Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-01 00:00:00

У серпні 2017 року ПАТ «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Стрюкової І.О. звернулося до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 26.01.2007 року між ЗАТ «Єврофінанс» та ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», було укладено договір про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №122/МКЛ-V/2006. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між цими самими сторонами було укладено договори застави транспортних засобів, в тому числі договір застави №122-1/3-V/2006 від 29.01.2007 року. Відповідно Додатку №1 до вказаного догору застави, транспортний засіб RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] було передано у заставу ВАТ «КБ «Надра» та внесено відомості про заставу до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. 10.11.2016 року [PERSON] звернувся до ПАТ «КБ «Надра» із заявою про зняття обтяження із заставного транспортного засобу. При розгляді Бобринецьким районним судом Кіровоградської області цивільної справи №383/1108/16-ц за позовом ЗАТ «Єврофінанас» до [PERSON], третя особа ПАТ «КБ «Надра», про витребування майна з чужого незаконного володіння, позивачу стало відомо, що заставний транспортний засіб перебуває у власності [PERSON] на підстві угоди купівлі-продажу від 11.06.2009 року. Станом на сьогодні ЗАТ «Єврофінанс» перебуває в ліквідаційній процедурі на підставі постанови господарського суду Запорізької області від 14.04.2014 року у справі №19/5009/2383/11. В межах вказаної справи позивачем було заявлено кредиторські вимоги, які внесені до реєстру вимог кредитрів ЗАТ «Єврофінанс» та затверджені ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.01.2013 року у розмірі 145364516,39 грн., з яких 125287372,39 грн. віднесені до першої черги вимог кредиторів, як такі, що забезпечені заставою майна боржника, в тому числі вказаним вище транспортним засобом. Посилаючись на те, що банк, як заставодержатель, письмової згоди на відчуження вказаного транспортного засобу не надавав, а тому спірна угода укладена в порушенням вимог ч.2 ст.586 ЦК України, ст.17 Закону України «Про заставу» та порушує права за законні інтереси позивача, оскільки задоволення вимог ПАТ «КБ «Надра», як заставного кредитора ЗАТ «Єврофінанс», можливе лише в межах ліквідаційної процедури ЗАТ «Єврофінанс» за встановленою Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» процедурою шляхом проведення відкритих торгів з продажу майна банктура, ПАТ «КБ «Надра» просило: визнати недійсною угоду купівлі-продажу вказаного автомобіля від 11.06.2009 року; застосувати наслідки недійсності правочину та витребувати у [PERSON] автомобіль у власність ЗАТ «Єврофінанс» для подальшої реалізації в межах справи №19/5009/2383/11 про банкрутство ЗАТ «Єврофінанс» та задоволення вимог заставного кредитора - ПАТ «КБ «Надра». Представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав наведених в позові, додатково пояснивши, що на момент укладення спірної угоди в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна містився запис про обтяження заставного транспортного засобу з терміном дії обтяження до 09.02.2012 року. З приводу здійснення реєстрації обтяження 25.03.2011 року зазначив, що постановою господарського суду Запорізької області від 29.12.2010 року у справі №26/413/10 ЗАТ «Єврофінанс» визнано банкрутом та відкрито ліквідаційну прорцедуру, ліквідатором призначено Хаїнську В.А. Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.01.2011 року у справі №26/413/10 задоволено клопотання ліквідатора Хаїнської В.А., скасовані усі обмеження по розпорядженню майном банкрута ЗАТ «Єврофінанс», а також знято усі обтяження та заборони відчуження нерухомого та рухомого майна, що належать банкруту ЗАТ «Єврофінанс». В подальшому, постановою Донецького апеляційного господарського суду від 28.02.2011 року ухвалу господарського суду Запорізької області від 04.01.2011 року скасовано. З огляду на зазначене 25.03.2011 року було поновлено реєстрацію обтяження та заборон відчуження рухомого майна ЗАТ «Єврофінанс», в тому числі і на заставний транспортний засіб. Також вказав, що строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки про відчуження транспортного засобу позивачу стало відомо 10.11.2016 року із заяви відповідача про зняття обтяження із заставного транспортного засобу, а копію спірної угоди позивач отримав 09.06.2017 року. Представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та просив відмовити в їх задоволенні, вказавши, що банк не є стороною договору, а тому не може вимагати визнання договору купівлі-продажу заставленого майна недійсним, а також просив застосувати строк позовної давності. Представник третьої особи позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третьої особи, дослідивши докази в їх сукупності прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Судом вставнолено, що 26.01.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ЗАТ «Єврофінанс» укладено договір про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №122/МКЛ-V/2006, згідно з якими банк надав товариству кредит у сумі 10000000 доларів США зі строком повернення до 26.01.2012 року та зі сплатою відсотків за користування кредитом із розрахунку: 18,9% річних за наданими кредитними коштами в гривні; 13,9% річних за наданаими кредитними коштами в доларах США; 12,5% річних за наданими кредитними коштами в Євро (Т.1 а.с.188-192). З метою забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором 29.01.2007 року між ВАТ КБ «Надра», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ЗАТ «Єврофінанс» укладено договір застави №122-1/3-V/2006, предметом якого, зокрема, є транспортний засіб RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], номер двигуна [NUMBER] (Т.1 а.с.9-16). Реєстрація застави здійснена шляхом внесення 09.02.2007 року та 25.03.2011 року відповідного запису до Державного реєстру обтяжень рухомого майна, про що свідчать відповідні витяги від 09.02.2007 року та від 05.10.2017 року (Т.1 а.с.27-30, 91-92). 11.06.2009 року на Українській товарній біржі «Контрактова» між ЗАТ «Єврофінанс» в особі Крижановського Олега Анатолійовича, який діє на піставі довіреності, як продавцем та [PERSON] як покупцем укладено угоду купівлі-продажу транспортного засобу RENAULT CLIO SYMBOL, 2006 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний номерний знак ВК0758 (Т.1 а.с.23). 21.11.2009 року вказаний транспортний засіб зареєстровано за власником [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] та копії листа регіонального сервісного центру в м. Києві від 04.01.2017 року №31/26-369 (Т.1 а.с.19, 90). 10.11.2016 року [PERSON] звернувся до Уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» Стрюкової І.О. із заявою про зняття обтяження із заставного транспортного засобу у зв'язку з його придбанням (Т.1 а.с. 17). Ухвалою господарського суду Запорізької області від 05.05.2011 року у справі №19/5009/2383/11 порушено провадження у справі про банкрутство ЗАТ «Єврофінанс» (Т.1 а.с. 81). Як встановлено з ухвали господарського суду Запорізької області від 29.01.2013 року у справі №19/5009/2383/11 заборгованість ЗАТ «Єврофінанс» за договором про надання мультивалютної кредитної лінії з траншевим режимом кредитування №122/МКЛ-V/2006 від 26.01.2007 року складає - 95082413,61 грн. У зв'язку з невиконанням останнім умов кредитного договору позивачем в межах справи №19/5009/2383/11 було завлено кредиторські вимоги, які внесені до реєстру вимог кредиторів ЗАТ «Єврофінанс» та затверджені ухвалою господарського суду Запорізької області від 29.01.2013 року з яких 75005269,61 грн. віднесені до першої черги задоволення як такі, що забезпечені заставою майна боржника, в тому числі вказаним вище транспортним засобом (Т.1 а.с.24-26). Постановою господарського суду Запорізької області від 14.04.2014 року у справі №19/5009/2383/11 визнано ЗАТ «Єврофінанс» банкрутом та відкрито ліквідаційну процедуру (Т.1 а.с.82-83). Згідно ухвали господарського суду Запорізької області від 20.05.2015 року ліквідатором ЗАТ «Єврофінанс» призначено арбітражного керуючого Саєнка Володимира Володимировича (Т.1 а.с.84-85). Відповідно до положень ч.4 ст.42 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» майно банкрута, що є предметом забезпечення, не включається до складу ліквідаційної маси і використовується виключно для задоволення вимог кредитора за зобов'язаннями, які воно забезпечує. Продаж майна банкрута, що є предметом забезпечення, здійснюється в порядку, передбаченому цим Законом, виключно за згодою кредитора, вимоги якого воно забезпечує, або суду. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до положень ч.1 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно із ч. 2 ст.586 ЦК України заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором. Аналогічна за змістом норма міститься в ч.2 ст.17 Закону України «Про заставу». У зв'язку з цим закон прямо покладає на заставодавця обов'язок запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна, йому кореспондує право заставодержателя на судовий захист шляхом визнання правочину недійсним у разі відчуження майна без його згоди. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 року у справі №6-64цс12. Відповідно до п. 2.4 договору застави до повного виконання зобов'язання заставодавець може відчужувати предмет застави тільки за наявності у нього письмової згоди заставодержателя. Дії застоводавця, що не відповідають цим зобов'язанням, правових наслідків не породжують. Відповідно до п. 3.3.1 договору застави заставодавець зобов'язаний отримати письмову згоду заставодержателя на вчинення дій, пов'язаних зі зміною права власності на предмет застави. З урахуванням викладеного доводи представника відповідача про те, що банк не був стороною спірного договору, тому не може вимагати визнання його недійсним є помилковими, оскільки обов'язок заставодавця запитати згоду заставодержателя на відчуження обтяженого майна, презумується і йому кореспондує право заставодержателя на захист шляхом визнання правовичну недійсним у разі відчуження майна без його згоди. Згідно з п.25 роз'яснень постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з'ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому, в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. Набувач не може бути визнаний добросовісним, якщо на момент вчинення правочину з набуття майна право власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстроване не за відчужувачем або у цьому реєстрі був запис про судовий спір відносно цього майна (обтяження). За змістом ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відчуження рухомого майна боржником, який не мав права його відчужувати, особа, що придбала це майно за відплатним договором, вважається його добросовісним набувачем згідно ст.388 ЦК України за умови відсутності в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про обтяження цього рухомого майна. Усупереч вказаним положенням матеріального права та договору застави, ЗАТ «Єврофінанс» відчужило майно, яке перебувало в заставі банку й обтяження якого на час відчуження було зареєстровано відповідно до закону не повідомивши про це заставодержателя та не отримавши його згоди. Отже, спірна угода купівлі-продажу транспортного засобу не відповідає вимогам закону, оскільки укладена під час перебування його в заставі без згоди заставодержателя, а покупець такої угоди не є добросовісним набувачем, оскільки до Державного реєстру обтяжень були внесені відомості про обтяження спірного автомобіля, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання спірної угоди купівлі-продажу недійсною та застосування наслідків недійсності правочину. Однак, позовні вимоги про визнання недійсною угоди купівлі-продажу та застосування наслідків її недійсності задоволенню не підлягають, так як заявлені з порушенням строку позовної давності. Представник відповідача подав заяву про застосування строків позовної давності (Т.1 а.с.215), яка підлягає задоволенню виходячи із наступного. Згідно ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.357 ЦК України). Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов'язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов'язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 09 листопада 2016 року по справі № 6-2469цс16. За змістом ч.1 ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки спірна угода купівлі-продажу була укладена 11.06.2009 року, строк позовної давності слід відраховувати з 11.06.2009 року. Таким чином, позивач вправі був звернутись до суду з позовом про захист свого цивільного права або інтересу у строк до 11.06.2012 року, а звернувся до суду з даним позовом лише 14.08.2017 року (Т.1 а.с.32), а отже, пропустив встановлений законом строк позовної давності, при цьому не навів жодних обґрунтувань, як щодо поважних причин пропуску вказаного строку, так і щодо обставин неможливості дізнатися про порушення свого цивільного права або про особу, яка його порушила та не надав відповідних доказів на підтвердження вказаних обставин. Доводи представника позивача про те, що про порушення свого права та особу, яка його порушила ПАТ «КБ «Надра» стало відомо лише 10.11.2016 року після звернення [PERSON] із заявою про зняття обтяження із заставного транспортного засобу та, що ним не попущено строк позовної давності з цих підстав суд відхиляє, оскільки вказані доводи не підтверджують факт відсутності у позивача можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше та про особу, яка його порушила, зокрема з урахуванням наявної реальної можливості у позивача перевіряти наявність заставного майна та відомості про його власника. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, суд відмовляє в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності, про застосування якої заявлено стороною відповідача у спорі, яка пропущена позивачем без поважних причин.

Outcome: dismissed