою про визнання недійсними окремих положень договору та не відмовився від їх виконання, тривалий час користувався грошовими коштами та до серпня 2014 року здійснював погашення боргу, що свідчить про те, що був згоден з умовами договору, а також своїми правами та обов'язками щодо виконання договору. Отже, спірний договір споживчого кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, сум комісії, передбачених п. 1.6 договору, реальної процентної ставки та інформацію про її збільшення у разі порушення строків погашення заборгованості за кредитом до 36 % (п. 6.1 договору) та сплату пені у зв'язку з порушенням строків сплати процентів за користування кредитом (п. 6.3 договору). У додатках до договору кредиту № 1 «Таблиця сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки» та № 2 «Графік погашення кредиту», які також підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування, загальна сума до погашення кожного місяця, проценти та сума комісії за надання кредитних ресурсів, яка визначена п. 1.6 договору. Посилання позивача на ті обставини, що банк не має права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь, натомість оспорювані п. 1.6 та п. 6.3 кредитного договору є несправедливими та встановлюють саме такі платежі, що є підставою визнати їх недійсними, є безпідставними, оскільки ці пункти кредитного договору встановлюють сплату позичальником комісії за надання кредитних коштів та пеню за порушення позичальником строків сплати процентів за користування кредитом та/або комісії, а відтак не є платежами, які споживач має сплатити банку за дії, які банк здійснює на власну користь, а навпаки залежать від належного виконання позичальником взятих на себе зобов'язань (стосовно пені) та надання позичальнику кредитних коштів на придбання нерухомості (стосовно комісії). Посилання позивача на ті обставини, що п. 6.3 договору кредиту про сплату пені у розмірі 0,5 % від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення встановлена подвійна відповідальність за одне й те ж саме порушення зобов'язання, так як п. 6.1 вже встановлена така відповідальність у вигляді сплати 36 % річних від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення є безпідставним, оскільки така відповідальність настає за різні порушення зобов'язань позичальника, а саме сплата подвійного розміру процентів (36% річних, п. 6.1) настає за порушення позичальником строків погашення заборгованості за кредитом, а сплата пені за оспорюваним п. 6.3 договору настає за порушення строків сплати процентів за користування кредитом, що не є одним видом відповідальності за порушення одного і того самого зобов'язання. З огляду на викладене, підстав для визнання недійсними пунктів 1.6 та 6.3 кредитного договору судом не встановлено, договір в оспорюваній частині укладено відповідно до вимог чинного законодавства, тому у задоволенні позову потрібно відмовити. Разом із цим, окрім наведеного, судом також встановлено, що 22 вересня 2017 року між ПАТ «Всеукраїнський банк розвитку» та ТОВ «Фінансова компанія «РАТІО ІНВЕСТ» укладено договір відступлення (купівлі-продажу) права вимоги за яким банк передав належні йому, а новий кредитор набув в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників та поручителів, зазначених у додатку № 1 до договору, зокрема, за договорами кредиту з додатками, іпотеки та поруки, укладеними зі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 24-31). 02 листопада 2017 року між ТОВ «Фінансова компанія «РАТІО ІНВЕСТ» та ТОВ «ГРОВІНГ СТЕЙТ» також укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким ТОВ «ГРОВІНГ СТЕЙТ» набуло прав кредитора за вказаними договорами. Отже, на даний час право вимоги до позивача [PERSON] щодо сплати заборгованості за кредитним договором та виконання його умов перейшло до ТОВ «ГРОВІНГ СТЕЙТ», однак дане товариство визначено позивачем як третя особа у справі і позивач заперечував стосовно залучення його співідповідачем та наголошував на тому, що відповідачем має бути тільки банк, тоді як ухвалене рішення у разі визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору порушить права ТОВ «ГРОВІНГ СТЕЙТ», що також є підставою для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed