Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить звернути стягнення за договором безпроцентної позики грошей та додатковим договором № 2 до договору безпроцентної позики грошей у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. на предмет іпотеки - нерухоме майно квартиру [ADDRESS] у порядку передбаченому статтями 12, 33, 39 Закону України «Про іпотеку» шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за ціною не нижче суми боргу, встановленої за рішенням суду, виселити відповідача із квартири [ADDRESS] та стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається про те, що 23 вересня 2010 року між сторонами у даній справі укладено договір безпроцентної позики грошей, за умовами якого позичальник [PERSON] отримала грошові кошти у розмірі - 289 934 грн. 32 коп. 04 вересня 2015 року між сторонами укладено додатковий договір № 2 до договору безпроцентної позики грошей, суму позик за яким збільшено до 787 500 грн. 00 коп. 23 вересня 2010 року між сторонами укладено іпотечний договір, за яким на забезпечення виконання основного зобов`язання, іпотекодавець передав в іпотеку іпотеко держателю належне їй на праві власності нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] . 04 вересня 2015 року між [PERSON] й [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до іпотечного договору. Відповідно до пункту 1 додаткового договору до договору позики грошей № 2 позичальник зобов`язаний повернути позику у строк до 04 березня 2016 року. Станом на 01 січня 2019 року позичені кошти не повернуті. Заборгованість по виконанню умов договору безпроцентної позики становить 1 780 197 грн. 67 коп., що складається із суми основної заборгованості у розмірі - 787 500 грн. 00 коп., пені за період з 20 листопада 2017 року по 21 листопада 2018 року, у розмірі - 787 500 грн. 00 коп., відсотків за користування позикою, що виникли внаслідок курсової різниці у розмірі - 205 197 грн. 67 коп. З підстав звернення стягнення за договором позики на предмет іпотеки та виселення позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою суду від 11 лютого 2019 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 28 травня 2019 року [PERSON] залучено до участі у справі третьою особою без самостійних вимог щодо предмета спору. Ухвалою суду від 25 червня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представники [PERSON] й [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, пояснили, що сума позики за договором від 23 вересня 2010 року та додатковим договором № 2 у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. відповідачем повернута. Документально підтверджених платежів відповідачем вчинено на 48 346 грн., решта суми повернута на руки без написання будь-яких розписок та складання документів. Просять у позові відмовити. Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, заперечення відповідача та її представників, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 23 вересня 2010 року між [PERSON] й [PERSON] укладено договір безпроцентної позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований у реєстрі № 2887, за яким позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв суму позики у розмірі - 289 934 грн. 32 коп. Відповідно до пункту 2 вказаного договору сторони визначили, що основне зобов`язання дорівнює еквіваленту 27 404 євро за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/10,58). Сторони домовилися, що якщо на дату виплату чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ, порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення цього договору, буде збільшений більш ніж на 5 % - сума курсової різниці буде вважатися платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно із поверненням чергової суми. Згідно із пунктом 12 цього договору у випадках невиконання або неналежного виконання цього договору позикодавець має право звернути стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка є забезпеченням виконання цього договору, а також на будь-яке інше майно позичальника, на яке згідно із законодавством України може бути звернуто стягнення. 04 вересня 2015 року між [PERSON] й [PERSON] укладено додатковий договір № 2 до договору безпроцентної позики грошей, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований у реєстрі № 1158, за яким пункти 1, 2, 7, 10, 11, 17 договору безпроцентної позики грошей від 23 вересня 2010 року викладено у новій редакції. Так, пунктом 1 вказаного договору передбачено, що позикодавець передав у власність, а позичальник прийняв грошові кошти у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. із зобов`язанням повернути таку ж суму до 04 березня 2016 року, включно. Повернення позики у тому числі дострокове має відбуватися у погодженому сторонами місці, а у разі недосягнення згоди - у приміщенні офісу нотаріуса, де посвідчений цей договір. Пунктом 2 вказаного додаткового договору № 2 передбачено, що сторони визначили, що основне зобов`язання дорівнює еквіваленту 35 760 євро за курсом НБУ, що є чинним на дату укладення цього договору (1/22,01). Сторони домовилися, що якщо на дату виплату чергової суми позики офіційно встановлений курс НБУ, порівняно з тим, що був встановлений на дату укладення цього договору, буде збільшений більш ніж на 5 % - сума курсової різниці буде вважатися платою (відсотками) за користування позикою і сплачуватиметься одночасно із поверненням чергової суми. З матеріалів справи вбачається, що виконання зобов`язань за договором безпроцентної позики забезпечено іпотекою. 23 вересня 2010 року між [PERSON] й [PERSON] укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований у реєстрі за № 2889, за яким на забезпечення виконання основного зобов`язання за договором безпроцентної позики від 23 вересня 2010 року у розмірі - 289 934 грн. 32 коп., іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне їй на праві власності нерухоме майно, яким є квартира [ADDRESS] . Відповідно до пункту 10.3 іпотечного договору іпотекодержатель має право обирати порядок звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із пунктом 12 вказаного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки, в тому числі достроково, в разі якщо на день визначений основним зобов`язанням позичальник порушить його виконання і прострочить повернення іпотекодержателю сум позики. Пунктом 15 іпотечного договору визначено, що реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження. Початкова ціна продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів встановлюється за рішенням суду або згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем, а якщо вони не досягли згоди - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства про оцінку майна і майнових прав та професійну оціночну діяльність, при цьому початкова ціна не може бути нижчою за 90 відсотків вартості предмета іпотеки, визначеної шляхом його оцінки. 04 вересня 2015 року між сторонами у справі укладено додатковий договір № 2 до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., зареєстрований у реєстрі за № 1159, за яким пункти 1, 2, підпункт 3.3 пункту 3, пункт 5, 11, та 16 викладено у іншій редакції. 21 листопада 2018 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Соколовим О.Є., [PERSON] передано вимогу [PERSON] про усунення порушень щодо виконання основного зобов`язання на суму 1 780 197 грн. 67 коп. Вказана вимога направлена на адресу проживання відповідача, про що свідчить відповідна квитанція та опис листа з оголошеною цінністю. Відповідно до паспорту громадянина України № [NUMBER] , виданого 02 серпня 2019 року, відповідач значиться як [PERSON] . Не визнаючи заявлених позовних вимог, відповідач посилається на те, що на погашення боргу нею сплачено суму позики у розмірі - 747 500 грн. 00 коп. з них 48 346 грн. 00 коп. є документально підтвердженими, решта розрахунків на суму 699 154 грн. 00 коп. проводилися шляхом передачі готівки з рук в руки без написання будь-яких розписок чи складання документів. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] дала покази, що звернулася до [PERSON] з питань надання позики, отримавши її, стала погашати у готівковій формі та безготівковій. Розписку від 25 січня 2018 року писала вона особисто на прохання [PERSON] для приведення у відповідність сум позики та її балансу. Вважає, що ця розписка написала формально, вказана у ній сума не відповідає дійсності. Останній раз сплачувала кошти у вересні 2018 року готівкою, у паперовому вигляді та нотаріально це зафіксовано не було. Додатковий договір № 2 до договору безпроцентної позики на суму 787 500 грн. підписувався нею, однак фактично цих коштів вона не отримувала, мета укладення такого договору полягала у збільшенні курсу іноземної валюти. Примірник договору на якому відмічено про погашення позики знаходиться у [PERSON] . Згідно із частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи по суті відповідач не надала суду належних доказів виконання зобов`язання за договором безпроцентної позики та додатковим договором № 2 до договору безпроцентної позики, які б свідчили про те, що сума позики у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. повернута позивачу у строк до 04 березня 2016 року. Подані до суду копії платіжних доручень не є доказами належного виконання взятих на себе зобов`язань. Посилання [PERSON] щодо передачі коштів без їх документального фіксування свого підтвердження у судовому засіданні не знайшли. Суд звертає увагу, що договори безпроцентної позики та додатковий договір № 2 до договору безпроцентної позики є дійсними, неукладеними на час розгляду справи по суті не визнавалися. Фактично відповідач дійсність вказаних правочинів не оспорювала. Пунктом 3 договору безпроцентної позики передбачено, що сторони свідчать, що сума позики прийнята готівкою в повному обсязі від позикодавця позичальником до підписання цього договору. З оригіналів розписок [PERSON] , зокрема від 25 січня 2018 року вбачається, що вона підтверджує наявність боргу перед [PERSON] у тому числі і у розмірі - 783 000 грн. 00 коп. Вказані відповідачем мотиви написання таких розписок, суд відхиляє, так як вони не є логічними. Згідно зі статтею 1, частиною п`ятою 5 статті 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. У силу статті 12 Закону у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов`язання. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 589 ЦК України у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Згідно із частиною третьою 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та статтею 35 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 38 Закону України «Про іпотеку» ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений положеннями статей 39, 41 ЗУ «Про іпотеку», якими передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. У разі визначення судом способу реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів ціна предмета іпотеки у рішенні суду не зазначається та визначається при його примусовому виконанні на рівні, не нижчому за звичайні ціни на такий вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов`язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав. Відстрочка виконання рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки не допускається у разі, якщо: іпотеку включено до іпотечного пулу; відстрочка може призвести до істотного погіршення фінансового стану іпотекодержателя; проти іпотекодавця чи іпотекодержателя відкрито провадження у справі про банкрутство (неплатоспроможність). При розгляді даної справи по суті достовірно встановлено, що [PERSON] не виконала взяті на себе зобов`язання за договором позики та не повернула в обумолений договором строк суму позики у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. Всього розмір заборгованості відповідача становить 1 780 197 грн. 67 коп., що складається із основної суми боргу - 787 500 грн. 00 коп., пені нарахованої відповідно до пункту 11 договору безпроцентної позики грошей та додаткового договору № 2 за період з 20 листопада 2017 року по 21 листопада 2018 року у розмірі - 787 500 грн. 00 коп. зменшеному до розміру основної заборгованості та відсотків за користування позикою, що виникли внаслідок курсової різниці у розмірі - 205 197 грн. 67 коп. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Враховуючи викладене, та установивши, що умовами договору позики сторони визначили грошовий еквівалент зобов`язань у євро із відповідача на користь позивача слід також стягнути відсотки за користування позикою, що виникли внаслідок курсової різниці. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок погашення заборгованості [PERSON] . Щодо вимоги про виселення, суд керується наступним. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем частини другої статті 40 Закону «Про іпотеку». Відповідно до частини другої статті 39 цього Закону таке рішення може бути прийняте судом (за заявою іпотекодержателя) одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. За змістом частини третьої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту банку, повернення якого забезпечено іпотекою відповідного житлового приміщення. Таким чином, за змістом статей 39, 40 Закону України «Про іпотеку» та статті 109 ЖК УРСР особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, надається інше постійне житло у тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на предмет іпотеки, якщо іпотечне майно було придбано за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення (частина друга статті 109 ЖК УРСР). У такому випадку виселення здійснюється відповідно до частини четвертої статті 109 та статті 132-2 ЖК УРСР. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] не була придбана за рахунок позичених коштів, належала відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 23 лютого 2005 року Управлінням комунальної власності Броварської міської ради Київської області. Таким чином, житло не було придбане за рахунок позики, забезпеченого його іпотекою. Таким чином, в межах заявлених позовних вимог і з підстав, зазначених у позові, відсутні підстави для виселення відповідача без надання їй іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 141 ЦПК України із відповідача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі - 8 810 грн. 00 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved