Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-23 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області про встановлення факту родинних відносин та визнання заповіту нікчемним. Свої вимоги мотивує тим, що він є рідним братом по матері [PERSON], яка померла [INFO] і відповідно є її єдиним спадкоємцем за законом на спадкове майно у вигляді квартири [ADDRESS]. 11 березня 2015 року він звернувся до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], де була заведена спадкова справа № 168/2015 та листом державний нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що ним не було надано документ, який би підтверджував факт родинних відносин з померлою. [PERSON] зазначає, що він є уродженцем м. Олександрія, Кіровоградської області. Його батьками були [PERSON] та [PERSON]. Мав двох рідних сестер по матері від її першого шлюбу з [PERSON], а саме: [PERSON] та [PERSON]. Складність довести родинні відносини полягає в тому, що у посвідці про шлюб батьків позивача та у дублікаті посвідки про шлюб містяться різні по написанню прізвища матері як «[PERSON]» та «[PERSON]» замість «[PERSON]». Вказує, що листом державний нотаріус Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори повідомив його, що [PERSON] склала заповіт, в коло спадкоємців згідно якого він не входить. 25 вересня 2014 року головою виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В. було посвідчено заповіт, який складено [PERSON] та згідно якого на випадок смерті все своє майно остання заповідає [PERSON] Позивач вважає, що зазначений заповіт складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення (не вказано часу складання заповіту, не зазначено ідентифікуючих даних [PERSON], не було забезпечено державну реєстрацію спірного заповіту). Посилаючись на викладені обставини, позивач просив встановити факт родинних відносин, а саме що [PERSON], [INFO] є його рідною сестрою по матері [PERSON], визнати заповіт, складений 25 вересня 2014 року від імені [PERSON], посвідчений головою виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 101 нікчемним та стягнути з відповідача судовий збір. У судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Пояснили, що дійсно позивач є рідним братом по матері [PERSON], яка померла [INFO] і відповідно є її єдиним спадкоємцем за законом. Факт родинних відносин із [PERSON] підтверджується письмовими доказами. Вказали, що заповіт, який складений 25 вересня 2014 року від імені [PERSON], посвідчений головою виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В., зареєстрований в реєстрі за № 101 є нікчемним, оскільки він складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення. Крім того, вважають, що даний заповіт взагалі підписаний не [PERSON], оскільки в жовтні 2014 року вона зверталася до Подільського РУГУ МВС України із заявою про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, паспорту, що може свідчити, що [PERSON] стала жертвою шахраїв, які скористалися її документами та підробили її підпис на заповіті. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні, посилаючись на їх необгрунтованість. Представник Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву, в якій просить слухати справу у відсутність їх представника та вказали, що спірний заповіт було посвідчено головою Сущанської сільської ради на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією, законами України та на підставі рішень органів місцевого самоврядування України (а.с. 115). Заслухавши пояснення представників позивачів, представника відповідача, свідків, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження позивача, він народився [INFO], в графі «мати» - матір'ю зазначено «[PERSON]», батько - «[PERSON]» та викладено російською мовою (а.с. 11). Народився позивач в м. Олександрія, Кіровоградської області, що підтверджується паспортом та свідоцтвом про народження (а.с. 9, 11). Мати позивача народилася [INFO] в с. Сокілка, Кобеляцького (Кишенівського) району, Полтавської області. Її дівоче прізвище «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про народження (а. с. 12). Як пояснювала у судовому засіданні представник позивача, після укладення шлюбу з [PERSON] мати позивача проживала в с. Ханделеївка, Кобеляцього району Полтавської області. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. [PERSON] помер, а мати позивача була змушена на деякий час віддати дітей в дитячий будинок. Коли дитячий будинок в м. Дніпропетровськ перевезли до м. Олександрія, Кіровоградської області вона, щоб бути біля дітей, влаштувалася на роботу на Олександрійський завод, що підтверджується довідкою, виданою Ханделеївською сільською радою від 29.06.1933 року (а.с. 16). Згідно відповіді Державного архіву Полтавської області від 12.05.2015 року, Кобеляцького РУЮ реєстраційної служби ВДРАЦС від 03.06.2015 року актового запису про народження на [PERSON] за 1926 рік не виявлено (а.с. 31-32). 07 травня 1935 року батьки позивача зареєстрували шлюб, про що було зроблено актовий запис № 62. Даний факт підтверджується посвідкою про шлюб, виданою 14.10.1945 року та дублікатом посвідки про шлюб ( а.с. 14-15), однак прізвище матері позивача у посвідці про шлюб зазначено як «[PERSON]», а у дублікаті посвідки про шлюб як «[PERSON]», замість «[PERSON]». Як вбачається з довідки Державного архіву Кіровоградської області від 08.05.2015 року книги реєстрації актів цивільного стану про шлюб за 1945 рік на зберігання до архіву не надходили, тому надати довідку про реєстрацію шлюбу [PERSON] та [PERSON] немає можливості (а.с. 33). Згідно будинкової книги на будинок [ADDRESS], яка була видана батьку позивача [PERSON] у 1953 році, у даному будинку проживали та були зареєстровані [PERSON] батько), 1893 р.н., [PERSON] (мати) 1900 р.н., [PERSON] (сестра по матері) та [PERSON] (сестра по матері), [INFO] (а.с. 17-23). У судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є синами позивача, пояснювали, що у їх батька [PERSON] було дві рідні сестри по матері [PERSON] та [PERSON]. Сестра [PERSON] у 70-х роках переїхала до м. Києва, проживала сама, займалася продажем квітів та горіхів. Факт родинних відносин між позивачем та [PERSON] підтверджується фотокартками, сімейними листами (а.с. 25-30). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 256 ЦПК Україн суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно роз'яснення п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року р. № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо твердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, для оформлення права на пенсію у зв'язку із втратою годувальника. Як пояснила у судовому засіданні представник позивача встановлення родинних відносин необхідно [PERSON] для вирішення питання про прийняття спадщини, а тому позовні вимоги про встановлення факту та визнання того, що [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], є рідною сестрою [PERSON], [INFO], уродженця місця Олександрія Кировоградської області по матері [PERSON] знайшли свого доведення в судовому засіданні та підтверджено доказами. Як вже було зазначено вище, [INFO] [PERSON] помела, що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис № 3776 ( а.с. 35), після її смерті відкрилася спадщина на квартиру за адресою: [ADDRESS]. 11 березня 2015 року позивач, у строки передбачені ЦК України, звернувся до Чотирнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON] (а.с. 81 зворот). Чотирнадцятою Київською державною нотаріальною конторою було відкрито спадкову справу після смерті [PERSON] (а.с. 81-94). 16 липня 2015 року нотаріальна контора надала позивачу відмову у видачі свідоцтва про право власності на спадщину, у зв'язку із тим, що не надано правовстановлюючий документ, який би підтверджував право власності на майно померлої, не надано документів, які підтверджують факт родинних відносин з померлою та повідомлено позивача про те, що спадкодавця склала заповіт, в коло спадкоємців згідно якого позивач не входить (а.с. 90 зворот). Як вбачається з матеріалів справи, 25 вересня 2014 року головою виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В. було посвідчено заповіт, який складено [PERSON] та згідно якого на випадок смерті все своє майно остання заповідає [PERSON] ( а.с. 91). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що заповіт складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо форми та посвідчення (не вказано часу складання заповіту, не зазначено ідентифікуючих даних [PERSON], не було забезпечено державну реєстрацію спірного заповіту), а також вважає, що заповіт підписаний взагалі не [PERSON], оскільки в жовтні 2014 року вона зверталася до Подільського РУГУ МВС України із заявою про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, паспорту, що може свідчити, що [PERSON] стала жертвою шахраїв, які скористалися її документами та підробили її підпис на заповіті. Відповідно до ст. ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 647 ЦК України договір є укладеним у місці проживання фізичної особи або за місцезнаходженням юридичної особи, яка зробила пропозицію укласти договір, якщо інше не встановлено договором. У ст. 1251 ЦК України зазначено, що якщо у населеному пункті немає нотаріуса, заповіт, крім секретного, може бути посвідчений уповноваженою на це посадовою особою відповідного органу місцевого самоврядування. Статтею 37 Закону України «Про нотаріат» встановлено, що у сільських населених пунктах уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії, зокрема, посвідчують заповіти (крім секретних). Відповідно до ст. 41 Закону України «Про нотаріат» нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, в державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, чи приміщенні органів місцевого самоврядування. В окремих випадках, коли громадянин не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями. Як вбачається з даних заповіту складеного [PERSON] 25 вересня 2014 року, він посвідчений головою виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В. та внесений в реєстр за № 101, із зазначенням місця його складання та особисто підписаний заповідачем (а.с. 91). Посилання позивача на те, що голова виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району Житомирської області Гайченя Ю.В. не мав права посвідчувати заповіт, суд не бере до уваги, з огляду на наступне. Розпорядженням сільського голови від 24.11.2010 року № 2 «Про визначення кола осіб, які можуть виконувати нотаріальні дії» призначено відповідальним за виконання нотаріальних дій в Сущанській сільській раді секретаря сільської ради Стафійчук К.О. На період відпустки, хвороби секретаря сільської ради обов'язки по виконанню нотаріальних дій покладаються на голову Сущанської сільської ради Гайченя Ю.В. ( а.с. 116). Згідно Розпорядження сільського голови від 15.09.2014 року № 49 «Про надання відпустки» у період з 16.09.2014 року по 25.09.2015 року включно Стафійчук К.О. надано відпустку. На період відпустки секретаря сільської ради Стафійчук К.О. обов'язки по виконанню нотаріальних дій покладено на сільського голову Сущанської сільської ради Гайченя Ю.В. (а.с. 153). Таким чином, твердження позивача про те, що підписання зазначеного заповіту не входило до повноважень сільського голови Сущанської сільської ради Гайченя Ю.В. спростовується вищевстановленими фактами. За п. 2.9. Положення про Спадковий реєстр, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 липня 2011 року № 1810/5, реєстратор вносить відомості до Спадкового реєстру у день вчинення відповідної нотаріальної дії. Заповіт від 25 вересня 2014 року зареєстровано у Спадковому реєстрі 30 березня 2015 року. Також, суд бере до уваги, що згідно листа Житомирської філії ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України надано інформацію, що на їх адресу 30.03.2015 року надходила заява виконавчого комітету Сущанської сільської ради Олевського району про державну реєстрацію заповітів та спадкових договорів від 26.03.2015 року № 37. Інформація, яка містилася у даній заяві була внесена до Спадкового реєстру (а.с. 122, 123). Вимоги про внесення відомостей про заповіт до Спадкового реєстру виконано, а пропуск строку для вчинення цієї дії не може бути підставою нікчемності заповіту. Суд не бере до уваги доводи позивача стосовно того, що заповіт не містить відомостей про час складання заповіту, дату народження, місце реєстрації [PERSON], оскільки це не є суттєвим порушенням форми заповіту, а тому не може бути підставою для визнання його нікчемним відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Що стосується твердження представника позивача про те, що заповіт підписаний взагалі не [PERSON], оскільки в жовтні 2014 року вона зверталася до Подільського РУГУ МВС України із заявою про втрату правовстановлюючих документів на квартиру, паспорту, що може свідчити, що [PERSON] стала жертвою шахраїв, які скористалися її документами та підробили її підпис на заповіті, то вони не беруться судом до уваги, оскільки є лише припущеннями. Позивачем не надано належних та допустимих доказів згідно вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України, які б свідчили, що [PERSON] не підписувала заповіт. Клопотання у судовому засіданні представники позивача про призначення експертизи не заявляли. Заповіт був підписаний 25 вересня 2014 року, а з заявою про втрату документів на квартиру [PERSON] звернулася лише 24 жовтня 2014 року (а.с. 139-149). Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 кодексу, саме на момент вчинення правочину. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Посвідчення заповіту, що здійснюється із порушенням норм ст. 1251 ЦК України, є підставою нікчемності заповіту відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК України. Крім того, суд вважає, що позивачем обрано не вірний та непередбачений законом спосіб захисту своїх прав виходячі з наступного. Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Позивач звернувся до суду з вимогами саме про визнання заповіту нікчемним. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють визначені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. За положеннями ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Статтею 12 ЦК України передбачено, що особа вільно на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. При вказаних обставинах позивачем обрано не вірний та непередбачений законом спосіб захисту своїх прав, оскільки законодавством не передбачено такого способу захисту прав як - визнання заповіту нікчемним. Дані позовні вимоги є неналежним способом захисту права позивача, оскільки заповіт не може бути визнанний у судовому порядку нікчемним. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачки підлягають задоволенню тільки у частині встановлення факту родинних відносин, у задоволенні позовних вимог щодо визнання заповіту нікчемним слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: partial