Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-05 00:00:00

У січні 2016 року заявник звернувся до суду із названою заявою у якій просив встановити факт постійного проживання на території України з листопада 1988 року по даний час, в тому числі станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року. В обґрунтування своєї заяви вказав, що він разом із родиною свого брата [PERSON] у 1988 році приїхав з Вірменської РСР до м.Тернопіль Українська РСР, а оскільки згодом почався військовий конфлікт між Вірменією та Азербайджаном, тому він не зміг повернутися на батьківщину, та залишився проживати на Україні. Встановлення юридичного факту постійного мешкання на території України з листопаду 1988 року по теперішній час необхідно заявнику для оформлення документів про громадянство та реєстрацію за місцем постійного проживання. У судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали та просили про її задоволення. Представник зацікавленої особи - Управління Державної міграційної служби України в Київській області, у судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні даної заяви в звязку з її недоведеністю. Суд, вислухав пояснення заявника, його представника, представника зацікавленої особи, дослідивши матеріали справи, судом зазначається наступне. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст. 10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] народився 6 січня 1974 року у с. Мргашат Октемберянського району Вірменська РСР, про що в книзі реєстрації актів про народження 08 січня 1974 року зроблено актовий запис №7, про що свідчить переклад свідоцтво про народження (а.с.5). Згідно рішення Вишгородського районного суду Київської області від 01.09.2009 року судом було встановлено факт постійного проживання [PERSON], [PERSON], [PERSON] на законних підставах на території України з 13.07.1989 року та по день винесення рішення (а.с. 6-7). Як вбачається з технічного паспорту на садибний житловий будинок в с. Нові Петрівці, по вул. І.Кудрі, 12 виданого КП Вишгородське БТІ від 15.09.2005 року [PERSON] є власником будинку (а.с. 8-14). Згідно посвідчення водія виданого на ім'я [PERSON]А, [INFO], ним 22.03.2002 року отримано посвідчення серія № 236897 (а.с.15-16). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 234 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до статті 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх доводів або заперечень. \~Суд даючи оцінку наданим сторонами доказів по даній справи вважає, що належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтвердили проживання на території України [PERSON] з листопада 1988 суду не надано. Зважаючи на викладене, суд приходить про висновку відмову у задоволені заяви з наведених вище підстав.

Outcome: dismissed