Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

У серпні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи тим, що 15 лютого 2005 року між сторонами укладено кредитний договір № 726-004/05Р, відповідно до якого позивачу було надано споживчий кредит у розмірі 37 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, строк дії договору до 25 лютого 2015 року. У забезпечення вказаного договору 25 березня 2005 року сторонами укладено договір іпотеки, за яким позивачем передано в іпотеку квартиру [ADDRESS]. Кредитний договір позивач просить визнати недійсним, оскільки вказаний договір у порушення положень Закону України «Про захист прав споживачів» містить несправедливі та дискримінаційні умови, положення договору надають значну перевагу відповідачу, позбавляючи позивача значного обсягу прав, одночасно встановлюючи жорсткі обов'язки та відповідальність для позивача. Зокрема, відповідач під час укладення кредитного договору не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Крім того, на день укладення договору курс долара США до гривні становив 5 грн. 30 коп. за 1 долар США, а на даний час 12 грн., у зв'язку з чим сума заборгованості за кредитним договором позивача значно зросла. Також, позивач зазначає, що кредитним договором визначено тільки відповідальність споживача за невиконання взятих на себе зобов'язань, натомість такої відповідальності для банку не передбачено. Умови кредитного договору є дискримінаційними, оскільки у договорі передбачено право банку вимагати повернення всієї суми кредиту та накладати штрафи при будь-якому порушенні умов кредитного чи іпотечного договору. Тому, позивач звернулась з вказаним позовом до суду та просила визнати кредитний договір недійсним на підставі положень ст.ст. 203, 215 ЦК України. До судового засідання позивач не з'явилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с. 33). Представник відповідача до судового засідання не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час, день та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Тому, суд розглянув справу у відсутність сторін, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. 15 лютого 2005 року між сторонами [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» укладено кредитний договір № 726-004/05Р, відповідно до якого позивачу надано споживчий кредит у розмірі 37 000 доларів США, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% річних, строк дії договору до 25 лютого 2015 року (а.с. 11-13). У забезпечення вказаного договору 25 березня 2005 року сторонами укладено договір іпотеки, за яким позивачем передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 14-17). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Статтею 1055 встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно положень статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови. Кредитодавець не має права вимагати від споживача відомостей, які не стосуються визначення його платоспроможності та не є необхідними для надання споживчого кредиту. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Відповідно до положень вказаної статті Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. У частині третій названої статті визначений приблизний (невичерпний) перелік несправедливих умов договору, зокрема, встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. У даному випадку відсутні підстави вважати, що кредитний договір, укладений сторонами містить несправедливі умови до позивача, оскільки при підписанні договору [PERSON] мала реальну можливість ознайомитись з умовами договору, в зв'язку з чим і погодилася на його укладання шляхом підписання договору. Враховуючи наведене в суду відсутні підстави вважати, що положення кредитного договору створюють істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, що обов'язок є жорстким у відношенні до споживача. При цьому суд враховує положення ст. 627 ЦК України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Що стосуються доводів позивача про те, що відповідач у порушення положень п. 3.9 Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» не попередив споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та не надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, то такі доводи є безпідставними, оскільки кредитний договір укладався сторонами за 2 роки до прийняття вказаної постанови (15 лютого 2005 року), а тому банк не міг виконати вказані положення Постанови Правління Національного банку України № 168 від 10 травня 2007 року. З кредитного договору вбачається, що на банк також покладається відповідальність за невиконання умов кредитного договору (п. 1.5). У зв'язку з цим, суд не погоджується з доводами позивача про те, що кредитним договором не передбачено відповідальність банку за невиконання взятих на себе зобов'язань. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті, період сплати тіла, процентів, інших платежів, розмір щомісячного платежу, що і було передбачено сторонами при укладенні кредитного договору - отримання кредиту, його погашення, сплати відсотків в доларах США. Тому, доводи позивача про те, що кредитний договір підлягає визнанню недійсним з цих підстав є необґрунтованими. А тому, видача кредиту, внесення щомісячних платежів на погашення заборгованості за кредитом, процентів, інших обов'язкових платежів в валюті зобов'язання - долар США є правомірним. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору, укладеного сторонами, недійсним. Таким чином, позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed