Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

У серпня 2019 року позивач [PERSON] звернулася до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою про поділ спільного майна подружжя, згідно якої просила: визнати спільною сумісною власністю [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , квартиру [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] , [INFO] , права власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 1-4). Свої вимоги обґрунтовує наступним. 14 вересня 2001 року сторони зареєстрували шлюб, в якому [INFO] народилась донька [PERSON] . Оскільки, подружнє життя з відповідачем не склалось, позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Перебуваючи в шлюбі, 11 березня 2008 року сторони придбали квартиру [ADDRESS] . На даний час, у позивача виникла необхідність поділити майно нажите спільно в шлюбі з відповідачем, тому вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2019 року у даній цивільній справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с.21). Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16 вересня 2019 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду (а.с. 25). У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову не заперечував. Відповідно до положення ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог частини 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що сторони [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 14 вересня 2001 року, що підтверджується відповідним свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] виданим Великоолександрівською сільською радою Бориспільського району Київської області (а.с.8). Від даного шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] Встановлено, що сторонами під час шлюбу було набуто зазначене в позовній заяві майно, зокрема: - квартира [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 11 березня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориспільського районного нотаріального округу Мургою С.Г., зареєстрованим в реєстрі №997; Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Бориспільського районного бюро технічної інвентаризації № 18290478 від 28 березня 2008 року, та копією Технічного паспорта на квартиру, що знаходиться у власності [PERSON] (а.с. 9-12). Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 348 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами частин 1, 2 статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту частин 1,2,3 статті 61 Сімейного кодексу України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту, а також заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з частиною 1 статті 69, частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог абзацу другого частини 1 статті 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Пунктом 23 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно - будівельному, гаражно -будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, позивачем доведено факт придбання спірної квартири у період шлюбу з відповідачем. Та обставина, що квартира придбана за спільні кошти, внесені подружжям в рівних частках, визнана відповідачем. Сторонами визнано, що шлюбний договір, а також будь-які інші письмові договори щодо майна, яке є об`єктом спільної сумісної власності, ними не укладалися. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Так, згідно Звіту про незалежну оцінку від 05 серпня 2019 року, проведеним ТОВ «Консалт-С» (а.с.13-15), оціночна вартість двокімнатної квартири загальною площею 57,2 кв.м., житлова площа 33,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , складає, без ПДВ 231037 грн. 00 коп. Відповідно до ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. Таким чином, на підставі повно та всебічно досліджених у судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved