Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказав, що він 27 квітня 2017 року, приблизно о 15.15 год., на регульованому світлофором перехресті пр. Соборного та вул. Чабаненка в м. Запоріжжі, перетинав проїзну частину пр. Соборного на червоний для себе сигнал світлофора, рахуючись справа - наліво, за ходом руху водія [PERSON] , який керував автомобілем ВАЗ 21112, держ. № [NUMBER] , та здійснив на нього наїзд. В результаті дорожньо-транспортної пригоди згідно з висновком судово-медичної експертизи № 1783МД від 31.07.2017 року позивач отримав тяжкі тілесні ушкодження. Постановою слідчого Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Набока П.В. було винесено постанову від 31.10.2017 року про закриття кримінального провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12017080050001913 від 28.04.2017 року, за фактом ДТП за участю водія [PERSON] та пішохода [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. В дорожньо-транспортній пригоді позивач отримав травму лівої нижньої кінцівки (відкритий перелом лівої великогомілкової кістки, перелом малогомілкової кістки); струс головного мозку, численні забої, садна голови та лиця та внаслідок тривалого лікування, він витратив значну кількість грошових коштів на медичні послуги та ліки. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як власника автомобіля ВАЗ 21112, держ. № [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», поліс АЕ /8862210 від 15.06.2016 року, у зв`язку з чим позивач 06.06.2018 звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про страхове відшкодування на загальну суму 27939,37 грн. із наданням доказів про витрати. Проте, листом від 31.10.2018 року ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» було відмовлено позивачеві в виплаті страхового відшкодування з посиланням на постанову про закриття кримінального провадження від 31.10.2017 року, в якій зазначається, що він не має претензій до водія [PERSON] та не вважає себе потерпілим, тому страховик не вбачає правових підстав у виплаті страхового відшкодування. Позивач вважає відмову ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» незаконною, у зв`язку з чим звертається за захистом своїх прав до суду та просить стягнути на його користь 27939,37 грн. страхового відшкодування за шкоду заподіяну життю та здоров`ю, пов`язану з лікуванням, внаслідок ДТП від 27.04.2017 року, а також у зв`язку з невиконанням своїх обов`язкові просить стягнути з відповідача 1397,00 грн. моральної шкоди, 9136,13 грн. - пені за простроченні виплати страхового відшкодування з вини страховика, 2719,89 грн. - інфляційних втрат за прострочення виплати страхового відшкодування, 769,11 грн. - трьох відсотків річних за прострочення виплати страхового відшкодування, що разом становить 41961,50 грн. У зв`язку зі зверненням із позовом до суду позивач також просить стягнути витрати на правову допомогу в розмірі 6200,00 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представником позивача адвокатом Ткаченко С.П. подана заява про розгляд справи без їх участі, на підставі поданих доказів позовні вимоги підтримують у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду відзив на позовну заяву в якому зазначив, що вимоги позивача є незаконними та необґрунтованими, у зв`язку з чим в задоволенні позову просить відмовити, оскільки постановою Дніпровського відділу поліції ГУНП в Запорізькій області від 31.10.2017 року закрито кримінальне провадження у зв`язку із тим, що від [PERSON] надійшла заява, в якій він зазначає, що жодних претензій за фактом свого травмування до водія [PERSON] не має, кримінальне провадження просить закрити, потерпілим себе просить не вважати. Вимоги позивача вважає безпідставними, посилаючись на норми ЦК України та п.7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013р. № 4, яким визначається, що під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Отже, у разі умислу позивача, який свідомо допускав настання шкідливого результату, то ні на водія, ні на страхову компанію не може бути покладено обов`язку щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Також вважає безпідставними вимоги щодо штрафних санкцій, оскільки спеціальним законодавством, яким регламентується діяльність страховика в рамках врегулювання страхових випадків за договорами обов`язкового страхування, не передбачено застосування такого виду відповідальності, як стягнення індексу інфляції та 3% річних. Крім того, з урахуванням правової позиції Верховного суду України викладеної в постанові від 21.10.2015 по справі № 6-2003цс15 стягнення одночасно пені, інфляційного збільшення та 3% річних є неприйнятним, оскільки їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - недотримання строків виконання грошових зобов`язань свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Просить у задоволенні позову відмовити, розглядати справу без їх участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явився за невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Згідно з ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами. Доказуванню підлягають обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Судом встановлено, що позивач 27 квітня 2017 року, приблизно о 15.15 год., на регульованому світлофором перехресті пр. Соборного та вул. Чабаненка в м. Запоріжжі, перетинав проїзну частину пр. Соборного на червоний для себе сигнал світлофора, рахуючись справа - наліво, за ходом руху водія [PERSON] , який керував автомобілем ВАЗ 21112, держ. № [NUMBER] , та здійснив на нього наїзд. Висновком судово-медичної експертизи № 1783МД від 31.07.2017 року встановлено, що отримані [PERSON] ушкодження в результаті дорожньо-транспортної пригоди кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження (а.с.10-15). 31 жовтня 2017 року слідчим Дніпровського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Запорізькій області Набока П.В. винесена постанова про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017080050001913 від 28.04.2017р. за фактом дорожньо-транспортної пригоди за участю водія [PERSON] та пішохода [PERSON] , у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.19-20). Копія постанови разом з копіями матеріалів направлені начальнику УПП м. Запоріжжя для притягнення пішохода [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 22.01.2018 у справі №334/7670/17 встановлено, що 27 квітня 2017 року, приблизно о 15.15 год., на регульованому світлофором перехресті пр. Соборного та вул. Чабаненка в м. Запоріжжі, пішохід [PERSON] перетинав проїзну частину пр. Соборного на червоний для себе сигнал світлофора, внаслідок чого допустив наїзд на себе автомобілем ВАЗ 21112, держ. № [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Своїми діями [PERSON] порушив вимоги п. 4.9 ПДР. Провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як власника автомобіля ВАЗ 21112, держ. № [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія», поліс АЕ /8862210 від 15.06.2016 року (а.с.16). 27.02.2018 року [PERSON] звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду. 06.06.2018 року позивач, як особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, звернувся до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» з заявою про виплату страхового відшкодування за шкоду, спричинену ушкодженням здоров`я, надавши документи на підтвердження витрат на лікування та відновлення здоров`я в сумі 27939,37 грн. (а.с.18). Листом від 31 жовтня 2018 року за № 3538/18, ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» відмовила [PERSON] у виплаті страхового відшкодування з посиланням на норми ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та зазначенням, що страховик не відшкодовує шкоду, заподіяну при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, але за спричинення якої не виникає цивільно-правової відповідальності відповідно до закону (а.с.21-22). Зазначену відмову позивач вважає безпідставною та необґрунтованою, у зв`язку з чим 06.08.2019 звернувся до суду з даним позовом. Відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, встановлено ст. 1187 ЦК України, відповідно до якої джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку . При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року №4, розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відповідно до ст. 1193 ЦК України шкода, завдана потерпілому внаслідок його умислу, не відшкодовується. Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом. Тобто, згідно із ч. 1 ст. 1193 ЦК України умисел потерпілого відноситься до юридичного факту, за наявності якого особа, яка завдала шкоди, безумовно звільняється від обов`язку її відшкодувати. Діяти умисно означає передбачати і бажати настання шкоди або свідомо її допускати. На відміну від кримінального законодавства, цивільне законодавство не поділяє умисел на прямий і непрямий, проте розрізняє грубу та просту необережність. Стаття 1193 ЦК України передбачає два випадки, за яких може мати місце груба необережність потерпілого: 1) наявність грубої необережності потерпілого з одночасною відсутністю вини особи, яка завдала шкоди, у разі настання відповідальності незалежно від вини; 2) має місце як груба необережність потерпілого, так і вина особи, яка завдала шкоди. Таким чином, згідно правил ч. 2 ст. 1193 ЦК України, суд, з врахуванням обставин справи, за наявності грубої необережності потерпілого, яка сприяла виникненню або збільшенню шкоди, може зменшити розмір відшкодування. Звільнення від відповідальності володільця джерела підвищеної небезпеки у разі навіть грубої необережності потерпілого, цивільне право не передбачає. Сдом не встановлено, що шкода внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки була заподіяна внаслідок умислу потерпілого, тому що за змістом закону умисел потерпілого в розумінні даної норми має бути спрямований саме на завдання собі шкоди, чого ані у кримінальній, ані у даній справі не встановлено. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що водій [PERSON] несе відповідальність за шкоду здоров`ю, спричинену [PERSON] джерелом підвищеної небезпеки, а доводи відповідача про те, що цивільно-правова відповідальність водія забезпеченого транспортного засобу не настала, є неспроможними. На момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність [PERSON] була застрахована в ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» згідно полісу АЕ /8862210 від 15.06.2016 року. Згідно зі статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (Закон 1961-IV) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно п. 22.1 ст. 22 Закону 1961-IV у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 23.1 ст. 23 Закону 1961-IV шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого. Пунктом 24.1 ст. 24 Закону 1961-IV встановлено, що у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням, утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я, медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням лікарських засобів. Розмір шкоди, заподіяної здоров`ю позивача, пов`язаної з його лікуванням, підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого №6378 за період з 27.04.2017 по 24.05.2017, випискою із медичної карти стаціонарного хворого №12721 за період з 04.09.2017 по 09.09.2017, копіями чеків, квитанцій до прибуткового касового ордеру, фіскальними та товарними чеками за вказі періоди на загальну суму 27939,37 грн., та не заперечується відповідачем. Таким чином, оскільки ДТП, яке відбулося 27.04.2017 року, є страховим випадком і оскільки потерпілий [PERSON] поніс витрати на лікування на суму 27939,37 грн., які документально підтвердив, суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» на користь позивача майнової шкоди в межах ліміту відповідальності страховика в сумі 27939,37 грн. Відповідно до вимог частини другої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. За правилами ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. У відповідності зі статтею 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. В результаті дорожньо-транспортної пригоди позивачу було завдано моральної шкоди, яка полягала у фізичному болю та стражданнях, які позивач переніс внаслідок заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, тривалого часу лікування, відсутності коштів для необхідного лікування, порушення звичного для себе способу життя. Згідно ст.26-1 Закону 1961-IV, страховиком відшкодовується потерпілому - фізичній особі, який зазнав ушкодження здоров`я, під час дорожньо-транспортної пригоди, моральна шкода в розмірі 5 відсотків страхової виплати за шкоду, заподіяну здоров`ю. Відтак, розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача, становить 1397,00 грн. (27939,37 грн. х 5%). Щодо вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання страховиком зобов`язання згідно договору страхування, суд виходить з наступного. Страховик зобов`язаний, зокрема, у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором (пункт 3 частини першої статті 988 ЦК України). У разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов`язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (частина перша статті 992 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно пункту 35.1 Закону 1961-IV для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Згідно пункту 36.2 Закону 1961-IV страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Відповідно до пункту 36.5 статті 36 Закону 1961-IV, за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня. За правилами частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Прострочення боржника не настає, якщо зобов`язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18) сформулювала правовий висновок про те, що у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Враховуючи зазначене, законодавством передбачене нарахування пені за відповідне прострочення відповідача у разі його наявності. Також, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов`язань, до прострочення страховика застосовується частина друга статті 625 ЦК України. Основою для розрахунків пені, 3 % річних та інфляційних втрат є сума страхового відшкодування, яка підлягає стягненню. Оскільки судом встановлено, що відповідачем прострочено грошове зобов`язання по виплаті позивачу страхового відшкодування, суд дійшов висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення пені та інфляційних втрат і 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Так, згідно матеріалів справи, відповідач отримав заяву про страхове відшкодування 06.06.2018, відтак, страхове відшкодування мало бути виплачене до 04.09.2018, а тому період прострочення виконання зобов`язання розпочався з 05.09.2018, тобто з дня, наступного за останнім днем закінчення строку виплати страхового відшкодування. Позивач просить стягнути пеню, інфляційні втрати і 3% річних за період з 05.09.2018 по 05.08.2019 включно, що становить 335 днів. Розрахунок пені здійснюється за формулою: сума боргу х ставка пені (%) /100%/365 днів х кількість днів. Розмір пені за період прострочення з 05.09.2018 по 06.09.2018 (2 дні), за ставкою НБУ 17,5%, становить 53,57 грн. з 07.09.2018 по 25.04.2019 (231 день) за ставкою НБУ 18%, становить 6364,20 грн. з 26.04.2019 по 18.07.2019 (84 дні) за ставкою НБУ 17,5%, становить 2250,00 грн., з 19.07.2019 по 05.08.2019 (18 днів) за ставкою НБУ 17%, становить 468,36 грн., а всього розмір пені за прострочення виплати страхового відшкодування у розмірі 27933,37 грн. за період з 05.09.2018 по 05.08.2019 становить 9136,13 грн. Розрахунок інфляційного збільшення розраховується за формулою: сума боргу 27933,37 грн. х індекс інфляції як добуток щомісячних індексів за відповідний період - 101,9% вересень 2018 року х 101,7% жовтень 2018 року х 101,4% листопад 2018 року х 100,8% грудень 2018 року х 101,0% січень 2019 року х 100,5% лютий 2019 року х 100,9% березень 2019 року х 101,0% квітень 2019 року х 100,7% травень 2019 року) / 100% - сума боргу 27933,37 грн., і становить становить 2719,89 грн. Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою: сума боргу 27933,37 грн. х (3% / 365 днів) х кількість днів 334, і становить 769,11 грн. Таким чином, аналізуючи у сукупності надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення страхового відшкодування у сумі 27939,37 грн., моральної шкоди у сумі 1397,00 грн., пені за прострочення виплати страхового відшкодування у сумі 9136,13 грн., інфляційних втрат у сумі 2719,89 грн., 3% річних у сумі 769,11 грн., є законними та обґрунтованими, знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Також, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача, понесені ним судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2102 грн. та витрати на правничу допомогу у сумі 3200,00 грн., розмір яких підтверджується Додатком №1 до договору від 01.08.2018 про надання правової допомоги, актом здачі-прийняття наданих послуг, які складаються з витрат на консультацію у сумі 200,00 грн., на складання позовної заяви та виготовлення копій документів до позовної заяви у сумі 2000,00 грн., участі у судовому засіданні 15.05.2020 у сумі 1000,00 грн., квитанцією АТ КБ «Приватбанк» від 23.07.2020.

Outcome: approved