Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 20 квітня 2008 року між нею та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу грошові кошти в розмірі 40 000 (сорок тисяч) доларів США з терміном повернення 31 грудня 2009 року зі сплатою 13 % річних за кожен повний місяць користування позикою з відтермінуванням виплати на кінець строку, а у випадку прострочення терміну повернення позики 16 % річних за кожен місяць прострочення. У звязку із фінансовою кризою відповідач свої зобовязання за вказаним Договором позики не виконала, запозичені кошти не повернула, у звязку із чим сторони домовилися відтермінувати строки повернення позики ще на три роки до 31 грудня 2012 року. Однак, до цього часу відповідач борг не повернула, у звязку із чим позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь борг за договором позики у розмірі 40\~000 доларів США, відсотки за користування позикою у розмірі 1\~032\~080 грн. та судовий збір, понесений при подачі даного позову до суду. У судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися належним чином. До початку судового засідання надала заяву, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі та одночасно просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] у судове засідання також не зявилася, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. До початку судового надала письмові пояснення в яких зазначила, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечує. Одночасно просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 20 квітня 2008 року між [PERSON] (далі Позикодавець) та [PERSON] (далі Позичальник) укладено Договір позики, відповідно до п. 1.1. якого Позикодавець надає у позику грошові кошти у сумі 40\~000 (сорок тисяч) доларів США, що на день підписання даного договору складає 202\~000 (двісті дві тисячі) грн. за курсом НБУ 505 грн. за 100 доларів США. Про отримання вищевказаних грошових коштів відповідачем підписана розписка, копія якої міститься у матеріалах справи (а.с. 7). Згідно п. 1.4. Договору позики позика надається строком по 31 грудня 2009 р. з виплатою 13 % річних за кожен повний місяць користування позикою з відтермінуванням виплати на кінець строку. У випадку прострочення терміну повернення позики позичальник бере на себе зобовязання сплатити 16 % річних за кожен місяць прострочки. При цьому базовою сумою для обчислення вважається сума позики плюс сума належних до сплати відсотків. Відповідно до Додаткової угоди № 1 до Договору позики від 20 квітня 2008 р., підписаної між сторонами 16 грудня 2009 року, останні домовилися про відтермінування строку повернення позики на три роки, тобто до 31 грудня 2012 року. Із письмових пояснень відповідача вбачається, що зобовязання відповідача за вищевказаним Договором позики не виконано. Згідно із ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов'язанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Зі змісту ст. 1048 ЦК України вбачається, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. З огляду на викладене, вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено договір позики, за яким позичальник не виконав свого обов'язку, тобто не повернув позикодавцеві грошові кошти у розмірі 40\~000 (сорок тисяч) доларів США, тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Зі змісту статті 533 ЦК України вбачається, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі за № 6-79цс14, «[PERSON] норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. У п. 14 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» розяснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Отже, виходячи із норм законодавства, які регулюють спірні правовідносини, та беручи до уваги, що на день постановлення рішення курс гривні до 1 долара, встановлений Національним Банком України на 15.10.2015 року, становить 21 грн. 93 коп., суд вважає, що розмір заборгованості, який підлягає стягненню з відповідачів становить 877 200 грн. Із наданого позивачем розрахунку заборгованості по сплаті відсотків за користування позикою згідно Договору позики від 20 квітня 2008 року, який суд бере до уваги, вбачається, що загальна сума відсотків за користування позикою за період з 20.04.2008 р. по 31.12.2012 р. складає 1\~032\~080 грн., які також підлягають стягненню. У відповідність до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, дослідивши матеріали справи та взявши до уваги всі фактичні обставини справи, вврахувавши те, що відповідач позовні вимоги визнала у повному обсязі, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення із відповідача заборгованості за договором позики у розмірі 877 200 (вісімсот сімдесят сім тисяч двісті) грн., відсотки за користування позикою у розмірі 1\~032\~080 (один мільйон тридцять дві тисячі вісімдесят) грн. та судовий збір у розмірі 3654 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved