Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-20 00:00:00

У січні 2016 року позивач, [PERSON], звернулася до суду з зазначеним позовом, який уточнила у лютому 2016 року, про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], померлої [INFO]. Вона спадщину прийняла фактично, звернулася із заявою в Ізюмську державну нотаріальну контору для прийняття спадщини. Але у оформленні спадщини їй відмовлено, оскільки відсутній оригінал сертифікату на право на земельну частку (пай) на ім'я її матері [PERSON], померлої [INFO]. Її батько [PERSON] помер [INFO], інших спадкоємців після смерті матері немає (а.с. 4-6, 31-32). Позивач [PERSON] та її представник [PERSON], представники відповідача Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області та відповідача Куньєвської сільської раді Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивачка просить позовні вимоги задовольнити, відповідачі заперечень на позов не надали. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] померла [PERSON], про що 09 січня 1996 року зроблено актовий запис за № 1 Куньєвською сільської ради Ізюмського району Харківської області та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] від 09.01.1996 року (а.с. 10). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК України і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Суд приймає по уваги пункти 4, 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року щодо застосування правил книги шостої ЦК до спадкових правовідносин, які виникли до набрання чинності ЦК України 2003 року, з урахуванням роз'яснення, які містяться в абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7. Суд звертає увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 01 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Згідно положень статей 524, 525, 526 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Відповідно ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. За змістом ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. Відповідно до змісту ст. 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. А тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Згідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. У випадку, коли особи прийняли спадщину шляхом фактичних дій (вступ в управління та володіння спадковим майном), але не оформили права на спадщину, обґрунтованою є продовження строку для прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно за позовом осіб, які мають право спадкування за законом відповідно до статей 529-531, 535 ЦК УРСР. Передбачений ст. 549 ЦК УРСР шестимісячний строк для прийняття спадщини може бути продовжений судом за заявою заінтересованої особи при доведеності поважності причин його пропуску. У разі продовження зазначеного строку суд одночасно вирішує питання про визнання за позивачем права на належне йому майно, що збереглося в натурі, або на грошові суми, коли воно реалізоване. Така практика узгоджується із роз'ясненнями, що містяться в пунктах 3, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 червня 1983 року № 4 «Про практику розгляду судами України справ про спадкування». Згідно роз'яснення п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). При вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України від 18.12.1990 року № 561-XII, Указу Президента України від 8 серпня 1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» та відповідні норми ЦК УРСР. Згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 24 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Згідно роз'ясненням вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, члену КСП «Жовтень» с. Куньє Ізюмського району гр. України [PERSON], яка проживає в с. Куньє Ізюмського району, видано сертифікат на право на земельну частку (пай) Серія [NUMBER], зареєстрований запис від 18 травня 2001 року за № 681, на підставі рішення Ізюмської районної державної адміністрації Харківської області № 493 від 18.09.2000 року, належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП «Жовтень», розміром 7,91 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), вартість становить 30 тис. 784 грн, розташованої на території Куньєвської сільської ради Ізюмського району Харківської області (а.с. 15, 11). Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] від 15.04.1967 року позивач [PERSON] народилася [INFO] в с. Куньє Ізюмського району Харківської області, батько [PERSON], мати [PERSON] (а.с. 12-13, 7). Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 26.01.1990 року батько позивачки [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] в с. Куньє Ізюмського району Харківської області (а.с. 9). Судом установлено, що спадкоємцем за законом після смерті [INFO] [PERSON] є її рідна дочка [PERSON], яка здійснювала догляд за матір'ю, та прийняла спадщину, була зареєстрована і проживала в [ADDRESS] (а.с. 43). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. У грудні 2012 року позивач [PERSON] зверталася з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право на земельну частку (пай) після смерті матері [PERSON]. Листом від 14.12.2012 року № 3136/01-16 Ізюмська державна нотаріальна контора Харківської області на підставі Закону України «Про нотаріат», п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у зв'язку із відсутністю оригінала правового документу, а саме: сертифікат на право на земельну частку (пай), який підтверджує право власності померлої [INFO] [PERSON] на майно, яке успадковується. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 16). Довідкою Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області №232/02-14 від 08.02.2016 року підтверджується, що спадкова справа після смерті гр. [PERSON], яка померла [INFO], не заводилася (а.с. 28). На підставі викладеного, виходячи з наведених норм матеріального права та з врахуванням передбачених п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України загальних засад про справедливість, добросовісність та розумність цивільного законодавства, позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі суд залишає за позивачкою (а.с. 2-3).

Outcome: approved