Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-01 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення. В обґрунтування позову вказує на те, що вона є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, який був укладений між нею та відповідачем 07.03.2014року. Після укладання договору дарування та оформлення права власності на квартиру, між [PERSON] і [PERSON] було укладено усну домовленість щодо проживання відповідача у цій квартирі до березня 2016 року. З реєстрації у вказаній квартирі відповідач знялася і на даний час в ній не зареєстрована. У визначений час відповідач добровільно звільнити квартиру відмовилася, створює для позивача перешкоди в користуванні і розпорядженні своїм майном. Посилаючись на ст. 391 ЦК України позивач просить суд виселити відповідача з квартири без надання іншого жилого приміщення. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримав, просить їх задовольнити. Суду додатково пояснив, що відповідач є колишнім власником цієї квартири. Після укладання договору дарування, відповідач знялася з реєстрації місця проживання в цій квартири. Але між позивачем і відповідачем був укладений усний договір найму квартири, за яким позивач і відповідач домовилися про те, що відповідач буде проживати у цій квартирі до березня 2016 року на певних умовах. Після закінчення цього строку відповідач відмовляється виселятися з квартири, продовжує нею користуватися. Оскільки відповідач чинить позивачу, як власнику квартири, перешкоди в користуванні та розпорядженні своїм майном, просить виселити її з квартири без надання іншого жилого приміщення. Відповідач в судове засідання не з'явилася. Про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.25). Причини неявки суду не повідомила, заяви про розгляд справи без її участі не подавала. В попередньому судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування заперечень вказувала на те, що вона не укладала договору дарування з позивачем, нічого не підписувала. Позивач не виплатила їй гроші за квартиру і їй не має де жити. Відповідачу судом були роз'яснені її права, передбачені ст.ст. 27,31 ЦПК України, у тому числі право пред'явити зустрічний позов до початку розгляду справи по суті. Суд на підставі ст.ст.169, 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, розглядає справу за відсутності відповідача в заочному порядку, на підставі наявних у ній даних та доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Судом встановлено, що 07.03.2014 року між [PERSON] і [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського міського нотаріального округу Запорізької області Шевченко Т.В., право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 07.03.2014 року. На час розгляду справи вказаний договір не скасований і не визнаний судом недійсним. Місце проживання (перебування) відповідача у вказаній квартирі не зареєстровано. З пояснень представника позивача вбачається, що між позивачем і відповідачем був укладений усний договір найму квартири, за яким сторони домовилися про те, що відповідач на певних умовах залишиться проживати у спірній квартирі до березня 2016 року. Відповідач на підтвердження своїх заперечень, які вона висловила в попередньому судовому засіданні жодних доказів суду не надала. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року №75/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частина 2 статті передбачає, що на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За статтею 169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення- підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], яка на вимогу власника квартири відмовилася звільнити займане нею жиле приміщення, має бути виселена з цього приміщення без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати у розмірі 640 грн.

Outcome: approved