Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У серпні 2021 року позивача [PERSON] звернувся до Нетішинського міського суду Хмельницької області з вищезазначеним позовом. В обґрунтування такого останній зазначив, що 24.06.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Овсієнко А.В. було відкрито виконавче провадження №65904645 зі змісту якого вбачається, що виконавче провадження відкрите на підставі виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. № 5865 від 03.06.2021 року. Так, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю., 03.06.2021 року було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі №5865, про стягнення з [PERSON] на користь АТ «Банк Форвард» заборгованості за Кредитним договором №107990167 від 30.07.2013 року в розмірі 16248,83 грн., яка складається з: заборгованість за сумою кредиту 11374,18 грн.; заборгованість за процентами 3824, 65 грн; плата за пропуск мінімальних платежів 1050 грн. За вчинення виконавчого напису стягнуто плату в розмірі 1100 грн. Стягнення заборгованості проводиться за період з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року. Загальна заборгованість Боржника становить 17348,43 грн. Позивач вказує, що на адвокатський запит приватним нотаріусом було надано копії матеріалів, на підставі яких вчинено виконавчий напис. Так, було надано копію кредитного договору №107990167 від 30.07.2013 року, з якого вбачається, що строк кредиту складає 395 днів з 30.07.2013 року по 28.08.2014 року. До договору додано графік платежів. Позивач вважає виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. від 03.06.2021 року, зареєстрований в реєстрі за №5865 таким, що не підлягає виконанню. Зокрема, оспоренный виконавчий напис не відповідає вимогам ст. 88 Закону України «Про нотаріат», у якій зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо з дня виникнення права минуло не більше трьох років. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). Ураховуючи те, що договором кредитування №107990167 встановлено строк повернення кредиту до 28.08.2014 року. Право вимоги у кредитодавця настало 29.08.2014. трьохрічний термін з дня виникнення права вимоги минув 29.08.2017 року, а отже нотаріус не мав права 03.06.2021 року вчиняти вказаний виконавчий напис. Крім того оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам частини першої ст. 88 ЗУ «Про нотаріат», у якій зазначено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Також позивач вказує, що стягнута за виконавчим написом сума коштів не була безспірною, оскільки в супереч відповідним правовим позиціям Верховного Суду до суми боргу були включені проценти, нараховані після завершення строку кредитування. Разом з тим, позивач зазначає, що про спірність заборгованості свідчить також те, що стягувач не звертався до нього із жодною вимогою про повернення будь-якої заборгованості. Крім того, на переконання позивача, означений виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. на підставі нечинної та недійсної норми постанови Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року №1172. Так, в оскаржуваному виконавчому написі нотаріус посилається на п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року «1172. Однак, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі №826/20084/14, постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» (далі Перелік) в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та нечинною. На підставі наведеного позивач, посилаючись на ст. ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат», просить визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис вчинений 03.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю., зареєстрований в реєстрі за №5865, щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №107990167 від 30.07.2013 року. 05.08.2021 року позивач звернулась до суду із заявою про забезпечення позову шляхом зупинення стягнення за оспорюваним виконавчим написом. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідач відзив, а третя особа пояснень на позовну заяву не надали. Будь-яких інших заяв від учасників справи до суду не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05.08.2021 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження у підготовчому засіданні на 06.09.2021 року. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05.08.2021 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено повністю, зупинено стягнення за оспореним виконавчим написом. 06.09.2021 року ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області підготовче провадження по вказаній справі закрито та таку призначено до судового розгляду по суті. Інші процесуальні дії по справі судом не здійснювалися. Позивач [PERSON] та його представник, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, останній подав до суду заяву про розгляд справи без сторони позивача. Представник відповідача АТ «Банк Форвард», повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Овсієнко А.В., повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача- приватний нотаріус Київського міського округу Буждиганчук Є.Ю. будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, 12.10.2021 року остання подала до суду заяву про розгляд справи без її участі З`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що між [PERSON] та «ПАТ «Банк Русский Стандарт» було укладено кредитний договір №107990167 від 30.07.2013 (арк. спр. 17-18). Відповідно до договору строк кредиту становив 395 днів, з 30.07.2013 року по 28.08.2014 року. Згідно додатку від 30.07.2013 до кредитного договору №107990167 передбачено графік платежів, який містить розрахунок платежів із зазначенням дати платежу (арк. спр.19). 03.06.2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. вчинено виконавчий напис, який зареєстровано в реєстрі за №5865, про стягнення з [PERSON] який є боржником за Кредитним договором №107990167 від 30.07.2013 року, укладеним ним/нею із «ПАТ «БАНК РУССКИЙ СТАНДАРТ», правонаступником якого є АТ «БАНК ФОРВАРД» (арк. спр. 15). Згідно означеного оскарженого виконавчого напису стягнення заборгованості проводиться за період з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року. Сума повної заборгованості складає 16248,83 грн, в тому числі: заборгованість за сумою кредиту становить - 11374,18 грн; заборгованість за процентами становить - 3824,65 грн.; плата за пропуск мінімальних платежів становить 1050 грн. За вчинення цього виконавчого напису нотаріусом на підставі статті 31 Закону України «Про нотаріат» отримано плати із Стягувача АТ «Банк Форвард» в розмірі 1100 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь АТ «Банк Форвард». Загальна сума, яка підлягає стягненню з позивача, згідно виконавчого напису, складає 17348,83 грн. 24.06.2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Київ Буждиганчук Є.Ю. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №65904645 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису (арк. спр. 14). Оскільки позивач вважає, що АТ «Банк Форвард» протиправно намагається в позасудовому порядку реалізувати своє право на примусове виконання його грошового зобов`язання, як боржником, а також те, що означений виконавчий напис вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Буждиганчук Є.Ю. протиправно, без належних на те правових підстав, то [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином між сторонами виник спір у сфері кредитних правовідносин. При вирішенні даного спору суд керується нормами Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», Законом України «Про виконавче провадження», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року. Відповідно ст. 18 ЦК України, нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» (в редакції чинній на момент виникнення правовідносин) нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Процедура вчинення нотаріусами виконавчих написів визначена у главі 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року (далі Порядок). З наведеного можна зробити висновок, що відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій). Нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (стаття 50 Закону України «Про нотаріат»). За результатами аналізу вищенаведених норм можна дійти висновку, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). Із змісту Виконавчого напису вбачається, що такий вчинений на підставі пункту 2 Переліку документів. Разом з тим, постанова Кабінету Міністру України від 26.11.2014 № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», якою доповнено вказаний Перелік документів пунктом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин», була визнана незаконною та нечинною на підставі постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 по справі № 826/20084/14 (залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 № К/800/6492/17, № К/800/7651/17). Таким чином, з врахування приписів статті 87 Закону України «Про нотаріат», нотаріус не мав законних підстав для вчинення оскаржуваного виконавчого напису. Тобто, на момент вчинення приватним нотаріусом оскаржуваного виконавчого напису 03.06.2021), Кредитний договір, за яким боржником допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, не входив до Переліку документів. При цьому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 27 березня 2019 року у справі № 137/1666/16-ц, від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17. Так, однією з умов вчинення виконавчого напису нотаріусом є те, що з дня виникнення права вимоги повинно минути не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. При цьому вирішальне значення має саме встановлення дня виникнення права вимоги. Так, відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. У спірній по справі ситуації строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування. З укладеного між сторонами Кредитного договору вбачається, що [PERSON] 30.07.2013 року встановлено строк кредиту 395 днів. Отже, після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 Цивільного кодексу України). За умовами договору сторони погодили строк кредиту - 395 днів, тобто до 28.08.2014 року. Даних про продовження строку кредиту матеріали справи не містять. Відтак, у межах строку кредитування, а саме до 28.08.2014 року позивач мав погашати кредитні платежі і сплачувати проценти. Починаючи з 29.04.2014 року, [PERSON] мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором. Отже, враховуючи кінцеву дату повного погашення кредиту (28.08.2014) кредитор мав право пред`явлення вимоги до [PERSON] про стягнення заборгованості до 30.07.2017 року (включно). Зазначивши у Виконавчому написі суму до стягнення нотаріус вказав період стягнення з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року. Разом з тим, Виконавчий напис вчинено нотаріусом 03.06.2021 року, тобто більше ніж через 3 роки після виникнення права вимоги, тому слід констатувати порушення вимог статті 88 Закону України «Про нотаріат». Таким чином, АТ «Банк Форвард» пропустило передбачений законом трьохрічний строк для стягнення заборгованості та спеціальний строк в 1 рік для стягнення неустойки, для звернення до нотаріуса з метою вчинення виконавчого напису. Що стосується доводів позивача про відсутність безспірної заборгованості, суд зазначає наступне. Підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. Суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з переліком документів. Для правильного застосування положень стст.87, 88 закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент учинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час учинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 №6-887цс17. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 Цивільного кодексу України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. З даних Виконавчого напису вбачається, що з позивача на користь відповідача стягнута сума, яка включає в себе заборгованість за сумою кредиту та заборгованість за процентами за період з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року. Щодо правомірності нарахування вказаних сум суд зазначає наступне. В судовому засіданні встановлено, що строк кредитування за договором № 107990167 від 30.07.2013 року був встановлений в 395 днів та спливав 28.08.2014 року, отже заборгованість за тілом кредиту могла утворитись виключно до 28.08.2014 року, і оскільки вказана заборгованість включена до суми, яка мала стягуватись за виконавчим написом, то спростовується те, що стягнення такої заборгованості проводиться за період з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року, як це вказано в тексті виконавчого напису. Крім того, як вказано вище строк повернення кредиту був визначений договором до 28.08.2014 року, натомість до суми заборгованості, яка мала стягуватись за виконавчим написом, включені проценти, що були нараховані, як це вказано в тексті виконавчого напису, за період з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року, тобто після закінчення строку повернення кредиту. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, провадження № 14-318цс18, зроблено висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Припис абзацу другого частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики в разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Таким чином, право відповідача нараховувати відсотки за користування кредитом та неустойку за несвоєчасне погашення кредиту, припинилося зі спливом строку кредитування - 28.08.2014 року. При цьому у Виконавчому написі зазначено період стягнення з 30.08.2018 року по 29.09.2018 року, тобто нарахування проведено після спливу строку кредитування. З наведеного випливає, що, зазначена у Виконавчому написі грошова сума кредитної заборгованості не є безспірною, оскільки включає нарахування за період, протягом якого відповідач не мав право нараховувати відсотки. Отже, нотаріус, серед іншого, не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за виконавчим написом, та безспірності характеру правовідносин, а Виконавчий напис вчинено з пропущенням трирічного строку давності, встановленого статтею 88 Закону України «Про нотаріат» та статтями 256, 257, 258, 261 Цивільного кодексу України, тому вказаний слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 1816 грн. судового збору, сплаченого ним при поданні позову згідно квитанції від 03.08.2021 року (арк. спр. 1) та 454 грн. судового збору за подання заяви про забезпечення позову згідно квитанції від 03.08.2021 року (арк. спр. 24).

Outcome: approved