Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-19 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилався на те, що 24.06.2009 року на підставі рішення сесії Чернівецької міської ради від 02.04.2009 року [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№365498 площею 0,0642 га, кадастровий номер 7310136600:31:002:0244 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка передана у спільну сумісно власність йому, відповідачам та його матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначав, що після смерті матері відкрилась спадщина на належну їй частку у вказаному нерухомому майні та з метою прийняття спадщини він звернувся з відповідною заявою до приватного нотаріуса, проте йому відмовлено у вчиненні нотаріальної дії та видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, оскільки співвласники спільної сумісної власності у державному акті про право власності на землю не зазначені, а також з урахуванням того, що частка спадкодавця у спільній сумісній власності не визначена. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просив припинити право спільної сумісної власності на вказану земельну ділянку та визначити частки її співвласників, а саме по 1/6 частині за кожним. В судове засідання позивач не з`явився, від нього до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явились, направили до суду заяву в якій просив справу слухати без їх участі, позовні вимоги визнали в повному обсязі та не заперечували проти їх задоволення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, при цьому суд також приймає до уваги визнання позову відповідачами, оскільки це не суперечить Закону, а також правам та інтересам сторін, не порушує свободи чи інтереси інших осіб , та відповідає вимогам ч. 4 ст. 206 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, за наслідками судового розгляду справи встановлено, що 24.06.2009 року на підставі рішення сесії Чернівецької міської ради від 02.04.2009 року № 888 [PERSON] видано державний акт про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ№365498 площею 0,0642 га, кадастровий номер 7310136600:31:002:0244 з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування будинку, господарських будівель і споруд за адресою [ADDRESS] (а/с 7). Згідно вказаного державного акту окрім [PERSON] іншими співвласниками земельної ділянки без визначення часток є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та позивач. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Частиною першою ст. 86 Земельного кодексу України визначено, що земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Відповідно до п. г ч. 1 ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає: за рішенням суду. Згідно ч. 4,5 ст. 89 ЗК України співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. У відповідності до роз`яснень, які у п.21 постанови Пленуму Верховного суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі . Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. У відповідності до вимог ст. 372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, матеріали справи не містять відомостей про наявність відповідного письмового та нотаріально посвідченого договору між співвласниками про визначення розмір часток, а ому суд приходить до висновку, що їх частки рівні та складають по 1/6 частці за кожним співвласником. Судом встановлено, що 18.03.2019 року мати позивача - [PERSON] , яка була одним із співвласників спірної земельної ділянки, померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а/с 10). Відповідно до ч. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. З матеріалів справи вбачається, що постановою приватного нотаріуса Чернівецького міського нотаріального округу Заленською М.В. від 29.08.2019 року відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті його матері [PERSON] на частку вказаної вище земельної ділянки, оскільки частка померлої у праві спільної сумісної власності не визначена (а/с 11). У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved