Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України визнання бездіяльності протиправною та зобовязання вчинити дії, стягнення моральної та матеріальної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він 03 квітня 2018 року оформив та відправив засобами поштового звязку заяву про надання йому матеріальної допомоги до Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України, проте отримав відповідь з порушенням строків встановлених у ч. 1 ст.20 Закону України «Про звернення громадян». Також, зазначає, що у своїй відповіді від 21.06.2018 року, Профспілка відмовила йому у виплаті матеріальної допомоги у звязку з відсутністю членства позивача у останній за весь період працевлаштування, починаючи з 24 вересня 2015 року по теперішній час. Наведені вище\~твердження Профспілки,\~на думку\~позивача,\~є помилковими\~оскільки не\~відповідають дійсності. Отже, позивач вбачає протиправну бездіяльність Профспілки щодо ненадання йому матеріальної допомоги за заявою від 03 квітня 2018 року. Позивач вважає, що ним були понесені обґрунтовані матеріальні збитки, пов'язані з поданням і розглядом скарг в звязку із неправомірним рішенням Профспілки зазначеному у листі № 11 від 21.06.2018 року. Нанесені Профспілкою збитки складаються із грошових сум, які були страчені ним на відправку засобами поштового звязку відповідних скарг не неправомірні дії та рішення Профспілки та підтверджуються копіями квитанції про відправку поштової кореспонденції, також вважає, що відповідачем було завдано йому моральної шкоди в розмірі 5000,00 гривень, яка підлягає стягненню на його користь. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Надав письмовий відзив до позову, у якому зазначив про безпідставність позовних вимог та просив у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 03 квітня 2018 року позивачем відправлено засобами поштового звязку заяву про надання йому матеріальної допомоги до Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України. 11 травня 2018 року позивач звернувся до Професійної спілки працівників рибного господарства України із заявою про надання йому матеріальної допомоги та розгляду його питання. Позивач зазначає, що не отримав будь-якої відповіді від Професійної спілки працівників рибного господарства України, що змусило його звернутися 19 червня 2018 року до Федерації професійних спілок України. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян» громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно ст. 18 ЗУ «Про звернення громадян», громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об'єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право: одержати письмову відповідь про результати розгляду заяви чи скарги. Згідно ст. 19 ЗУ «Про звернення громадян», органи державної влади місцевого самоврядування, підприємства, установи, організації незалежно від форм власності, об'єднання громадян, засоби масової інформації, їх керівники та інші посадові особи в межах своїх повноважень зобов'язані письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення. Згідно ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян», звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. З матеріалів справи вбачається, що професійна спілка працівників рибного господарства України у своєму Листі № 11 від 21.06.2018 року, зазначила, що [PERSON], працівник Західно-Чорноморського басейнового управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства відповідно до довідок, наданих Західно-Чорноморським басейновим управлінням охорони використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства не є членом профспілкової організації. За період працевлаштування, з 24 вересня 2015 року та по теперішній час профспілкові внески із його заробітної плати в розмірі 1 відсотка не утримувались та відповідно не перераховувались до Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України. Відповідно до статті 1 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», професійна спілка (профспілка) є добровільна неприбуткова громадська організація, що обєднує громадян, повязаних спільними інтересами за родом їх професійної (трудової) діяльності (навчання), а член профспілки - особа, яка входить до складу профспілки, визнає її статут та сплачує членські внески. Тому членом первинної профспілкової організації Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства, [PERSON] вважати не можна, що підтверджує п.8.11 Статуту Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України. А також заяви [PERSON]В, на утримання 1 % профспілкових внесків із заробітної плати, до бухгалтерії Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства не було і не мало бути тому, що в період ліквідації підприємства ліквідаційна комісія такі заяви не приймала. Слід зазначити, що Західно-Чорноморське басейнове управління охорони, використання і відтворення водних біоресурсів та регулювання рибальства в стадії ліквідації, а первинна профспілкова організація самоліквідувалась за відсутністю членів профспілки. З вищенаведеного випливає, що 1 % профспілкових внесків не утримано і не перераховано до профспілкового бюджету Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України. Згідно з п.8.10. Статуту Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України кошти Профспілки, організаційних ланок Профспілки витрачаються на підставі рішень їх виборних органів згідно з річними та окремими цільовими кошторисами, в межах затвердженого кошторису, на наступні цілі: надання членам Профспілки виплат чи відшкодувань цільової та нецільової грошової допомоги. Таким чином, позивачем не надано жодного належного допустимого достовірного та достатнього доказу на підтвердження того, що він є членом профспілкової організації та те, що із його заробітної плати в розмірі 1 відсотка утримувались та перераховувались до Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України профспілкові внески. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог у частині визнання протиправною бездіяльності Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України щодо ненадання позивачу матеріальної допомоги та зобовязання надати [PERSON] матеріальну допомогу, не має. Щодо вимоги про стягнення збитків. Відповідно до\~ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення наведених положень позивачем не доведено заподіяння таких збитків з вини відповідача, причинного зв'язку між збитками та їх розміром, а тому дана вимога задоволенню не підлягає. Щодо стягнення з Одеської обласної організації профспілки працівників рибного господарства України на користь [PERSON] 5000,00 гривень на відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд зазначає наступне. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~п.\~5\~постанови Пленуму\~ВСУ №4\~від 31.03.95\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Позивач зазначає, що йому спричинено моральну шкоду, що виразилась в душевних стражданнях, погіршенні здоров'я суд вважає, що позивачем на надано доказів, щодо наявності причинно- наслідкового зв'язку між завданою йому моральною шкодою і діями відповідача в її заподіянні, а отже доводи позивача не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, та грунтуються на припущеннях, необгрунтовані, а тому задоволенню не підлягають. У звязку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 5\~000,00 гривень у повному обсязі. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed