Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 02 березня 2013 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. За час спільного проживання вони набули майно: автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], вартістю 22 000 дол.США, та квартира [ADDRESS], вартістю 60 000 дол. США. Спільне життя не склалось, проживають окремо. У добровільному порядку поділити майно не можуть. Вказала, що автомобіль зареєстрований на неї та вона ним користується, а на відповідача - квартира і він нею користується, тому виділ їй автомобілю, а відповідачу - квартири є найбільш доцільним та обґрунтованим способом поділу. Враховуючи вартість спільного майна, відповідач має сплатити їй компенсацію в різниці вартості майна в розмірі 471 200 грн. Просила суд поділити спільне майно та виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER]; виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] та користь [PERSON] різницю у вартості спільного майна в розмірі 471 200 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У подальшому [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог (т.1 а.с.62-65), зміну предмету позову та збільшення позовних вимог (т.1 а.с.122-126). Подані заяви обґрунтовувала також тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 02 березня 2016 року по 27 жовтня 2016 року. До реєстрації шлюбу з липня 2012 року по 02 березня 2013 року проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом. 02 лютого 2013 року вони разом подали заяву про реєстрацію шлюбу. У цьому ж місяці ними за спільні сімейні кошти було придбано автомобіль Volkswagen Touareg, державний номерний знак [NUMBER]. Даний автомобіль був відчужений [PERSON] без її згоди за 25 000 дол. США, чим порушив її права. Тому має їй компенсувати половину його вартості в розмірі 326 217,30 грн. У період зареєстрованого шлюбу, 27 червня 2013 року був укладений попередній договір, а 31 березня 2014 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Дана квартира придбана частково за спільні кошти, а частина коштів - її особисті кошти в розмірі 32 000 дол. США, отримані нею в борг від її матері. Як майно, придбане в шлюбі за нею має визнаватись право власності на ? частину вищевказаної квартири. Також ними було придано майно на загальну суму 107 758 грн.: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн.), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн.), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн.), диван Антарес 22 (вартістю 2740 грн.), уголок «Черокі», розбірний (вартістю 28 759 грн.). Дане майно залишилось в квартирі, де фактично проживає [PERSON] та чинить перешкоди в користуванні спільним майном, змінив замки на вхідних дверях. Тому відповідач має компенсувати їй половину їх вартості в розмірі 53 879 грн. Добровільно розділити майно, набуте за час спільного проживання вони не можуть. Остаточно просила суд: встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без реєстрації шлюбу: з липня 2012 року по 02 березня 2013 року; поділити спільне сумісне майно: визнати за [PERSON] та за [PERSON] право власності по ? частині за кожним на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості меблів в розмірі 53 879 грн.; визнати за [PERSON] право власності на майно: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн.), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн.), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн.), диван Антарес 22 (вартістю 2740 грн.), уголок «Черокі», розбірний (вартістю 28 759 грн.); стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіля Volkswagen Touareg, державний номерний знак [NUMBER], в розмірі 326 217,30 грн.; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. При розгляді справи відповідач [PERSON] подав зустрічний позов (т.1 а.с. 30-31). Свої вимоги мотивував тим, що перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2013 року. На час укладення шлюбу свого житла не мав та проживав у гуртожитку. З метою придбання житла для проживання сім'ї, його батьки тяжко працювали, складали та позичали кошти. Також 13 квітня 2013 року його батько - [PERSON] продав свою квартиру в м.Макіївка за 60 000 дол. США., хоча в договорі купівлі-продажу вказано лише 160 000 грн. Дані кошти 27 квітня 2013 року його батько надав йому в борг для купівлі квартири [ADDRESS]. Тому у червні 2013 року він уклав попередній договір купівлі-продажу квартири за 61 466 дол. США, яка за умовами договору була передана продавцю даної квартири. Сам договір купівлі-продажу квартири був укладений 31 березня 2014 року. Вказав, що квартири, хоч і придбана за час шлюбу, але є його особистою власністю, оскільки придбана за рахунок його особистих коштів. Просив суд визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. У подальшому [PERSON] подав заяву про збільшення розміру позовних вимог за зустрічним позовом (т.1 а.с.93-94). Свої вимоги обґрунтовували також тим, за власні кошти позивачем була придбана не лише квартира, а й були придбані меблі на загальну суму 107 758 грн.: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн.), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн.), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн.), диван Антарес 22 (вартістю 2740 грн.), уголок «Черокі», розбірний (вартістю 28 759 грн.). Вказав, що [PERSON] є громадянкою іншої держави, зареєстрована була з ним лише як дружина офіцера, не мала часу на купівлю квартири за власні доходи. Натомість він отримав гроші від свого батька у приватну власність, до моменту купівлі нерухомості та меблів мав постійний дохід та саме за ці кошти придбав спірну квартиру та меблі. Також вказав, що дійсно у період зареєстрованого шлюбу ним був придбаний автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], для особистого користування та для користування дружині. Ринкова вартість даного автомобіля становить 16 000 дол. США. Враховуючи, що даним автомобілем користується [PERSON], він не заперечує щодо передачі даного автомобіля їй у власність та стягнення з [PERSON] на його користь грошової компенсації в розмірі 208 080 грн. Остаточно просив суд: визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], право особистої приватної власності на меблі на загальну суму 107 758 грн.: ліжко та приліжкові тумби (вартістю 12 070 грн.), кухня «Бетта Нова» та шафи-купе (вартістю 59 000 грн.), стіл-трансформер (вартістю 5 189 грн.), диван Антарес 22 (вартістю 2740 грн.), уголок «Черокі», розбірний (вартістю 28 759 грн.); визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER]; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію вартості ? частини автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], в розмірі 208 080 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали, проти доводів зустрічного позову заперечували. Суду пояснили, що у липні 2012 року вона закінчила навчання та вона разом з [PERSON] переїхала до України. Проживали разом як одна сім'я, спочатку в гуртожитку, а у червні 2014 року переїхали вже до своєї квартири. Весь час вони були пов'язані спільним побутом, вели спільно господарство, разом вирішували всі питання, що купувати, де відпочивати, приймали у себе гостей, тобто у них склались відносини, притаманні подружжю. Гроші на купівлю Volkswagen Touareg в розмірі 15 000 дол. США дали її батьки і він був придбаний за три тижні до реєстрації шлюбу. Також її батьки надали кошти в розмірі 32 000 дол. США їй у борг, хоча на той час розписки про це не писались через довірливі відносини між ними. Решта коштів на купівлю квартири та автомобіля - це були спільні кошти. Також у неї до шлюбу був інший автомобіль, який вона продала приблизно за 5000 дол. США, які в подальшому вклала у придбання автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI. За час спільного проживання їй було важко знайти роботи через наявність громадянства іншої держави, але вона працювала неофіційно. Просили суд задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник підтримали зустрічний позов та заперечували проти доводів позову [PERSON] Суду пояснили, що після знайомства вони довгий час зустрічались та у лютому 2013 року вирішили одружитись, подали заяву та 02 березня 2013 року зареєстрували шлюб і вже почали проживати як одна сім'я, яка має спільний побут, спільні права та обов'язки. Дійсно, він сам проживав деякий час в Білорусії, але вони не проживали разом, жили кожний окремо, їздили одним до одного в гості. Потім почав проживати та працювати вже в м.Києві, але з [PERSON] також не проживав однією сім'єю. У нього був гарний дохід, він мав автомобіль БМВ, який продав десь за 16 000 дол. США, тому за власні кошти придбав автомобіль Volkswagen Touareg. Оскільки це його особисте майно, придбане за власні кошти, він має право розпоряджатись ним на власний розсуд. За час зареєстрованого шлюбу було придбано спірну квартиру, але він взяв у свого батька кошти та мав власні збереження до шлюбу приблизно 20 000 дол. США. Тому дане майно є також його особистою власністю. [PERSON] за весь час майже не працювала, не мала збережень та її батьки не мали такого доходу, щоб надати їй в борг 32 000 дол. США. Автомобіль Mercedes-Benz був придбаний за його збереження за час шлюбу, коли мали бажання його зберегти. Просили суд задоволити зустрічний позов, відмовити в задоволенні позову [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що заяву про реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] подано до відділу реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві подано 01 лютого 2013 року за №134/03-12 (лист Святошинського районного у м.Києві ВДРАЦС Святошинського від 21 лютого 2017 року - т.1 а.с. 227). 02 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції в м. Києві. Від спільного проживання сторони неповнолітніх дітей не мають. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27 жовтня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02.03.2013 року у відділі РАЦС Святошинського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 222 - розірвано. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до наявної копії посвідки на постійне місце проживання, виданої 24 липня 2015 року [PERSON] має зареєстроване місце проживання на території України: [ADDRESS], з 19 квітня 2013 року. [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], з 30 листопада 2012 року, що підтверджено довідкою Адресно-довідкового підрозділу територіального органу ДМС України УДМС України в Київській області. З довідки Державного університету телекомунікацій №05/1644 від 16 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON] проживав в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], сам в період з листопада 2011 року по липень 2014 року. З матеріалів справи, пояснень сторін, показів свідків встановлено, що [PERSON] на початку знайомства проживала в Білорусії та закінчувала навчання. З наявних в матеріалах справи довідок з Головного центру обробки спеціальної інформації №64/Д-1734 від 20 лютого 2017 року (т.1 а.с. 154) та №0.64-11770/0/15-17 від 06 квітня 2017 року (т.1 а.с. 225) вбачається час перетину кордону [PERSON] та [PERSON] за період з 01 липня 2012 року по 02 березня 2013 року, які не мають точності співпадіння. Кордон перетинала сторони як разом, так і [PERSON] окремо. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Положення частини другої статті 3 СК України, згідно з яким подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються лише офіційно зареєстрованих шлюбів. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем та її представником не надано допустимих та належних доказів на підтвердження своїх вимог про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з липня 2012 року по 02 березня 2013 року. Пояснення щодо спільного проводження часу, святкування подій, перетину кордону не підтверджують факту ведення спільного господарства, виникнення усталених відносин, притаманних подружжю. Сам по собі факт подання сторонами заяви про реєстрацію шлюбу не може слугувати автоматичним підтвердженням проживання сторін однією сім'єю на дату подання такої заяви. Дана заява лише підтверджує намір сторін у майбутньому укласти шлюб. З наявних доказів вбачається, що постійне місце проживання [PERSON] за однією адресою з відповідачем мала лише з квітня 2013 року. Будь-яких доказів щодо спільного проживання матеріали справи не містять. Тому позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 21 травня 2013 року [PERSON] надала нотаріальну посвідчену заяву, посвідченої приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Павленко Н.В. При цьому [PERSON] надала згоду своєму чоловіку на укладення попереднього договору та основного договору купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Повідомила, що кошти, які витрачаються на придбання квартири, є їх спільною сумісною власністю, а одтак, і придбана квартира також буде об'єктом права спільної сумісної власності, як така, що набувається за час шлюбу. 27 червня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У п.3.1 договору визначено, що до підписання цього договору в рахунок, належних за основним договором платежів на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання , з метою забезпечення його намірів щодо купівлі-продажу квартири та своєї платоспроможності, покупець передав продавцю гроші у сумі - 501 562,56 грн. Решту коштів в сумі 816 грн. покупець зобов'язується сплатити продавцю до моменту, але не пізніш посвідчення основного договору. П.9.7 містить застереження, що цей попередній договір укладається за згодою дружини покупця - [PERSON] 31 березня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У п.3 договору визначено, що за домовленістю сторін продаж квартири вчинено за суму 502 278,56 грн. Сума грошей в розмірі 501 562,56 грн. була передана представнику продавця до підписання цього договору за попереднім договором. Сума коштів в розмірі 816 грн. сплачена покупцем до підписання договору. П.17 передбачено, що цей договір укладається за згодою дружини покупця - [PERSON] З поданої довідки форми-3 відділу реєстрації та місця проживання виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради №999 від 17 серпня 2016 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] - зареєстрованих осіб не значиться. 29 червня 2014 року був придбаний автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], та зареєстрований на [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. Також встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу (індивідуальне замовлення) від 24 жовтня 2014 року був придбаний уголок Чероки за 28 759 грн. (т.1. а.с.68-69), кухня та шафи-купе на суму 59 000 грн. (т.1 а.с. 70,73-77), стіл-трансформер - 5189 грн., диван Антарес на суму 2740 грн. (т.1 а.с. 72), ліжко та приліжкові тумби на суму 12070 грн. (т.1 а.с. 78-79). Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Також судом встановлено, що 30 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У п. 7 договору вказано, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 160 000 грн., які покупець зобовязується передати продавцю відразу після підписання цього договору. Правові наслідки укриття розміру дійсної продажної ціни відчужуваної квартири з належними до неї господарсько-побутовими будівлями та спорудами роз'яснені. Розрахунок має бути здійснено в м.Макіївці з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, що є невід'ємною частиною договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. До даного договору відповідачем подано розписку (а.с. 36). Згідно даної розписки [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти за вищевказану квартиру в розмірі 60 000 дол. США. Разом з тим, дана розписка не відповідає умовам договору купівлі-продажу. У судовому засіданні ні свідок [PERSON], ні відповідач [PERSON] не пояснили щодо даних невідповідностей з наданням належних та допустимих доказів цим обставинам. Також суд враховує, що з вартості квартири мають бути сплачені відповідні податки, а грошові кошти мають також декларуватись. Разом з тим, доказів отримання саме 60 000 дол. США за продаж квартири відповідачем не надано. Оскільки подана розписка не відповідає умовам договору, інших доказів суду не надано, тому суд приходить до висновку, що відповідачем не надано суду доказів продажу квартири саме за таку ціну, а не ціну, вказану безпосередньо в договорі купівлі-продажу. Покази свідка [PERSON] щодо обставин продажу квартири, передачі коштів відповідачу по справі суд оцінює критично з огляду на допустимість та належність доказів. Також свідок суду не пояснив щодо відсутності у реєстрі запису про перехід права власності на продану квартиру (інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №70616764 від 17 жовтня 2016 року - т.1 а.с.86-87). Так, обставини продажу квартири за певну ціну має відображатись саме в договорі, що відповідає вимогам ЦК України. З розписки від 27 червня 2013 року вбачається, що [PERSON] передав в борг грошові кошти в розмірі 60 000 дол. США [PERSON] для купівлі в приватну власність квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дану суму зобов'язувався повернути до 27 червня 2017 року. Також матеріали справи містять розписку [PERSON] про отримання нею 09 березня 2013 року в борг кошти від [PERSON] в розмірі 32 000 дол. США на купівлю в приватну власність квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Дані кошти зобовязувалась повернути до 29 травня 2025 року. Матеріали справи не містяться доказів коли і в якому розмірі повертались грошові кошти [PERSON] та [PERSON], походження коштів, сплачених в рахунок погашення боргу. Також враховує ту обставину, що у разі передачі коштів в борг, то кошти дані були використані для придбання квартири, в якій мали проживати подружжя, тобто використані в інтересах сім'ї. На підтвердження вкладення особистих коштів [PERSON] надав суду довідки про його доходи з 2000 року Донецької філії ПАТ «Укртелеком», ТОВ «Главметаллснаб», ГУ урядового зв'язку Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації України (т.1 а.с. 97-100). Дані довідки підтверджують лише дохід позивача та не підтверджують саме накопичення та вкладення отриманих коштів в купівлю спірної квартири. Також суд враховує, що [PERSON] за дані періоди мав різні витрати, в тому чсилі придбавав інші автомобілі. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду доказів вкладення лише особистих коштів у купівлю спірної квартири, та які б спростовували вкладені у договорі, який ним прочитаний і підписаний, обставини, а саме щодо згоди його дружини на купівлю квартири, та виникнення внаслідок цього спільної сумісної власності. Оскільки спірна квартира, автомобіль Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], рухомі речі придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. 08 лютого 2013 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль Volkswagen Touareg, державний номерний знак [NUMBER] (придбаний був на підставі довідки-рахунку від 07 лютого 2013 року). Даний автомобіль був перереєстрований на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 30 червня 2016 року. Оскільки доказів того, що станом на 08 лютого 2013 року сторони проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, не надано, тому суд приходить до висновку, що дане майно є особистою власністю [PERSON] Також доказів того, що при купівлі автомобіля Volkswagen Touareg, державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] вклала особисті кошти, або спільні кошти з відповідачем, матеріали справи не містять. Не можуть вважатись належними доказами щодо вкладення коштів в купівлю даного майна покази свідка [PERSON] Тому в частині стягнення компенсації вартості за продаж даного авто позовні вимоги не підлягають до задоволення. За ч.2,3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15. На підтвердження вартості автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], суду надані роздруківки з мережі Інтернет (т.1 а.с. 102-108), звіт про оцінку майна (т.1 а.с. 157-197), згідно якого вартість автомобіля станом на 14 лютого 2017 року складає 279 861 грн. У своїх поясненнях [PERSON] вказувала, що від продажу автомобіля, який належав їй на праві власності в розмірі близько 5000 дол. США (т.2 а.с.16-17) вклала у купівлю автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER]. Але належних доказів цим обставинам суду не надала. При цьому суд враховує і час продажу автомобіля та купівлю спірного автомобіля. З поданого заключення про вартість об'єкту оцінки, проведеної ТОВ «Согдіана-експерт», станом на 15 серпня 2017 року вартість спірних меблів становить: м'який уголок - 12000 грн., ліжко - 3595 грн., тумбочки - 3632 грн., шафа купе та кухня - 33 040 грн. Всього вартість майна становить 52 267 грн. (т.2 а.с. 52-63). За змістом ст.364 ЦК України компенсація частки у спільному майні проводиться виходячи із дійсної вартості нерухомого майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. При розгляді справи [PERSON] не заперечував щодо виділу у власність [PERSON] автомобіля Mercedes-Benz, модель E 220 CDI, державний номерний знак [NUMBER], та сплати останньою компенсації його вартості з врахуванням вартості. Зважаючи на те, що сторонами не погоджена вартість спірного автомобіля, сторонами подані суперечливі докази (звіт та дані з мережі Інтернет), причому різниця у вартості є суттєвою, не заявлено інших клопотань на підтвердження своїх доводів або заперечень, не внесено коштів на депозитний рахунок суду, тому суд визнає право власності на квартиру та автомобіль по ? частині за кожним з сторін. Пояснення представника позивача щодо неподільності речі, неможливості спільного користування майном через неприязні стосунки, суд до уваги не бере, оскільки такий розподіл має бути погоджений сторонами, внесено на депозит грошові кошти, визначено вартість майна, для уникнення в подальшому суперечок щодо невиконання судового рішення. При розподілі меблів суд враховує пояснення сторін, що в спірній квартирі фактично проживає [PERSON], тому йому суд виділяє кухню та шафи-купе, які важче виділити. А у власність [PERSON] виділяє інше рухоме майно: мякий куточок, ліжко, тумбочки та стіл-транспофрмер, диван. При цьому різницю у вартості суд стягує на користь [PERSON] Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданих позовів.

Outcome: approved