Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

у січні 2014 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просив ухвалити рішення, яким: - провести поділ майна, що є у спільній частковій власності між ним та відповідачем; - визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS]; - визнати за [PERSON] право власності на: житловий будинок №387 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, земельну ділянку площею 0,25 га та земельну ділянку площею 0,2172 га, що знаходяться в с. Грушів Яворівського району Львівської області. У процесі розгляду справи позивач подав заяву про зміну позовних вимог та просив суд постановити рішення, яким: - провести реальний поділ земельної ділянки площею 0,2172 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625883900:07:002:0002, та виділити йому земельну ділянку розміром по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 площею 0,1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку №1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29 жовтня 2010 року судової інженерно технічної експерти; - стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 205 177,62 грн. В обгрунтування своїх вимог зазначав про те, що на праві спільної часткової власності йому та відповідачу належить 1/2 частка будинку №387 в с. Грушів Яворівського району Львівської області та 1/2 частка квартири №19 в будинку №374 а по вул. Шевченка у м. Львові на підставі свідоцтв про право на спадщину, виданих Третьою львівською державною нотаріальною конторою. Будинок та квартиру вони із відповідачем [PERSON] успадкували після смерті їх брата [PERSON], який помер 22 січня 2007 року. Крім того, рішенням виконкому Дрогомишлянської сільської ради Яворівського району №9 від 21 лютого 1997 року [PERSON] було передано у приватну власність дві земельної ділянки в с. Грушів Яворівського району Львівської області площею 0,25га для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та площею 0,2172га для ведення особистого селянського господарства. Однак, його брат не оформив до кінця документи про право власності на землю, а тому після його смерті він із [PERSON] не могли оформити своє право власності на спадщину. Крім того, в 1997 році він позичив брату [PERSON] кошти у сумі 12 650 дол. США на ремонт квартири, погашення комунальних боргів, лікування, харчування, про що він склав розписку. Брат зобовязувався повернути гроші, однак до смерті борг не повернув. Після смерті брата він звернувся до відповідача з вимогою сплатити половину боргу спадкодавця, оскільки вони вдвох прийняли спадщину, однак [PERSON] відмовилась, пояснивши, що немає коштів. Оскільки [PERSON] успадкувала 1/2 частку спадщини брата, вона зобовязана сплатити його борги у розмірі, який відповідає її частці, тобто в сумі 6325 дол. США, що з врахуванням курсу НБУ станом на 28 грудня 2016 року становить 166 727 грн. Крім того, [PERSON] у період з 1983 року по 2007 рік проживала у його квартирі [ADDRESS]. За час проживання відповідач завдала йому значних збитків, з її вини була виведена з ладу система опалення, пошкоджені меблі, стіни та вікна. На проведення ремонту та заміну обладнання він витратив 37 608 грн. 03 березня 2017 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], в якому просила постановити рішення, яким провести реальний поділ земельної ділянки площею 0,2172 в с. Грушів Яворівського району Львівської області, призначену для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 4625883900:07:002:0002, та виділити їй земельну ділянку розміром по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 площею 0,1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку №1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29 жовтня 2010 року судової інженерно технічної експерти. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та заяві про зміну позовних вимог. Просили первісний позов задовольнити, проти зустрічного позову заперечили. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти первісного позову заперечили з підстав викладених у письмових запереченнях на позов та просили в задоволенні первісного позову відмовити, а вимоги зустрічної позовної задовольнити в повному обсязі. В останнє судове засідання учасники процесу не зявилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце розгляду справи. 05 грудня 2017 року на адресу суду поступила письмова заява представника відповідача [PERSON], з якої вбачається, що вона просить проводити судове засідання, яке призначено на 12 грудня 2017 року о 10.00 год., у її відсутності та відсутності відповідача. У відповідності до ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового засідання 12 грудня 2017 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши пояснення учасників процесу, свідків [PERSON] та [PERSON]-С.Д., дослідивши матеріали справи, зясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову слід відмовити, а зустрічний позов слід задовольнити з наступних підстав. З державного акту про право приватної власності на землю серії ЯГ № 045401, кадастровий номер 4625883900:07: 002:0002, який видано на підставі рішення виконкому від 21.02.1997 року №9 рішення 4 сесії 4 скликання від 28.11.2002 року №80 Дрогомишлянської сільської ради, вбачається, що земельна ділянка площею 0,2172 га,яка розташована в с. Грушів Яворівського району Львівської області, цільове призначення земельної ділянки ведення особистого селянського господарства на праві приватної власності належала [PERSON] (а.с.45). Судом також встановлено, що 22 січня 2007 року [PERSON] помер, після його смерті спадщину прийняли позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], які є спадкоємцями майна [PERSON], успадкували по 1/2 частці житлового будинку №387 зі всіма господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с. Грушів Яворівського району Львівської області, а також по 1/2 частці квартири №19 в будинку №374 а по вул. Шевченка у м. Львові. Із висновку судової інженерно технічної експертизи №1973/1983/1984/1985/1986/1987 від 29.10.2015 року вбачається, що можливі такі варіанти розподілу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер 4625883900:07: 002:0002 між сторонами: - 1-му співвласнику 1/2 ід. частки пропонується надати земельну ділянку розміру по периметру в метрах, а саме: 23,0;69,79;12,20;85,0 (м) площею 0,1086 га, позначену зеленим кольором в таблиці 6 графічної частини висновку; - 2-му співвласнику 1/2 ід. частки пропонується надати земельну ділянку розміру по периметру в метрах, а саме: 16,78;85,0;12,20;101,20 (м) площею 0,1086 га, позначену синім кольором в таблиці 6 графічної частини висновку. Таким чином, зазначений висновок експерта підтверджує, що за технічними показниками об'єкт може бути поділено, а кожна частина об'єкта може бути виділена в натурі. Ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Згідно з норм гл. 84 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до положень ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Відповідно до п. «в» ч. 1 ст. 87 Земельного кодексу України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами. Частиною 1 ст. 88 Земельного Кодексу України передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Вимогами ст.89 ЗК України встановлено, що у спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки, зокрема, співвласників житлового будинку. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, яки є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно до п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» при вирішенні судом вимог про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити у спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1ст.356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Так, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 367 ЦК України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. При цьому виділ частки майна, що є об'єктом спільної часткової власності, у натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників, а особа набуває право власності на виділене майно з державною реєстрацією такого права у встановлених законом випадках. Реалізація позивачами свого права на виділ в натурі частки та, в свою чергу, припинення спільної часткової власності жодним чином не порушить права інших власників нерухомого майна. У відповідності дост.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання з порушенням опорно рухового апарату, особою похилого віку, непрацездатною та потребує постійного медичного нагляду та лікування, суд приходить до висновку, що зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити. Щодо позовної вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] 205 177,62 грн., то така не підлягає до задоволення з наступних підстав. На відміну від адміністративного судочинства, основоположним принципом цивільного є змагальність сторін. В силу ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування обставин покладається на кожну із сторін спору. За змістом статті 1281 ЦК України спадкоємці зобовязані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не предявив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину після смерті свого брата [PERSON] ще 23.08.2007 року. Отже, достеменно знав про його смерть. Однак впродовж шести років позивач не повідомив відповідача по наявність боргу спадкодавця. Враховуючи те, що [PERSON] не предявив вимоги до С.Ю. протягом шести місяців від дня, коли він довідався про смерть [PERSON], він позбавляється права вимоги «боргу» в сумі 166 727 грн. Щодо витрат у сумі 842 грн., що включають вартість послуг ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» та вартість оцінки майна, то вказані витрати були ініціативою [PERSON], які не погоджувались із [PERSON] і не повинні нею відшкодовуватись. Посилання позивача на завдання значних збитків, виведення з ладу системи опалення, пошкодження меблів, стін вікон [PERSON], то вказані вимоги подані зі спливом строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Таким чином, позивач дізнався про порушення свого права та про особу, яка його порушила 15 червня 2005 року року (згідно наданого позивачем акту) і саме із цього часу в нього виникло право вимоги до безпосереднього заподіювача шкоди. До суду позивач звернувся в грудні 2013 року зі спливом позовної давності. Виходячи з наведеного, суд приходить до переконання, що позов [PERSON] безпідставний, не ґрунтується на законі, а відтак не підлягає до задоволення. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить висновку що первісний позов [PERSON] не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити.

Outcome: approved