Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

У січні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що у відповідача за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS], про що був укладений письмовий договір та досягнуто згоди з усіх істотних умов. Через деякий час вирішив розпорядитися належним йому майном, але у зв'язку з тим, що договір купівлі-продажу не був нотаріально посвідченим, не зміг розпорядитися своєю квартирою, а відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення укладеного договору, оскільки вважає, що усі умови по договору виконані і на даний час немає необхідності оформлювати щось додаткове. Просив суд визнати укладений 07.12.1996 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON], та визнати за позивачем право власності на вказану квартиру. Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 06 лютого 2013 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задоволено у повному обсязі. Визнано, укладений 07 грудня 1996 року між [PERSON] та [PERSON], договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] дійсним. Визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. З вказаним рішенням суду не погодилась [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким провадження по справі закрити. Вважає, що рішення незаконне та винесено з порушенням норм процесуального та матеріального права. Доводами апеляційної скарги наведено, що відповідач [PERSON] є її батьком. Він помер [INFO]. Після його смерті відкрилась спадщина на належну її батьку спірну квартиру, вона є єдиною спадкоємицею померлого. У встановлений шестимісячний строк - 16 вересня 1997 року вона звернулась до Державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, і на підставі цієї заяви було заведене спадкову справу №443. На час розгляду справи у суді про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним її батько вже як 16 років помер, але в рішенні вказано, що він був повідомлений про розгляд справи належним чином. Вона вважає, що суд мав закрити провадження у справі тому, що спірні правовідносини не допускають право наступництва. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 17 березня 2014 року залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON]. Сторони в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] належала на підставі свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації «Цементно-шиферного комбінату» від 06.01.1994 року, зареєстрованого КП «БТІ» 06.01.1994 року з присвоєнням реєстрового номеру 14313-П, квартира [ADDRESS] (а.с. 7-10). 07.12.1996 року було укладено письмовий договір купівлі-продажу цієї квартири між позивачем та відповідачем [PERSON], та досягнуто згоди з усіх істотних вимог. Цей договір нотаріусом посвідчений не був (а.с. 6). З договору купівлі-продажу вбачається, що сторони домовились про ціну квартири, відповідач отримав від позивача 18500,00 грн. та передав позивачу ключі від квартири [ADDRESS]. Сторони підписали договір. Письмовий договір купівлі-продажу спірної квартири в реєстрі про реєстрацію права власності на нерухоме майно також не зареєстрований. Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, виходив з доведеності вимог та того, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, тому є підстави для визнання такого договору дійсним і у набувача право власності виникає з моменту набуття законної сили рішення суду про визнання угоди, яка не посвідчена нотаріально, дійсною. Проте, з такими висновками суду першої інстанції погодитися неможливо тому, що це не відповідає вимогам закону та фактичним обставина справи. Відповідно до ст. 4 Заключних і перехідних положень Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року) Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, які виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 9 цих же положень до договорів, що були укладені до 01.01.2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються положення цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів. З аналізу цих норм закону вбачається, що оскільки предметом спору є договір купівлі-продажу від 07.12.1996 року, при вирішенні справи щодо дійсності договору слід керуватися положеннями ЦК України в редакції 1963 року. Згідно зі ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідченим, якщо однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. Договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої ради. Відповідно до ст. 47 цього Кодексу нотаріальне посвідчення угод є обов'язкове у випадках, зазначених в законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO]. Спадкоємцем померлого є його дочка [PERSON], яка звернулася 16 вересня 1997 року до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. На підставі заяви відкрита спадкова справа за №443, яка зареєстрована у спадковому реєстрі за №587785. (а.с. 25, 27, 29, 35-36). Спірна спадкова квартира [ADDRESS] належить померлому [PERSON] Договір куплі-продажу цієї квартири не посвідчений нотаріусом (а.с. 8-10). З матеріалів справи не вбачається, що відповідач [PERSON] ухилявся від нотаріального оформлення цього договору купівлі продажу. Але, розглядаючи справу за відсутності сторін, суд першої інстанції на наведене належної уваги не звернув, зазначені вимоги закону та обставини справи залишив поза увагою, не переконався чи є живим відповідач [PERSON] Справу розглянув без залучення до участі [PERSON], яка, як вбачається з матеріалів справи, є донькою та спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] відповідно до положень ст. 529 ЦК України (в редакції 1963 року), яка після смерті батька в установлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини, згідно зі ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року). За таких обставин, суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив позовні вимоги [PERSON], чим порушив права та законні інтереси [PERSON] Що стосується доводів апеляційної скарги щодо закриття провадження у справі у зв'язку з тим, що не допускається правонаступництво в цьому спорі, апеляційний суд вважає їх безпідставними. Відповідно до п. 6 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо померла фізична особа, яка була однією із сторін у справі, якщо спірні правовідносини не допускають правонаступництва. Це має місце щодо спірних особистих прав і обов'язків, які не можуть переходити до інших осіб у порядку правонаступництва. З матеріалів справи видно, що позивач оспорює майнові права на квартиру померлого, тому застосовувати наведену підставу для закриття провадження у справі не можна. Перелік підстав для закриття провадження у справі є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Таким чином, розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи, не застосував закон, який мав бути застосований, що призвело до неправильного вирішення справи, тому відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: partial