Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, з урахуванням уточнення (збільшення) позовних вимог від 06.07.2015 року (т. 1, а.с. 267), просила: встановити нікчемність (недійсність) посвідчених державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] договору купівлі-продажу квартири за адресою: м. Червоноград, вул. Набережна, 23/7 від 04.02.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3-397, та попереднього договору купівлі-продажу цієї квартири від 04.02.2011 року, зареєстрованого у реєстрі за № 3-400; застосувати наслідки недійсності нікчемного договору купівлі-продажу від 04.02.2011 року шляхом повернення їй квартири у м. Червонограді на вул. Набережна, 23/7, яка на підставі цього договору була зареєстрована за відповідачем, та попереднього договору купівлі-продажу цієї квартири від 04.02.2011 року. На обґрунтування своїх вимог послалась на те, що нотаріус не мала права посвідчувати зазначені договори у звязку з їх удаваністю та що ні предмет цих договорів, ні жодна з їх сторін не знаходилися (не були зареєстрованими) у м. Львові. Підставами нікчемності правочинів зазначено ч. 3 ст. 203, ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 215 ст. 657 ЦК України. У судовому засіданні позивач та її представники вимоги підтримали, дали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, просили позов задовольнити. Представник відповідача під час розгляду справи позовні вимоги заперечила, пославшись на вчинення правочину за місцем проживання відповідача. Третя особа [PERSON] у суді просив позов задовольнити. Інші особи, належними чином повідомлені про час та місце розгляду справи, на її розгляд не зявилися. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі та зявилися у судове засідання, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на таке. Установлено, що 04.02.2011 року державним нотаріусом Пятої Львівської державної нотаріальної контори був посвідчений укладений між сторонами у справі договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: м. Червоноград, вул. Набережна, 23/7 (т. 1, а.с. 9). З договору видно, що [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] за 160000,00 грн., що еквівалентно 20000 дол. США, які продавець одержав від покупця до підписання цього договору. Цього ж дня цим же нотаріусом був посвідчений укладений між цими самими сторонами попередній договір купівлі-продажу зазначеної квартири (т. 1, а.с. 10). На час вчинення оспорюваних правочинів зареєстрованим місцезнаходженням позивача було у м. Червонограді на вул. Набережній, 23/7. Даних про зареєстроване місцезнаходження відповідача станом на 04.02.2011 року матеріали справи не містять, а свідчать лише про те, що 16.11.2013 року вона була знятою із зареєстрованого місця проживання у м. Львові на вул. Грінченка, 13/61 (т. 1, а.с. 15, 252) та 17.03.2011 року зареєстровано її місце проживання у м. Судак. Відповідно до ст. 13-1 Закону України «Про нотаріат» (у редакції на час виникнення спірних відносин) нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Згідно з вимогами ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та абз. 4 п. 38 чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Мінюсту від 03.03.2004 року № 20/5 (далі Інструкція № 20/5), посвідчення правочинів щодо відчуження квартири провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін відповідного правочину. Отже, нотаріальне посвідчення оспорюваних правочинів здійснене з порушенням вимог ст. 13-1, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат» та абз. 4 п. 38 Інструкції № 20/5, оскільки ні предмет, ні сторони оспорюваних правочинів не мали місцезнаходження (місця реєстрації) у м. Львові. Вирішуючи питання про встановлення нікчемності (недійсності) цих правочинів у звязку з порушенням зазначених вимог правових норм, судом ураховано наступне. Відповідно до ст. 215 ЦК України (далі ЦК) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Ураховуючи, що оспорювані правочини не підпадають під жодну з підстав для визнання їх недійсними, та відсутність закону, який би встановлював недійсність правочину у звязку з порушенням вимог ст. 13-1, ч. 4 ст. 55 Закону України «Про нотаріат», суд дійшов висновку про відсутність підстав для встановлення їх нікчемності (недійсності), а отже, застосування наслідків недійсності нікчемності правочинів, тому у задоволенні позову необхідно відмовити. Судом ураховано й те, що договір купівлі-продажу квартири виконаний, а тому порушення з боку нотаріуса, який вчинив нотаріальну дію за межами свого нотаріального округу, не порушує прав чи інтересів жодної з його сторін й не повинне впливати на його дійсність. Доводи позивача про недотримання при вчиненні оспорюваних правочинів ч. 4 ст. 203 ЦК, згідно з якими правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, тобто у даному випадку нотаріальній, як це передбачено у ст. 657 цього Кодексу, є безпідставними, оскільки така форма дотримана при їх вчиненні. Відповідно до ч. 2 ст. 209 ЦК нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Отже, цією нормою визначено коло осіб, які мають право здійснювати нотаріальне посвідчення правочину, та спосіб їх вчинення, а граматичне тлумачення її положення «. . . яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії . . .» свідчить, що воно стосується лише інших посадових осіб, а не нотаріусів. У звязку з цим суд вважає безпідставним, унаслідок помилкового тлумачення, твердження позивача про те, що оспорювані правочини вчинені з порушенням вимог ч. 2 ст. 209 ЦК. На підставі ч. 3 ст. 61 ЦПК України суд не бере до уваги посилання позивача на укладення оспорюваних правочинів з метою приховати інші правочини договори позики, оскільки їх удаваність спростована рішенням Апеляційного суду Львівської області від 26.11.2012 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.02.2013 року (ч. 1. а.с. 25-28).

Outcome: dismissed