Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-27 00:00:00

У січні 2019 року керівник Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області Залуцький С. в інтересах Южноукраїнської міської ради, комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок незаконного звільнення, мотивуючи свої вимоги тим, що наказами в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» [PERSON] від 03.08.2017 року за № 153-О та від 04.08.2017 року за № 154-О звільнено [PERSON] з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи, [PERSON] - з посади головного інженера комунального закладу. Вказані звільнення здійсненні з порушенням закону та за рішеннями суду вказаних осіб поновлено на посадах. Рішенням Южноукраїнського міського суду від 06 лютого 2018 року [PERSON] поновлено на раніше займаній посаді заступника головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушено прогулу у розмірі 86 466 грн. 92 к., рішенням Южноукраїнського міського суду від 07 лютого 2018 року [PERSON] поновлено на раніше займаній посаді заступника головного інженера комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушено прогулу у розмірі 58 469 грн. 56 к. На виконання судових рішень наказами в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» [PERSON] та [PERSON] поновлено на раніше займаних посадах та у червні і липні 2018 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу: [PERSON] - 86 466 грн. 92 к., [PERSON] - 58 469 грн. 56 к. Посилаючись на те, що порушення, яке зумовило поновлення працівників на роботі та виплата у зв`язку з цим порушенням коштів на загальну суму 144936 грн. 48 к. допущені з вини в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» [PERSON], а тому у нього виник обов`язок відшкодувати завдану таким звільненням шкоду у виді виплаченого середнього заробітку за час вимушеного прогулу, прохав стягнути з відповідача на користь комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» шкоду, заподіяну внаслідок незаконного звільнення працівників у розмірі 144 936 грн. 48 к., в т.ч. заподіяну внаслідок незаконного звільнення: [PERSON] в сумі 58469 грн. 56 к., [PERSON] в сумі 86466 грн. 92 к. та стягнути сплачений судовий збір за подачу позову. Відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву, у якій він вказав про те, що стягнення з керівників підприємств, установ, організацій та їх заступників матеріальної шкоди провадиться в судовому порядку за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, яким є Южноукраїнська міська рада Миколаївської області. Прокурор є неналежним позивачем, оскільки не навів доводів, що порушено інтереси держави. В.о. головного лікаря [PERSON] заступником директора департаменту [PERSON] надано дозвіл на відшкодування коштів [PERSON] , [PERSON] із фонду економії заробітної плати. Відповідно до Бюджетного кодексу України фонд заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» формується за рахунок державного бюджету України (медична субвенція), коштів місцевого бюджету м.Южноукраїнська та власних надходжень (плата за послуги). Фонд економії заробітної плати комунального закладу«Южноукраїнська міська лікарня» може формуватися за рахунок вакантних посад та лікарняних. Отже, кошти, виплачені [PERSON] , [PERSON] не являлися вже державними, а були власністю комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та знаходилися на рахунку комунального закладу. Службовою особою, винною у незаконному звільненні і яка повинна відшкодувати кошти є заступник головного лікаря комунального закладу [PERSON]. Його вини у незаконному звільненні [PERSON] немає, оскільки він підписав наказ від 03 серпня 2017 року про припинення з нею трудового договору у зв`язку з скороченням штату працівників так як це була остання стадія процедури звільнення працівника, підпис носив чисто технічний характер. Рішення про скорочення штату працівників, в т.ч. і посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи, роботодавець прийняв 25 квітня 2017 року, про що було видано відповідний наказ і в цей же день узгоджено з Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради. Вказаний наказ видавався заступником головного лікаря [PERSON]. Про скорочення посади [PERSON] . повідомлено наказом роботодавця від 12 травня 2017 року, вказаний наказ також був підписаний [PERSON] . Засідання первинної організації профспілки, яка дала згоду на звільнення [PERSON] , проводилося в його відсутність. Аналогічна ситуація виникла і з [PERSON] . Заступником керівника Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області Сілецькою О. подано відповідь на відзив на позовну заяву, у якій зазначено, що прокурор звернувся до суду з позовною заявою саме в інтересах держави. [PERSON] і [PERSON] на виконання рішень суду середній заробіток за час вимушеного прогулу виплачено за рахунок фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», який формується за рахунок державного бюджету, коштів місцевого бюджету та власних надходжень. Відповідно до Статуту комунального закладу заклад є неприбутковим і фінансується за рахунок державного та міського бюджетів. Южноукраїнська міська рада є органом, який уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Підставою для пред`явлення позовної заяви стало виявлення прокурором судових рішень шляхом моніторингу прокурором ЄРСР, який є формою отримання прокурором відомостей для здійснення представництва інтересів держави у суді та частиною представницької діяльності прокурора, а тому не відноситься до контрольних або наглядових повноважень. Не відповідає положенням чинного законодавства думка відповідача про відсутність підстав для стягнення саме з нього шкоди, завданої незаконним звільненням [PERSON] і [PERSON] , оскільки видачі [PERSON] відповідних наказів передував ряд рішень, прийнятих іншими особами, що зумовлює відсутність його вини. Ухвалою суду від 07 лютого 2020 року залучено до участі в справі в якості позивача правонаступника комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» комунальне некомерційне підприємство «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня». Прокурор у судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник Южноукраїнської міської ради у судове засідання не з`явився, подав заяву про підтримання позову та прохання слухати справу без присутності уповноваженого представника міської ради. Представник комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» Глушко А.В. вказала, що позов до відповідача мав бути пред`явлений Южноукраїнською міською радою, а не прокурором. У подальшому подала заяву про розгляду справи у її відсутність. Представник комунального некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня» Малянова А.А. підтримала заявлені позовні вимоги. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали з підстав, вказаних у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнав, зазначив, що стягнення з керівників підприємств матеріальної шкоди провадиться за позовом вищестоящого в порядку підлеглості органу, прокурор є неналежним позивачем. Комунальне підприємство є бюджетною організацією і фінансується з бюджету міської ради. Виплачені працівникам бюджетні кошти є коштами міської ради, а не комунального закладу, тому оскільки шкода заподіяна саме міській раді, стягнення коштів повинно бути на користь Южноукраїнської міської ради, а не на користь некомерційного підприємства «Южноукраїнська міська багатопрофільна лікарня». Вислухавши думки учасників процесу, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Наказом в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» [PERSON] від 03.08.2017 року за № 153-О звільнено [PERSON] з посади заступника головного лікаря з організаційно-методичної роботи на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відмовою у переведенні на іншу роботу. Крім того, наказом в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» [PERSON] від 04.08.2017 року за № 154-О звільнено [PERSON] з посади головного інженера комунального закладу на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку з відсутністю можливості переведення на іншу посаду. Рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 06 лютого 2018 року з урахуванням змін, внесених постановою Апеляційного суду Миколаївської області від 16 травня 2018 року, наказ № 153-О від 03.08.2017 року визнано незаконним та скасовано, поновлено [PERSON] на посаді заступника головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 86 466 грн. 92 к. Також рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 07 лютого 2018 року наказ № 154-О від 02.08.2017 року визнано незаконним та скасовано, поновлено [PERSON] на посаді головного інженера комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та стягнуто з комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 58 469 грн. 56 к. На виконання вказаних судових рішень наказами в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 07 лютого 2018 року за № 26-1-О та від 13 лютого 2018 року за № 32-О [PERSON] та [PERSON] поновлено на раніше займаних посадах. Останнім у лютому, червні і липні 2018 року виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу: [PERSON] - 86 466 грн. 92 к., [PERSON] - 58 469 грн. 56 к., про що свідчить листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 23 серпня 2018 року за № 2543/01-03 і від 05 вересня 2018 року за № 2638/01-03, № 2639/01-03, копії платіжних доручень № 152 від 23 лютого 2018 року, № 153 від 23 лютого 2018 року, № 387 від 23 березня 2018 року, № 148 від 23 лютого 2018 року, № 955 від 08 червня 2018 року, № 956 від 08 червня 2018 року № 957 від 08 червня 2018 року, № 959 від 08 червня 2018 року, № 149 від 23 лютого 2018 року, № 154 від 23 лютого 2018 року, № 947 від 08 червня 2018 року, № 946 від 08 червня 2018 року. Виплата коштів поновленим на роботі працівникам [PERSON] та [PERSON] у червні і липні 2018 року відбулася за дозволом департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради із фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», про що свідчать листи комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» від 30 травня 2018 року та департаменту соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради від 01 червня 2018 року за № 3343/05-01-00. Відповідно до п.п. 1.1, 1.3, 7.1 Статуту комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», затвердженого рішенням Южноукраїнської міської ради № 1182 від 07.06.2018 року є закладом лікувально - профілактичного профілю і належить до комунальної власності територіальної громади м.Южноукраїнська. Заклад є неприбутковим і фінансується за рахунок державного та міського бюджетів, надходжень з платних послуг, що надаються населенню згідно чинного законодавства, благодійних і спонсорських внесків, гуманітарної допомоги, інших джерел, не заборонених законодавством. Управління майном закладу здійснює Южноукраїнська міська рада (Засновник). Як слідує з п.3.5 Статуту заклад є розпорядником бюджетних коштів нижчого рівня та здійснює свою діяльність відповідно до кошторису, затвердженого Уповноваженим органом управління. Уповноваженим органом управління закладу є Департамент соціальних питань та охорони здоров`я Южноукраїнської міської ради, що є розпорядником бюджетних коштів (п.1.2 Статуту). Директор департаменту соціальних питань Южноукраїнської міської ради [PERSON] та її заступник [PERSON], допитані в судовому засіданні в якості свідків показали, що департамент є розпорядником бюджетних коштів вищого рівня. Кошти перераховує до департаменту міська рада, а вони за згодою фінансового управління розподіляють кошти на лікарню. Кошти по рішенню суду виплачувалися за згодою департаменту працівникам [PERSON] та [PERSON] з фонду заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» за рахунок економії коштів. Зекономлені кошти за погодженням з фінуправлінням розподіляються на інші цілі. Враховуючи, що виплата коштів за рішеннями суду поновленим на роботі працівникам [PERSON] та [PERSON] відбулася з фонду економії заробітної плати комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», тому відшкодування їх винною особою має бути здійснено правонаступнику цього закладу. Відповідно до частини першої статі 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. Пунктом 8 частини першої статті 134 КЗпП України передбачено повну матеріальну відповідальність службової особи, винної у незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Як випливає із змісту ст. 237 КЗпП України суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов`язок покрити шкоду, заподіяну підприємстві, установі, організації у зв`язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи. Згідно частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. У відповідності до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Зі змістом пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП, суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов`язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв`язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якими затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідальність в цих випадках настає незалежно від форми вини. Отже, для визначення особи, якою у регресному порядку відшкодовується шкода, завдана незаконним звільненням працівника, є достатній факт прийняття такою особою відповідного наказу, оскільки її вина у незаконному звільненні не є обов`язковою для настання відповідних цивільно-правових наслідків. У відповідності до п.7.2 Статуту поточне керівництво (оперативне управління) Закладом здійснює керівник закладу - головний лікар, який призначається на посаду уповноваженим органом управління власника закладу охорони здоров`я (Департаментом соціальних питань та охорони здоров`я) на конкурсній основі шляхом укладання з ним контракту на строк від трьох до п`яти років. Розпорядженням міського голови Южноукраїнської міської ради Пароконного В.К. від 01 березня 2017 року за № 47-р [PERSON] призначено т.в.о. головного лікаря комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» з 01 березня 2017 року з наступним укладенням контракту відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно до п.2 роз`яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати і Секретаріату ВЦРПС «Про порядок оплати тимчасового замісництва» від 29 грудня 1965 року за № 30/39, яке на даний час є чинним, призначення працівника виконувачем обов`язків можливе лише за посадою, призначення на яку здійснюється вищим органом управління, тобто на керівну посаду. За таких обставин при призначенні виконувачем обов`язків керівника на відповідну особу покладається весь обсяг повноважень за відповідною посадою. Посилання відповідача на те, що накази про звільнення працівників [PERSON] та [PERSON] приймалися ним лише як остаточні рішення по закінченню процедури звільнення за наявності рішення профспілки про згоду на звільнення працівників [PERSON] та [PERSON] і за наявності інших наказів, підписаних в.о. головного лікаря [PERSON] про скорочення працівників суд не приймає до уваги, враховуючи наступне. Згідно статті 43 КЗпП та ст. 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії» роботодавець не може розірвати з працівником трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без попередньої згоди виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Однак, такими нормами не передбачено обов`язку роботодавця розірвати трудовий договір з працівником у разі наявності згоди на це профспілкового представника або первинної профспілкової організації. Наказом в.о.тво головного лікаря [PERSON] від 25 квітня 2017 року вирішено питання про оптимізацію штатного розпису комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня» та скорочення посад. Разом з цим, вказаними вище рішеннями Южноукраїнського міського суду Миколаївської області встановлено незаконність звільнення працівників [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з тим, що їм не були запропоновані всі наявні у лікарняному закладі вакантні посади. За приписами п.7.4.7 Статуту відповідач, будучи виконувачем обов`язків головного лікаря, маючи повноваження із визначення організаційної структури, граничної чисельності працівників та штатного розпису, повинен був встановити порушення законодавства про працю та відреагувати на них шляхом неприйняття незаконних розпорядчих рішень про звільнення працівників. Водночас, прийнявши такі рішення, відповідач одночасно прийняв на себе обов`язок нести персональну відповідальність за їх прийняття, що включає у себе наслідки визнання таких рішень незаконними. Отже, сам факт прийняття відповідачем наказів, визнаних рішеннями суду незаконними, щодо звільнення працівників комунального закладу, керівництво яким на той час здійснював відповідач, є підставою для покладення на нього відповідальності за наслідки таких розпорядчих документів шляхом стягнення саме з нього шкоди, завданої комунальному закладу незаконним звільненням працівників. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , викликані за клопотанням відповідача, показань по суті пред`явленого позову не надали. Щодо повноважень прокурора на пред`явлення позову слід зазначити наступне. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини сторонами цивільного розгляду є позивач і відповідач, які мають рівні права, включаючи право на юридичну допомогу. Підтримка прокуратурою однієї зі сторін може бути виправдана за певних умов, наприклад, з метою захисту вразливих осіб, які вважаються не здатними захистити свої інтереси самостійно, або в разі, якщо правопорушення зачіпає велику кількість людей, або якщо вимагають захисту реальні державні інтереси або майно (KOROLEV v. RUSSIA (no. 2), № 5447/03, § 33, ЄСПЛ, від 01 квітня 2010 року; MENCHINSKAYA v. RUSSIA, № 42454/02, § 35, ЄСПЛ, від 15 січня 2009 року). Згідно пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Тлумачення пункту 3 частини першої статті 131-1 Конституції України з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, свідчить, що прокурор може представляти інтереси держави в суді тільки у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 3 частини другої статті 129 Конституції України). У пункті 3 частини першої статті 131-1 Конституції України міститься відсилання до окремого закону, яким мають бути визначені виключні випадки та порядок представництва прокурором інтересів держави в суді. Таким є Закон України від 14 жовтня 2014 № 1697-VII «Про прокуратуру». У частині третій статті 23 Закону України «Про прокуратуру» передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Тлумачення частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» дозволяє зробити висновок, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: (а) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; (б) у разі відсутності такого органу. Захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, і які є підставами для звернення прокурора до суду. Згідно з частиною четвертою статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії. Вказана правова позиція висловлена у Постанові Верховного Суду від 24 жовтня 2018 року по справі № 304/1196/16-ц, провадження № 61-18698 св18. Прокурор у поданій до суду позовній заяві послався на вказані вище норми закону, та вказав, що комунальний заклад «Южноукраїнська міська лікарня» належить до комунальної власності територіальної громади м.Южноукраїнська. Заклад є неприбутковим і фінансується за рахунок державного та міського бюджетів, надходжень з платних послуг, що надаються населенню згідно чинного законодавства, благодійних і спонсорських внесків, гуманітарної допомоги, інших джерел, не заборонених законодавством. Управління майном закладу здійснює Южноукраїнська міська рада - засновник. Тому саме Южноукраїнська міська рада є вищестоящим органом у порядку підлеглості відносно комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня», тобто органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Комунальний заклад охорони здоров`я за рахунок бюджетних коштів поніс витрати на відшкодування коштів, заподіяних незаконним звільненням працівників, а тому позивачем визначено порушеними інтереси держави в особі Южноукраїнської міської ради та комунального закладу «Южноукраїнська міська лікарня». Крім того, прокурор зазначив, що останні не здійснюють покладені на них обов`язки щодо захисту інтересів держави протягом тривалого часу шляхом пред`явлення регресного позову до відповідача. На виконання ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» місцевою прокуратурою повідомлено обох відповідачів листом від 29.11.2018 за № 7523 вих18 про намір звернутись за захистом інтересів держави з позовною заявою до [PERSON] про відшкодування коштів, заподіяних незаконним звільненням працівників. Отже, у позовній заяві прокурором визначено орган, який уповноважений державою на здійснення функцій у спірних правовідносинах та підтверджено нездійснення цим органом захисту інтересів держави, що, в свою чергу, відповідно до ст.131-1 Конституції України, ст.23 Закону України «Про прокуратуру» відноситься до «виключних випадків», які передбачають повноваження прокурора на здійснення представництва інтересів держави в суді. Відтак, заява та додані до неї матеріали містять достатні дані для висновку про пред`явлення прокурором у межах своєї компетенції позову в інтересах держави. Також суд вважає, що посилання відповідача та його представника на відсутність у прокурора повноважень для пред`явлення позову до суду у зв`язку з виключенням з КЗпП України Законом України № 1697 -У11 від 14 жовтня 2014 року частини 3 ст. 259, яка передбачала, що вищий нагляд за додержанням і правильним застосуванням законів про працю здійснюється Генеральним прокурором України і підпорядкованими йому прокурорами є необґрунтованими, оскільки повноваження прокурора на пред`явлення вказаного позову встановлені вище судом з відповідним посиланням на інші норми закону. На підставі викладеного суд приходить до висновку про задоволення позову. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved