Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-16 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за Кредитним договором у розмірі 60 656,85 грн., з яких: 3% річних у сумі 2 663,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 6 525,76 грн., подвійна облікова ставка НБУ - 8 016,66 грн., заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 29 555,08 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором - 2987,85 грн.,пеня - 10 907,90 грн., а також судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.09.2013 між Акціонерним товариством «Альфа-Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 630026933. Позивач зазначив, що правонаступником всіх прав та обов`язків Акціонерного товариства «Альфа-Банк» стало товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи», код ЄДРПОУ 35326253. Зі слів позивача, у подальшому на підставі договору відступлення права вимоги від 26.12.2018 № 2019-1КІ/ВЕСТА за кредитним договором від 10.09.2013 № 630026933, правонаступником всіх прав та обов`язків за зазначеним кредитним договором стало товариство з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія «ВЕСТА», код ЄДРПОУ 41263766, яке, в свою чергу, передало право вимоги за кредитним договором позивачу на підставі договору відступлення права вимоги від 16.01.2019 № 16- 01/19/1. На думку позивача, з огляду на вказане він має право грошової вимоги до відповідача. Позивач вказав, що відповідач станом на день подання позовної заяви не повернув отримані кредитні кошти на підставі кредитного договору від 10.09.2013 № 630026933, а тому з огляду на умови договору, загальний розмір заборгованості по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом та пені за порушення умов Кредитного договору, що підлягає стягненню з відповідача станом на 15.06.2020 відповідно до розрахунку заборгованості становить 60 656,85 грн., з яких: 3% річних у сумі 2 663,71 грн., інфляційні втрати у розмірі 6 525,76 грн., подвійна облікова ставка НБУ - 8 016,66 грн., заборгованість за кредитом (тіло кредиту) - 29 555,08 грн., заборгованість за нарахованими відсотками згідно з кредитним договором - 2987,85 грн., пеня - 10 907,90 грн. У зв`язку із зазначеним позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.08.2020 було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У ході розгляду справи представник відповідача подала відзив на позовну заяву, в якому проти вимог позивача заперечувала, вказувала на відсутність доказів того, що позивач є правонаступником АТ «Альфа-Банк» у спірних кредитних відносинах, а також просила застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Позивач в судове засідання 18.02.2021 свого представника не направив, разом з позовною заявою подав до суду клопотанням про розгляд справи без участі його представника, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник у судове засідання 18.02.2021 не з`явились. Представник відповідача подала до суду клопотання про розгляд справи у відсутність відповідача та його представника, проти задоволення позову заперечувала, просила у його задоволенні відмовити. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.09.2013 між відповідачем та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Договір про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (кредитний договір) № 630026933. У цей же день між відповідачем та Акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено Додаток до Договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб. Відповідно до п. 1 зазначеного Додатку до Договору, на підставі анкети-заяви про Акцепт публічної пропозиції АТ «Альфа-Банк» на укладання договору про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб в рамках продукту «Максимум», наданої клієнту, банк відкрив рахунок № [NUMBER] у валюті гривні та випустив міжнародну платіжну карту DMC Gold строком дії два роки з моменту її випуску. Пунктом 4.3 Додатку до згаданого договору визначено, що строк користування сумою кредиту для програми «Моментальна розстрочка на карту» починається з моменту придбання клієнтом товару/послуги в мережі партнерів банку, що вказані в додатку № 4 до договору з використанням картки та складає 36 місяців для партнера банку Ельдорадо/Фокстрот. Позивачем у розрахункових документах вказано, що датою отримання кредиту є 10.09.2013, що визнано відповідачем, тому строк користування сумою кредиту розпочався саме із цієї дати. 21.06.2016 АТ «Альфа-Банк» уклало з ТОВ «Кредитні ініціативи» договір факторингу № 1, проте доказів, які саме права грошової вимоги та що даний договір було виконано, що вказаним правочином допускається наступне відступлення права грошової вимоги, суду надано не було. Суду надано було лише копію частини договору: вступну частину, п.п. 1.1, перше речення п. 1.2, п.п. 12.1 та 12.2, підписи сторін, з яких вказаних обставин встановити не можливо. Відповідач вказував на це у своєму відзиві, проте до своєї відповіді на відзив позивач копії всього тексту даного договору та додатків до нього так і не надав. 26.12.2018 ТОВ «Кредитні ініціативи» було укладено з ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» договір факторингу № 2019-1КІ/ВЕСТА (з урахуванням додаткових угод від 27.12.2018 та 14.01.2019), проте доказів, які саме права грошової вимоги суду надано не було. Суду було надано акт приймання-передачі реєстру боржників від 14.01.2019, проте з нього також не вбачається, що за цим правочином було передано право вимоги за спірним кредитним договором. Відповідач, знову ж таки, вказував на це у своєму відзиві, проте до своєї відповіді на відзив позивач копії реєстру так і не надав. 16.01.2019 ТОВ «Фінансова компанія «ВЕСТА» було уклало з позивачем договір відступлення прав вимоги № 16-01/19/1 (з урахуванням додаткової угоди від 17.01.2019). Доказів, які саме права грошової вимоги було передано позивачу, суду надано також не було. Відповідач, знову ж таки, наголошував на цьому у своєму відзиві, проте до своєї відповіді на відзив позивач копії додатку та/або реєстру, з яких би вбачався перелік правочинів, право вимоги за якими відступається, так і не надав. Доказів того, що відповідач повернув АТ «Альфа-Банк» та/або його правонаступникам борг суду надано не було. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. З огляду на ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З огляду на ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. З огляду на ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти . До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Приписами ст. 1077 ЦК України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Відповідно до ст. 1083 ЦК України наступне відступлення фактором права грошової вимоги третій особі не допускається, якщо інше не встановлене договором факторингу. Якщо договором факторингу допускається наступне відступлення права грошової вимоги, воно здійснюється відповідно до положень глави 73 ЦК України. З огляду на правові висновки, викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12, від 04.07.2018 у справі № 310/11534/13-ц та від 31.10.2018 у справі № 202/4494/16-ц, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла, і про це зробила заяву інша сторона спору, суд відмовляє у позові через сплив позовної давності за відсутності поважних причин її пропуску, наведених позивачем. Саме такої позиції дотримуються суді при розглядів спорів (зокрема, постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.05.2018 у справі № 369/6892/15-ц, від 31.10.2018 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 07.11.2018 у справі № 575/476/16-ц тощо). Зважаючи на рекомендації Верховного Суду України, викладені у п. 11 Постанови Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України, які б звільнили позивача від доказування, судом також не встановлено. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Суду не було надано доказів того, що право вимоги до відповідача за спірним Договором про комплексне банківське обслуговування фізичних осіб (кредитний договір) № 630026933 від 10.09.2013 перейшло до позивача, тому суд не може задовольнити вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь заборгованість за цим правочином, що був укладений з АТ «Альфа-Банк». Так як позивачем не доведено суду наявність у нього права, яке він прагне у судовому порядку захистити, суд відмовляє у задоволенні позову. Також суд вбачає, що позивачем повністю пропущено строк позовної давності по вимогам щодо стягнення тіла кредиту та відсоткам і пені, що були нараховані до закінчення строку кредитування, а також частково - по вимогам, передбаченим ст. 625 ЦК України, так як позовну заяву було направлено до суду засобами поштового зв`язку 30.07.2020, а розрахунок 3% річних та інфляційних збитків нараховано за період з 15.06.2017 по 15.06.2020, і відповідачем заявлено клопотання про застосування позовної давності до вимог позивача, проте з огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні позову по суті, позовна давність у даному випадку не підлягає застосуванню. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, судові витрати позивача відповідно до вимог ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України залишаються саме за ним. Разом з тим, відповідачем було надано суду докази (засвідчені копії договору, акту приймання-передачі робіт, квитанцій) того, що ним було витрачено на професійну правничу допомогу у зв`язку із розглядом даної справи 4 000,00 грн., а тому суд на підставі ч.ч. 2-4 ст. 137, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стягує з позивача на користь відповідача цю суму. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного й

Outcome: approved