Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у січні 1971 року між сторонами було укладено шлюб, який розірвано у квітні 1991 року. Після розірвання шлюбу поділ спільного сумісного майна не проводився, сторони продовжували жити разом та підтримували шлюбно-сімейні відносини, вели спільне господарства. Згодом у серпні 2006 року [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2012 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано. Позивач вказує, що за час перебування у шлюбі та у фактичних шлюбних відносинах сторонами набуто наступне майно: двокімнатну квартиру [ADDRESS], однокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з. [NUMBER]. Позивач скористався правом, передбаченим ст. 31 ЦПК України, заявив про зміну предмета позову до початку розгляду справи по суті. За таких обставин, позивач просив суд встановити факт перебування у фактичних шлюбних відносинах [PERSON] та [PERSON] у період з 11 квітня 1991 року по 23 серпня 2006 року, встановити, що двокімнатна квартира [ADDRESS] та однокімнатна квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; в порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю, визнати за [PERSON] право власності на однокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з. [NUMBER], а за [PERSON] визнати право власності на двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач у судовому засіданні пояснив, що у 1976 році подружжя [PERSON] вступили до житлово-будівельного кооперативу та набули трикімнатну квартиру [ADDRESS], за яку спільно виплачували внески. У 1991 році подружжя [PERSON] здійснили обмін вказаної квартири на дві: двокімнатну та однокімнатну. Позивач разом з відповідачем та молодшою донькою стали проживати у двокімнатній квартирі [ADDRESS]. Відповідач та її представник заперечували проти позову, просили суд відмовити у задоволенні позову, застосувати наслідки спливу позовної давності в частині позовних вимог щодо поділу двокімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідач та її представник у судовому засіданні не заперечували, що під час шлюбу подружжям [PERSON] було набуто трикімнатну квартиру, яку у 1991 році вони обміняли на дві квартири, однією з яких є спірна двокімнатна квартира. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, показав, що він знайомий з позивачем з 1991 - 1992 років. Свідку відомо, що у позивача є дружина [PERSON], разом з якою він бачив позивача в селі Мар'янівка, куди подружжя [PERSON] приїжджали у період з 1991 по 2010 рік. Про розлучення [PERSON] та [PERSON] свідок дізнався від позивача два місяці потому. Свідок [PERSON], допитаний у судовому засіданні, показав, що він є колишнім чоловіком старшої доньки позивача та відповідача - [PERSON], свідок проживав у [ADDRESS] у період з 1991 року по 2000 рік. В квартирі [NUMBER] у тому ж самому будинку проживали [PERSON], [PERSON] та їхня молодша донька. Свідок зазначив, що [PERSON] та [PERSON] у вказаний період проживали разом в одній квартирі, поводили себе як подружжя, вели спільне господарство, разом харчувалися. Свідку не було відомо, що батьки його дружини - [PERSON] та [PERSON] були розлучені. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON] Подружжя [PERSON] мали трикімнатну кооперативну квартиру, коли у 1990 році свідок вийшла заміж, вирішили обміняти вказану квартиру на дві: одно- та двокімнатну, які були розташовані у тому ж самому будинку. У 1991 році подружжя [PERSON] вирішили розірвати шлюб, для того щоб стати на чергу для отримання додаткової житлової площі. У період з 1991 року по 2006 рік свідок постійно відвідувала квартиру, де проживали її батьки, протягом вказаного періоду часу [PERSON] та [PERSON] жили як подружжя в одній квартирі, вели спільне сумісне господарство, разом виховували дітей, піклувалися один про одного. Свідок зазначила, що розлучення [PERSON] та [PERSON] у 1991 році було фіктивним, про що родина прийняла спільне рішення. Свідок [PERSON], допитана у судовому засіданні, показала, що вона є молодшою дочкою [PERSON] та [PERSON] Вона разом з батьками проживала в [ADDRESS], свідок разом з [PERSON] проживала в одній кімнаті. Батько [PERSON] постійно зловживав алкогольними напоями, проживав окремо в іншій кімнаті, вів окреме господарство, харчувався окремо, працював у м. Києві, іншого житла не мав, а тому проживав у вказаній квартирі. Про розлучення батьків свідку стало відомо пізніше після 1991 року. Після того, як [PERSON] припинив зловживати алкогольними напоями, батьки одружилися вдруге. Після розлучення [PERSON] та [PERSON] у 2012 році [PERSON] почав вимагати віддати його у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Свідок зазначила, що зацікавлена у вирішенні цієї справи, оскільки вона наразі проживає в [ADDRESS] разом зі своїми дітьми та чоловіком. Матір [PERSON] проживає окремо. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 15 січня 1971 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб. (а.с. 7) Від шлюбу з [PERSON] у [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва від 08 лютого 2012 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано 11 квітня 1991 року. (а.с. 9) 23 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було повторно укладено шлюб, зареєстрований ВРАЦС Оболонського РУЮ м. Києва, актовий запис № 1260. (а.с. 10) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 28 березня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований ВРАЦС Оболонського РУЮ м. Києва 23 серпня 2006 року, розірвано. (а.с. 11) У відповідності до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що має юридичне значення, у тому числі суд може встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Сімейний кодекс України набирав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 01 січня 2004 року. Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За правилами ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Позивач, посилаючись на положення Сімейного кодексу України, просить встановити факт спільного проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу у період з 11 квітня 1991 року по 23 серпня 2006 та відповідно здійснити поділ спільного майна подружжя. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживали у [ADDRESS], починаючи з 17 січня 1991 року. [PERSON] тривалий час, у період з 1991 року по серпень 2006 року включно, постійно проживав у вказаній квартирі разом з відповідачем. Такі обставини сторонами не заперечувалися. Показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] у період з 1991 року по 2006 рік включно проживали спільно однією сім'єю, були пов'язані спільним побутом, разом виховували дітей, мали взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що у період з 1991 року по 2006 рік ні позивач, ні відповідач не реєстрували шлюб з іншими особами. Суд критично оцінює покази свідка [PERSON], оскільки остання на час розгляду справи проживає у двокімнатній спірній квартирі разом зі своєю сім'єю, перебуває у неприязних стосунках з позивачем та має зацікавленість у вирішенні цієї справи. Заперечення відповідача [PERSON] щодо спільного проживання однією сім'єю з позивачем без шлюбу жодними доказами не підтверджені. За таких обставин, суд доходить висновку, що у період з 1991 року по серпень 2006 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Разом з тим, положення Сімейного кодексу України в частині поділу спільного майна подружжя та майна, набутого за час спільного проживання жінки та чоловіка, які проживали однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі, не застосовуються до правовідносин, що виникли до моменту набуття чинності Сімейним кодексом України, тобто до 01 січня 2004 року. Спільне проживання та ведення спільного господарства само по собі без реєстрації шлюбу не було до 01 січня 2004 року достатньою підставою для визнання майна, придбаного сторонами за цей час, спільним. До 01 січня 2004 року встановлення судом факту перебування у фактичних шлюбних відносинах на підставі п. 5 ст. 273 ЦПК могло мати місце, якщо такі відносини виникли до 8 липня 1944 року і тривали до смерті (пропажі без вісті на фронті) одного з подружжя, внаслідок чого шлюб не може бути зареєстровано в органах реєстрації актів громадського стану. В інших випадках заяви про встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах судовому розгляду не підлягають. (п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5) Отже, лише з 01 січня 2004 року можливо встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, який має юридичне значення, тобто породжує, змінює або припиняє права та обов'язки осіб, при поділі спільного майна подружжя. Відтак, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині встановлення факту проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 23 серпня 2006 року є законними та обґрунтованими. Під час розгляду справи судом встановлено, що за час шлюбу у 1976 році подружжя [PERSON] вступили до житлово-будівельного кооперативу, внаслідок чого ними була набута трикімнатна квартира [ADDRESS]. У 1991 році вказана квартира була обміняна на дві квартири: однокімнатну та двокімнатну за [ADDRESS]. У двокімнатній спірній квартирі сторони почали проживати з 17 січня 1991 року, про що свідчить довідка за формою № 3, видана ЖБК «Автомобіль» від 20 січня 2012 року. (а.с. 45) За приписами ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про власність» майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Відтак, трикімнатна квартира [ADDRESS] набута подружжям [PERSON] під час перебування у першому зареєстрованому шлюбі, є результатом їхньої спільної праці. Така трикімнатна квартира була згодом під час перебування у першому зареєстрованому шлюбі обміняна подружжям [PERSON] на інші дві квартири, у тому числі квартиру [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] набула право приватної власності на вказану квартиру в порядку приватизації, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 26 жовтня 2004 року, серія САА № 017545. За таких обставин, суд доходить висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON]. Крім того, 30 квітня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, за умовами якого у власність відповідача передано квартиру [ADDRESS]. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язалася повністю утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, доглядом, необхідною допомогою. Договір довічного утримання укладений в письмовій формі та посвідчений державним нотаріусом 21-ої КМНК Ніколіца В.Ф. У день посвідчення договору довічного утримання було накладено заборону на відчуження вказаної квартири. У зв'язку зі смертю [INFO] [PERSON] заборону відчуження вказаної квартири було знято, що підтверджується написом державного нотаріуса від 19 жовтня 2010 року. Державна реєстрація права власності на вказану квартиру здійснено Київським міським бюро технічної інвентаризації 01 червня 1998 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням. (а.с. 39) У відповідності до положень ст. 425 ЦК Української РСР за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Аналіз положень закону та умов договору довічного утримання дозволяє дійти висновку, що право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до відповідача, починаючи з 01 червня 1998 року, однак до смерті відчужувача майна [PERSON] була обмежена у праві розпорядження такою квартирою. Станом на 1998 рік сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі. За приписами Кодексу про шлюб та сім'ю України, чинного на час набуття відповідачем права власності на спірне, єдиною підставою для набуття майна у спільну сумісну власність подружжя є здійснення державної реєстрації шлюбу між такими особами. Крім того, позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що спірна однокімнатна квартира є наслідком спільної праці [PERSON] та [PERSON], які об'єдналися для спільної діяльності, що відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону України «Про власність» було підставою для набуття майна на праві спільної часткової власності. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для визнання квартири [ADDRESS] спільною власністю [PERSON] та [PERSON] та поділу такої. Матеріалами справи підтверджено, що у вересні 2008 року позивачем придбано автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. (а.с. 14) Вказаний транспортний засіб набутий сторонами за час перебування у другому зареєстрованому шлюбі та відповідно є спільним майном подружжя. Пунктом № 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Приймаючи до уваги те, що сторони не дійшли згоди щодо вартості спірного майна, відповідач в цілому заперечувала проти задоволення позову, суд вважає за доцільне визначити ідеальні частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні, а саме: двокімнатній квартирі [ADDRESS] та автомобілі марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, без їхнього реального розподілу, виходячи із засад рівності часток. Щодо заяви відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності в частині вимог про поділ квартири [ADDRESS], суд встановив наступне. За правилами ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Як убачається з матеріалів справи, під час набуття відповідачем права приватної власності на спірну двокімнатну квартиру сторони проживали однією сім'єю без шлюбу, у серпні 2006 року зареєстрували шлюб, який було розірвано за рішенням суду у березні 2012 року. Із позовом про поділ спільного майна позивач звернувся у серпні 2013 року, тобто у межах трирічного строку позовної давності. Доказів відносно того, що позивачу стало відомо про набуття відповідачем права власності на двокімнатну спірну квартиру в порядку приватизації ще у 2004 році, [PERSON] не надано. Відтак, відсутні підстави вважати, що позивачем пропущено строк позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про часткове задоволення позову та вирішує встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON] та [PERSON] без шлюбу у період з 01 січня 2004 року по 23 серпня 2006 року, визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON]: двокімнатну квартиру [ADDRESS] та автомобіль марки ВАЗ, модель 21214, д.н.з. [NUMBER], 2008 року випуску, провести поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], шляхом визнання за [PERSON] право власності на 1/2 частину вказаної квартири та на 1/2 частину вищезазначеного автомобіля та шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину вказаної квартири та права власності на 1/2 частину спірного автомобіля. У задоволенні решти позовних вимог суд вирішує відмовити з підстав наведених вище. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2100 гривень пропорційно до розміру задоволених вимог.

Outcome: partial