Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Запорізького державного підприємства «Кремнійполімер» про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог вказує, що з 20.01.2010р. працювала на ЗДП «Кремнійполімер», звільнилася 19.10.2010р. за власним бажанням. На момент звільнення існувала заборгованість по виплаті заробітної плати в розмірі 4339,82 грн., яка на даний час не погашена. З цих підстав позивач просить стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі , а також відповідно до ст. 117 КЗпПУ стягнути середній заробіток за весь час затримки по день винесення рішення. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити у повному обсязі. Від представника відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких зазначається, що заробітна плата на підприємстві починаючи з кінця 2008 року по 2010 рік, виплачувалася частково та не повному обсязі, не з вини роботодавця, а її виплата залежала від економічних чинників, на які роботодавець жодним чином не впливав, через що просять відмовити позивачеві у задоволенні позовних вимог в частині виплати працівникові його середнього заробітку з моменту звільнення по день фактичного розрахунку у повному обсязі. Також представник відповідача у запереченнях проти позову посилається на ч.1 ст. 233 КЗпП України, відповідно до якого, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, та на рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України, у якому вказано, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши і дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON], перебувала у трудових відносинах з ЗДП «Кремнійполімер» з 20.01.2010р., 19.10.2010р. позивачка була звільнена за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, про що було видано наказ №336 від 19.10.2010 року та внесено запис до трудової книжки під № 57. Виходячи із розрахунку, виданого ЗДП «Кремнійполімер», на день звільнення [PERSON] борг ЗДП «Кремнійполімер» по заробітній платі складає 4339,82 грн. З довідок №444 від 19.09.2011р., №8 від 14.01.2014р. вбачається, що заборгованість утворилася за період з квітня 2010 року по жовтень 2010 року. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні та здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче визначеної законом. Право на своєчасне отримання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць, через проміжок часу, який не перевищує 14 календарних днів. Згідно із ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що підлягають до сплати, проводиться в день звільнення. Судом встановлено, що на час звільнення [PERSON] відповідач не провів з нею розрахунок. Суд визнає не виплату заробітної плати незаконною, такою що порушує конституційне право [PERSON] на своєчасне отримання винагороди за працю. Згідно зі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, встановивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, на підставі ст. 117 КЗпП України суд стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденна заробітна плата позивача складала 90,51 грн., що підтверджується довідкою №9 від 14.01.2014 року, виданою ЗДП «Кремнійполімер», середньомісячне число робочих днів відповідно до графіку роботи позивача становить 10. Вказані обставини сторонами визнані, позивач дані цих довідок не спростовувала, просила при визначенні розміру середнього заробітку за час затримки виходити з наданих відповідачем даних. Період не виплати [PERSON] належної заробітної плати з 20.10.2010р. по 06.03.2014р. (дата ухвалення рішення) складає 40 місяців 20 днів. Оскільки середньомісячне число робочих днів відповідно до графіку роботи позивача становить 10, до розрахунку береться 407 робочих днів. При середньоденній заробітній платі позивача 90,51 грн., розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 36837,57 грн. Суд не бере до уваги заперечення відповідача про те, що не з вини ЗДП «Кремнійполімер» була не сплата заробітної плати, а тому й не повинно стягуватися середній заробіток за весь час затримки, оскільки борг по заробітній платі, який просить стягнути позивач, виник з лютого місяця 2010 року, а не за 2008 по 2010 рік, коли виплата заробітної плати, як в своїх запереченнях зазначає відповідач, залежала від економічних чинників, на які роботодавець жодним чином не впливав, тому суд вважає не обґрунтованими заперечення відповідача й вина роботодавця за не виплату позивачу заробітної плати доведена повністю. У своїх запереченнях представник відповідача також посилається на пропуск позивачем тримісячного строку звернення до суду за вирішенням трудового спору. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 КЗпП України, встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що [PERSON] пропустила тримісячний строк звернення до суду за вирішенням трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні, так як ЗДП «Кремнійполімер» фактично з нею не розрахувався по заборгованості заробітної плати, а тримісячний строк звернення до суду, відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, встановлюється при повному розрахунку по заробітній платі. Згідно до наведеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні підлягають задоволенню. Оскільки позивач по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то такий на користь держави має бути стягнути з відповідача у сумі 411,77 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved