Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що 18 липня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNZ0АЕ00000227, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав у кредит грошові кошти у сумі 11 096,99 доларів США у вигляді не поновлюваної кредитної лінії з цільовим призначенням та 3 315,00 доларів США на сплату платежів, зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, строком повернення кредитних коштів до 19 липня 2010 року. 05 листопада 2008 року [PERSON] отримав листа, яким банк повідомляв про підвищення відсоткової ставки до 12,12 % на рік, на який позивач написав на надіслав на адресу відповідача заперечення проти одностороннього підвищення відсоткової ставки та пропозицію щодо укладання додаткового договору, чого не було зроблено. У зв'язку з зазначеним [PERSON] звернувся до суду з даним позовом та просив суд визнати незаконними дії банку щодо підвищення відсоткової ставки, а також просив визнати недійним укладений між сторонами 18 липня 2007 року договір (а. с. 3-7). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав у повному обсязі, просив суд у задоволенні позову відмовити, посилався на те, що при укладенні спірного кредитного договору жодних порушень вимог чинного законодавства не було допущено, підвищення відсоткової ставки також відбулось у відповідності та на підставі діючого законодавства України, а також просив суд застосувати строк позовної давності до даного спору у зв'язку з його пропуском позивачем. Вислухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали даної цивільної справи, судом були встановлені наступні факти: Судом встановлено, що 18 липня 2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір № DNZ0АЕ00000227, за умовами якого банк надав, а [PERSON] отримав у кредит грошові кошти у сумі 11 096,99 доларів США у вигляді не поновлюваної кредитної лінії з цільовим призначенням та 3 315,00 доларів США на сплату платежів, зі сплатою 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, 0,14% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, строком повернення кредитних коштів до 19 липня 2010 року (а. с. 11-15). Відповідно до пояснень, наданих позивачем у судовому засіданні, 05 листопада 2008 року він отримав лист, яким відповідач повідомляв про підвищення відсоткової ставки за укладеним між сторонами 18 липня 2007 року договору до 12,12% на рік, починаючи з 01 листопада 2008 року (а. с. 19). Навесні 2009 року на адресу [PERSON] надійшов інформаційний лист-повідомлення від ПАТ КБ «Приватбанк» щодо наявності у позивача простроченої заборгованості перед банком за кредитним договором № DNZ0АЕ00000227 від 18 липня 2007 року, загальний розмір якої станом на 11 березня 2009 року складає 314,00 доларів США (а. с. 24). [PERSON] у судовому засіданні пояснив суду, що з часу отримання ним даного повідомлення починається порушення його прав відповідачем. Також зазначив, що на даний час [PERSON] у повному обсязі виконано умови укладеного між ним та банком кредитного договору, та відсутня будь-яка заборгованість перед банком за спірним кредитним договором, а також вказав, що не вважає, що ним був пропущений строк звернення до суду з даним позовом. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNZ0АЕ00000227 від 18 липня 2007 року, яка станом на 29 січня 2014 року не розглянута (а. с. 22, 23). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Статтею 256 ЦК України визначено поняття строку позовної давності, згідно з яким строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України строк загальної позовної давності становить 3 роки. Таким чином, вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача щодо визнання незаконною підвищення відсоткової ставки за укладеним між сторонами 18 липня 2007 року кредитним договором № DNZ0АЕ00000227, а також визнання даного кредитного договору недійсним, приймаючи до уваги, що даний кредитний договір був укладений 18 липня 2007 року, підвищення відсоткової ставки за ним відбулось з 01 листопада 2008 року, порушення прав [PERSON], як він зазначив у судовому засіданні, відбулось навесні 2009 року, коли банк повідомив про наявність простроченої заборгованості, яка виникла у позивача перед відповідачем за вказаним кредитним договором, а до суду з даним позовом [PERSON] звернувся у січні 2014 року, суд дійшов висновку, що [PERSON] був пропущений трирічний строк для звернення до суду з даною позовною заявою, у зв'язку з чим суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Крім того, приймаючи рішення щодо відмови у задоволенні позовних вимог суд також виходив з того, що позивач визнав, що укладення спірного договору дійсно відбулось, він отримав у кредит передбачені договором грошові кошти та виконав умови даного договору, на думку [PERSON], у повному обсязі. Вирішуючи питання стосовно розподілу судових витрат по даній цивільній справі між сторонами та враховуючи результат розгляду справи, суд вважає, що витрати по сплаті судового збору, сплачені позивачем при зверненні до суду з даним позовом, не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed