Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про встановлення факту нікчемності угоди та визнання угоди недійсною. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у липні 2010 року між сторонами укладено угоду, за умовами якої позивач визнав заборгованість перед відповідачем у сумі 25000 доларів. Вказана угода укладена між сторонами на підставі домовленості від 01 липня 2009 року. Позивач вказує, що за вимогами Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», Цивільного кодексу України та відповідно до домовленості від 01 липня 2009 року грошові кошти, що мали бути надані відповідачу, є дарунком, що мав бути використаний відповідачем для оплати вартості житла, харчування та придбання будь-яких матеріальних чи нематеріальних благ. Позивач вважає, що за правилами ч. 3 ст. 719 ЦК України договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі, недодержання сторонами правочину вимог щодо письмової форми тягне за собою нікчемність правочину, а саме: домовленості від 01 липня 2009 року. Крім того, згідно з ч. 5 ст. 719 ЦК України такий правочин мав бути посвідчений нотаріусом. За змістом угоди від 06 липня 2010 року позивач зобов'язався виплатити відповідачу заборгованість у розмірі 25000 доларів США. Отже, оспорюванню угодою передбачено застосування в розрахунках сторін іноземної валюти, як засобу платежу, що, на думку позивача, суперечить ч. 3 ст. 91, ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України, та в порядку, передбаченому ст. 227 ЦК України, такий правочин має бути визнаний недійсним, оскільки у учасників правочину відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій. За таких обставин, позивач просить встановити нікчемність домовленості від 01 липня 2009 року, укладеної між ТОВ «Хокейний клуб «Сокіл Київ» та [PERSON], що стосувалася виплат відповідачу грошових коштів з метою їх використання для оплати вартості житла, харчування, придбання інших матеріальних та нематеріальних благ, що в розумінні п. 1.1 ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» розцінювалися, як додаткові блага; визнати недійсною угоду від 06 липня 2010 року, укладену між ТОВ «Хокейний клуб «Сокіл Київ», в особі першого віце-президента [PERSON], та [PERSON] (а.с. 111-115) Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Представники відповідача у судовому засіданні заперечували проти позову, просили суд відмовити у задоволенні позову, заявили про застосування наслідків спливу позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 01 липня 2009 року між сторонами укладено контракт професійного хокеїста (строковий трудовий контракт) № 32, відповідно до якого відповідач був прийнятий на роботу до ХК «Сокіл «Київ» на посаду спортсмена-інструктора строком до 30 квітня 2010 року. Заробітна плата відповідача згідно з умовами контракту складається із заробітної плати у сумі 1000 гривень на місяць та премій. 06 липня 2010 року між ТОВ «Хокейний клуб «Сокіл Київ» та [PERSON] укладено угоду, за умовами якої позивач визнає заборгованість перед позивачем у сумі 25000 доларів США з виплат, передбачених домовленістю від 01 липня 2009 року, та зобов'язався виплатити [PERSON] цю заборгованість протягом шести місяців з моменту підписання угоди. (а.с. 6) Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). За правилами ст. 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Як убачається з матеріалів справи, між сторонами була укладена угода, за змістом якої позивач визнав факт існування заборгованості перед позивачем у сумі 25000 доларів США, яку зобов'язався виплатити протягом шести місяців. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що такий правочин не міг бути вчинений сторонами, оскільки умовами оспорюваного правочину визначено іноземну валюту як засіб платежу, а у останніх відсутня індивідуальна ліцензія на здійснення валютних операцій. Суд не може погодитися з такою позицією позивача з наступних підстав. У відповідності до положень ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно з ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За правилами ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. У відповідності до роз'яснень Верховного Суду України, викладених у листі від 1 квітня 2012 року «Висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 ГПК України за 2010 - 2011 рр.», за змістом статей 524, 533, 627, 628 ЦК, положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у разі зміни Національним банком України курсу національної валюти України щодо іноземної валюти (постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі N 3-62гс11; постанова Верховного Суду України від 26 грудня 2011 р. у справі N 3-141гс11). За таких обставин, сторони правочину мали право визначити розмір заборгованості в іноземній валюті, для цього ним не обов'язково отримувати індивідуальну ліцензії для здійснення валютних операцій, оскільки доказів того, що сторони збиралися здійснювати розрахунки в іноземній валюті (використовувати іноземну валюту як засіб платежу) з тексту оспорюваного правочину не вбачається. Оспорювану угоду від ХК «Сокіл Київ» підписав Перший віце-президент [PERSON], позивач посилається, що [PERSON] не мав необхідний обсяг повноважень на підписання угоди. Відповідно до п. 9.8 статуту Президент, який є одноособовим виконавчим органом товариства, має право, зокрема, підписувати довіреності, договори та інші документи від імені товариства, наймати та звільняти працівників товариства, підписувати від імені товариства трудові договори з працівниками. (а.с. 48) Згідно з п. 9.10 статуту президент може мати одного чи декількох заступників, які за посадою є Віце-президентами товариства. Президент має право передати частину своїх повноважень заступнику на підставі окремого адміністративного акту (наказу, розпорядження). Під час розгляду справи судом встановлено, що на час підписання оспорюваних правочинів [PERSON] займав посаду першого віце-президента, що позивачем не заперечувалося. Відповідно до довіреності від 01 серпня 2009 року, виданої на ім'я [PERSON], останній був уповноважений на укладення та підписання від імені товариства договорів (угод), необхідних для участі в змаганнях та чемпіонатах, про надання послуг суддів, про співробітництво, на передачу працівникам товариства грошових коштів, які у розумінні Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб» є додатковими благами. Для чого [PERSON] надавалося право ставити підпис від імені товариства і здійснювати усі юридичні дії, пов'язані з виконанням цієї довіреності. Враховуючи те, що угода від 06 липня 2010 року стосувалася встановлення обов'язку товариства по передачі грошових коштів на користь працівника, суд доходить висновку, що [PERSON], як представник позивача, мав необхідний обсяг повноважень, визначених довіреністю від 01 серпня 2009 року, на укладення правочину. В обґрунтування позовних вимог щодо встановлення факту нікчемності домовленості від 01 липня 2009 року позивач посилається на те, що така домовленість була укладена з порушенням форми, визначеної ст. 719 ЦК України. У відповідності до положень ст. ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положеннями статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом під час розгляду справи, представник позивача зазначав, що домовленість від 01 липня 2009 року, на яку міститься посилання в оспорюваній угоді, носила усний характер та стосувалася передачі грошових коштів для забезпечення додаткових благ у розумінні п. 1.1. ст. 1 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб». Саме укладення такої домовленості в усній формі, на думку позивача, й тягне за собою нікчемність такої. Та обставина, що домовленість від 01 липня 2009 року взагалі існувала між сторонами, не була визнана відповідачем. Достовірних та належних доказів існування між сторонами домовленості від 01 липня 2009 року позивачем не надано. Долучена позивачем до матеріалів справи домовленість (а.с. 136) не містить дати її укладання. Відтак, суду не було надано достовірних та належних доказів існування між сторонами домовленості від 01 липня 2009 року, про встановлення нікчемності якої просить позивач. Разом з тим, суд звертає увагу, що порядок оподаткування операцій певного виду, визначений податковим законом, не може вплинути чи змінити суть укладеного між сторонами правочину. Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За правилами ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду справи відповідачем було заявлено про пропуск позивачем строку позовної давності з посиланням на те, що оспорюваний правочин був укладений у липні 2010 року, а з позовом про захист своїх порушених прав та інтересів позивач звернувся у січні 2014 року. Представник позивача зазначив, що про свої порушенні права позивач дізнався з часу прийняття Оболонським районним судом міста Києва до свого провадження позову [PERSON] про стягнення заборгованості по заробітній платі, тобто з 28 лютого 2013 року. (а.с. 59-68) Приймаючи до уваги твердження представника позивача відносно того, що позивачу не було відомо про підписання вказаної вище угоди з [PERSON] до часу звернення останнього до суду з приводу стягнення заборгованості по заробітній платі, суд доходить висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності на звернення із позовом про визнання недійсною угоди та встановлення нікчемності домовленості. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову у зв'язку з їх необґрунтованістю.

Outcome: dismissed