Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

У серпні 2014р. позивачка звернулася з позовом про захист особистого немайнового права своєї дочки, вказавши відповідачем орган опіки та піклування Болградську районну державної адміністрації Одеської області, та просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон і перебування на території іншої держави - Республіки Болгарія - неповнолітньої дочки [PERSON], [INFO] народження, без згоди батька. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що її неповнолітня дочка [PERSON] зарахована на стаціонарну форму навчання до Великотерновського університету ім.Св.Св.Кирила та Мефодія за спеціальністю «Педагогіка навчання з музики» та до Софіївської національної музичної академії за спеціальністю «Поп та джаз спів», що знаходяться у м.Софія Республіки Болгарія, і їй необхідно у серпні 2014р. тимчасово виїхати до Р.Болгарія на конкурс та на період навчання, проте батько дитини, надавши 15.08.2014року нотаріальну згоду на виїзд дитини за кордон, на даний час перебуває у лікарні з приводу важкої хвороби, є недієздатним з-за хвороби, не може розуміти факти та події, тому фізично не може підписати нотаріальний дозвіл на тимчасове перебування дочки на території іноземної держави. У судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, надавши докази на їхнє підтвердження, просила задовольнити позов, підтвердивши, що дочка має навчатися у Р.Болгарія не менш чотирьох років; представник органу опіки та піклування не заперечував проти задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі, пояснивши суду, що орган опіки та піклування вважає можливим захистити в даному випадку право неповнолітньої дитини на здійснення її особистого немайнового права - отримання освіти та тимчасове перебування у зв'язку з цим за кордоном, оскільки це відповідає інтересам дитини. Вислухавши у судовому засіданні позивача та представника відповідача, вивчивши представлені суду документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Конституція України у ст.55 надає кожному громадянину України право будь-яким не забороненими законом засобами захищати свої права та свободи від порушень і протиправних посягань. Ця конституційна норма з певними уточненнями була перенесена до сімейного права. Статтею 6 СК України дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Повноліття за українським законодавством настає з вісімнадцяти років (ч.1ст.34 ЦК України). Отже до досягнення 18-ти років фізична особа має правовий статус дитини. Наявність в особи правового статусу дитини означає, що така особа має відповідні права та обов'язки дитини. Спеціальні норми, які конкретизують обсяг прав та обов'язків дитини, містяться як у Сімейному кодексі (ст.ст.148,149,152,160,177,179, 243, 247,253 тощо), так і у Цивільному кодексі (ст.ст.31,32,33). Крім того, права дитини підлягають спеціальному захисту на підставі положень Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка також визначає вік, до якого особа має статус дитини - до 18-ти років. Неповнолітньою, відповідно до ст.6 СК України вважається дитина віком від 14 до 18 років. Неповнолітня дитина має неповну цивільну дієздатність в силу ст.32 ЦК, а також має певний особливий статус у сімейних правовідносинах. Так, на відміну від малолітньої дитини, неповнолітня дитина може самостійно визначати своє місце проживання, якщо її батьки проживають окремо (ст.160 СК), тощо. Дитина наділена правом звернутися за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування, інших органів державної влади, місцевого самоврядування та громадських організацій. Дитина, яка досягла 14 років, вправі самостійно звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів (ч.3ст.152 СК). Проте, сімейний кодекс України наділяє батьків правом на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина (ст. 154 СК України). Такий захист батьки здійснюють як законні представники, без жодних спеціальних на те повноважень, тобто без довіреності. Для цього їм достатньо надати свідоцтво про народження дитини, відповідно до якого суд встановлює походження дитини від батьків. Відповідно до принципу рівності прав та обов'язків у батьків, функції по захисту прав та інтересів дітей можуть здійснюватися як батьком, так і матір'ю дитини або ж обома одночасно. Предметом захисту є права та інтереси дітей, визначені як сімейним, так і іншими галузями законодавства (цивільне, житлове, трудове та ін.). Отже, до числа важливих прав батьків відноситься право на захист прав та інтересів їх дітей. Надаючи батькам можливість захищати дитину та її права, держава намагається не допустити незахищеності дітей. Предметом захисту можуть бути житлові, спадкові, адміністративні інші майнові та особисті немайнові права дитини. Статтею 154 Сімейного кодексу України регламентовано, що батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина; ч.2 цієї статті - що батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини, а також непрацездатних сина, дочки як їх законні представники без спеціальних на те повноважень, а ч.3 - передбачено, що батьки мають право звернутися за захистом прав та інтересів дітей і тоді, коли відповідно до закону вони самі мають право звернутися за таким захистом. Законодавство має численні випадки, коли згоди батьків недостатньо для законного представництва їх дітей і таку згоду батьки мають право надавати за умови дозволу органа опіки та піклування. Згідно п.1.4 чинних «Правил опіки та піклування», затверджених Наказом Державного комітету України у справах сім'ї та молоді, Міністерства освіти України, Міністерства охорони здоров'я України, Міністерства праці та соціальної політики України 26.05.99р. за №34/166/131/88, та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999р. за №387/3680, безпосереднє ведення справ щодо опіки і піклування покладається в межах їх компетенції на відповідні відділи й управління місцевої державної адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчих комітетів міських чи районних у містах рад, у селищах і селах справами опіки і піклування безпосередньо відають виконавчі комітети сільських і селищних рад; органи у справах сім'ї та молоді, служби в справах неповнолітніх, - здійснюють діяльність з питань, що належать до їх компетенції, а відповідно до ЗУ «Про органи і служби у справах дітей…» від 24 січня 1995 року №20/95-ВР, «здійснення соціального захисту дітей і профілактики серед них правопорушень покладається в межах визначеної компетенції на: центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері сім'ї та дітей, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері сім'ї та дітей, орган виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері сім'ї та дітей, відповідні структурні підрозділи обласних, Київської та Севастопольської міських, районних державних адміністрацій, виконавчих органів міських і районних у містах рад. Відповідно до наданих суду позивачем документів, [PERSON] [INFO] народження, є неповнолітньою, її місце проживання зареєстроване у [ADDRESS] (паспорт [NUMBER], виданий 02.07.2013року Болградським РС ГУДМС України в Одеській області). Позивач є матір'ю неповнолітньої [PERSON] (свідоцтво про народження дитини [NUMBER], що було видане 19.02.1997року Новотроянівською сільською радою Болградського району Одеської області, а.з.№9), батьком дитини, згідно того ж свідоцтва про народження, є [PERSON] Згідно свідоцтва про одруження [NUMBER], виданого 15.12.1995року Новотроянівською сільською радою народних депутатів Болградського району Одеської області, 15.12.1995р. у книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис за №45 про реєстрацію шлюбу між [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO]; дружині після реєстрації шлюбу присвоєне прізвище «[PERSON]». Відповідно до відомостей паспортів [PERSON] і [PERSON], їхнє місце проживання зареєстроване також у [ADDRESS]. Довідками генерального консульства Республіки Болгарія в м.Одеса від 29.08.2014р., за вих.№Кл-11-64, підтверджується, що гр.України [PERSON] зарахована до Великотерновського університету ім.Св.Св. Кирила та Мефодія і до Софіївської національної музичної академії, що у м.Софія, Р.Болгарія - на стаціонарну форму навчання. Нотаріально завіреною заявою від 15.08.2014року (р.№4382-4383, бланк НАВ489816), що була оформлена приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Одеської області [PERSON], батьки неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] - надали згоду на оформлення паспорту дочці [PERSON], [INFO], - для виїзду за кордон, та підтвердили, що немає підстав, які обмежують право дитини за кордон. Довідкою нейрохірургічного відділення Одеської обласної клінічної лікарні підтверджені відомості позивача, що [PERSON], 1975року народження, перебуває на лікуванні у цьому медичному закладі з 02.07.2014року, є недієздатним - нерухомий, не усвідомлює події, потребує стороннього догляду. Висновком від 01.09.2014р. за №01/Ч-391/290, орган опіки та піклування Болградської районної державної адміністрації Одеської області, на підставі рішення комісії з питань прав дитини, враховуючи інтереси неповнолітньої [PERSON], просить суд про надання неповнолітній згоди на виїзд за кордон без нотаріальної згоди її батька. Статтею 313, її ч.ч.3,4 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України, а яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994р. та постанови Кабінету Міністрів України від 27.01.1995р. №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду - на певний проміжок часу. Проаналізувавши статті 269, 274 ЦК України, можна зробити висновок, що особисті немайнові права, до яких належить і право вільно покидати територію України й виїжджати за її межі, мають абсолютний характер, тобто суб'єкти можуть користуватися ними без спеціального дозволу, а межі користування можуть установлюватися лише законом. Саме по собі законодавче обмеження цього права шляхом вимоги попереднього отримання нотаріально посвідченої згоди батька не позбавлене сенсу, бо встановлене законом і має на меті гарантії дотримання батьківських прав того з батьків, який із дитиною за кордон не їде. Встановлюючи таке обмеження права дитини на виїзд за межі України, законодавець виходив із презумпції розумності й добросовісності дій учасників цивільних правовідносин, тобто батьків. Тобто, за умови добросовісності й розумності дій матері можна дійти висновку, що немайновому праву дитини на виїзд за межі України за дозволом матері, кореспондується суб'єктивний цивільний обов'язок батька надати нотаріально посвідчену згоду на виїзд дитини. Оскільки відсутність згоди батька [PERSON] є завадою в оформленні документів для виїзду на навчання, обґрунтованими є вимоги позивача про забезпечення особистих немайнових прав дитини - свободи пересування, права вільно залишати територію України й виїжджати за її межі, права на особисте життя, права на вільний розвиток особистості, тощо. Перелічені та інші, визначені законом особисті немайнові права гарантуються положеннями статей 33,32,23 Конституції України, 291,313 ЦК України, 2,16,31 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1991 р., ст.8 Конвенції про захист прав людини й основоположних свобод і ст.2 Протоколу № 4 до цієї Конвенції. Оскільки реалізація будь-якого особистого немайнового права здійснюється безперешкодно, то держава забезпечує таку реалізацію відповідними гарантіями, насамперед - судовим захистом від порушення - можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди й супроводу другого з батьків та не встановив будь-яких обов'язкових умов стосовно вказівки в такому рішенні й дозволі кількості виїздів, строків перебування за кордоном, або переліку бажаних чи небажаних для відвідування країн. Також не йдеться про наявність певної мети поїздки, а стаття 272 ЦК України передбачає, що особисті немайнові права здійснюються батьками в інтересах малолітніх дітей. Тобто дитина є носієм права, але не може його здійснювати самостійно. З цього приводу існує презумпції розумності й добросовісності дій учасників цивільних правовідносин, яка зводиться до того, що дії вважаються розумними й добросовісними, доки не доведене протилежне. Йдеться про те, що оскільки батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, то вважається, що поїздка дитини за кордон, ініціюється з урахуванням інтересів і потреб дитини. Тобто, на законодавчому рівні визначені можливості звернення до суду за захистом права дитини виїхати без дозволу одного з батьків за межі території України - за кордон і перебувати на території іншої держави, враховуючи вимоги її законодавства щодо перебування на її території. Крім того, надання дозволу на виїзд дитини за межі України без згоди одного з батьків є втручання у здійснення ним особистих немайнових прав, оскільки він позбавляється можливості здійснювати свої батьківські права в повному обсязі щодо своєї дитини. Тому, виходячи з вимог справедливості й розумності, незважаючи на те, що законодавство України не вимагає дозволу батьків на виїзд за кордон дитині, якій виповнилося 16 років, проте, враховуючи пояснення позивача, що у Генеральному консульстві Р.Болгарія, для оформлення необхідних документів щодо перебування дитини на території Р.Болгарія, потребується дозвіл обох батьків, та, враховуючи той факт, що батько дочки не може станом на теперішній час у нотаріальному порядку надати таку згоду, проте відомості, що містяться в матеріалах справи, вказують на те, що він не заперечував проти оформлення закордонного паспорту дитини, і, оскільки виникла необхідність у забезпеченні здійснення особистого немайнового права дитини у судовому порядку, суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог [PERSON] відповідає інтересам її дитини і не порушує прав інших осіб, оскільки суду не надано щодо цього ніяких відомостей. Судом встановлено, що строк перебування на території Болгарії неповнолітньої громадянки України - дочки позивачки - визначається періодом навчання у навчальних закладах, які розташовані на території Р.Болгарія, на твердження позивачки, більше чотирьох років, проте, оскільки повноліття дочки позивачки - [PERSON], [INFO] народження, настане через шість місяців, суд вважає необхідним надати дозвіл постійне перебування за межами України - в Республіці Болгарія неповнолітній [PERSON], [INFO]. народження, без згоди батька строком на шість місяців - з дня набрання законної сили цим рішенням суду - з серпня 2014 року і до 15.01.2015року - у зв'язку з її навчанням у Великотерновському університеті ім.Св.Св. Кирила та Мефодія і у Софіївській національній музичній академії - у м.Софія, Р.Болгарія. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки перевірені судом.

Outcome: approved