Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до Олександрійського міськранного суду Кіровоградської області з позовом до [PERSON], за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Олександрійська міська державна нотаріальна контора №1 про скасування державної реєстрації. Позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Олександрійського міськранного суду Кіровоградської області від 13 жовтня 2015 року визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на імя [PERSON] на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] та дане рішення набрало законної сили 27.11.2015 року. Позивач стверджує, що даного рішення недостатньо для отримання частки спадщини, бо необхідно скасувати рішення державного нотаріуса про державну реєстрацію права на 1 / 2 частку квартири, яке зареєстроване за [PERSON] та внести відповідні відомості до Державного реєстру, тому позивач просить скасувати рішення від 17.10.2014 року державного нотаріуса Олександрійської міської державної нотаріальної контори №1 про державну реєстрацію за [PERSON] в Державному реєстру речових прав на нерухоме майно право на 1 / 2 частку квартири [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги повністю та просили їх задоволити. Відповідач у судове засідання не зявився, але надав письмову заяву в якій просить розглянути справу у його відсутність. Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Заочним рішенням Олександрійського міськранного суду кіровоградської області від 13 жовтня 2016 року у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON], третя особа - Олександрійська міська державна нотаріальна контора №1 про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, позовні вимоги задоволеною. Визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 17 жовтня 2014 року, видане Олександрійською міською державною нотаріальною конторою №1 на імя [PERSON] після смерті [PERSON], яка померла 15 лютого 2014 року. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З копій спадкових справ №310-2014 та №475-2014 після померлої 15.02.2014 року [PERSON], які містяться в матеріалах цивільної справи, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину за законом видано 17.10.2014 року [PERSON]. Спадщина, на яку видано свідоцтво складається з 1 / 2 частки квартири [ADDRESS], яка належала спадкодавцю [PERSON]. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину виданого 17.10.2014 року внесені відомості до Державного реєстру про право власності на вищевказане майно та власник [PERSON]. Оскільки запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок видачі свідоцтва про право на спадщину від 17.10.2015 року, яке судом визнано недійсним, то співмірним є обраний позивачем спосіб захисту своїх прав. Згідно з п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 6.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01.07.2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»). Відповідно до ст. 216 ЦПК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Ч. 1 ст. 182 ЦК України вказує, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Умови та порядок здійснення реєстрації прав на нерухоме майно встановлені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обмежень» та Порядком КМ України, від 17.10.2013 року №868 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно». Порядок ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого Постановою КМУ від 26.10.2011 р. № 1141, у пункті 41 закріпив, що державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Внесення до Єдиного державного реєстру запису, який не узгоджується з іншими чинними відомостями наявними в реєстрі суперечить чинному законодавству не допускається, тому в разі виявлення невідповідностей в Єдиному державному реєстрі особі надано право звертатись до реєстраційної служби із заявою про виправлення технічних помилок в відомостях Єдиного державного реєстру або звертатись до суду з позовом про скасування незаконного запису, що міститься в Державному реєстрі. У судовому засіданні знайшли своє підтвердження викладені в позовній заяви обставини що підтверджуються письмовими матеріалами справи. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд приходить до висновку, що права позивача повинні бути захищені із застосуванням способу захисту, передбаченого п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України України. Оскільки внесення запису про реєстрацію права власності позивача на спадкове майно неможливе без попереднього вилучення запису про реєстрацію за [PERSON], то позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 88 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved