Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-21 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] через представника адвоката Пономарьова О.В. звернувся до суду з позовом про стягнення із [PERSON] безпідставно отриманих коштів в сумі 200000 гривень. В обгрунтування позову зазначив, що 01 вересня 2011 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір оренди землі, площею 5,78 га, яка розташована на території Буховецької сільської ради Бобринецького району Кіровоградської області та належить позивачу на підставі державного акта на право приватної власності на землю. 14 червня 2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 200000 грн., що підтверджується розпискою відповідача від 14 червня 2011 року. Проте, рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року по справі №383/552/20 за позовом [PERSON] вказаний договір оренди землі розірвано внаслідок систематичної несплати орендної плати, адже вказана розписка від 14.06.2011 року є неналежним доказом погашення відповідачем орендної плати на перед. Отже,оскільки вказані кошти не прийнято судом та не визнано як доказ оплати за договором оренди землі від 01 вересня 2011 року укладеного між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] останній вважає, що відповідач безпідставно набув грошові кошти у розмірі 200000 гривень, тому у відповідності до вимог статті 1212 ЦК України підлягають стягненню з відповідача. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 04 березня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.24-25). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30 березня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.34). В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Рішення Бобринецького районного сулу Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року по справі №383/522/20 набрало законної сили, так як недоліки апеляційної скарги не усунуто та оскаржувати вказане рішення в подальшому не будуть. Відповідача позовні вимоги визнав частково та пояснив, що розписка від 14 червня 2011 року на суму 200000 грн. написана ним власноручно, однак кошти отримав лише в сумі 50000 грн., а не 200000 грн. як зазначено в розписці від 14 червня 2011 року. Апеляційну скаргу на рішення Бобринецького районного сулу Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року по справі №383/522/20 не подавав. Відзив на позов не подав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, дослідивши зібрані в судовому засіданні докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року по справі №383/552/20, що набрало законної сили, за договором оренди земельної ділянки від 01 вересня 2011 року, зареєстрованим у відділі Держкомзему у Бобринецькому районі Кіровоградської області 14 серпня 2012 року, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №352088124002257, позивач передав належну йому земельну ділянку в оренду фізичній особі підприємцю [PERSON] на 49 років. Також вказаним рішенням встановлено, що надана відповідачем розписка позивача від 14.06.2011 року не є належним доказом погашення відповідачем орендної плати на перед, що підтверджується копією вказаного рішення суду (а.с.7-12). Згідно ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Отже, у відповідності до вимог ч.5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені стосовно сторін рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 03 грудня 2020 року по цивільній справі №383/552/20, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді цієї справи. Також судом встановлено, що 14 червня 2011 року [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумі 200000 гривень в рахунок майбутнього продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Буховецької сільської ради, що підтверджується оригіналом розписки [PERSON] від 14 червня 2011 року (а.с.41). Сторонами не заперечується, що зазначений в розписці 14 червня 2011 року продаж земельної ділянки не відбувся. Доказів здійснення продажу земельної ділянки, що знаходиться на території Буховецької сільської ради, про який зазначено в розписці від 14 червня 2011 року, за нотаріально посвідченим письмовим правочином, який прошов державну реєстрацію, матеріали справи не містять. Отже, кошти за розпискою від 14 червня 2011 року отримані [PERSON] на виконання неукладеного договору купівлі-продажу земельної ділянки. Таким чином, [PERSON] отримавши від [PERSON] кошти в сумі 200000 гривень за розпискою від 14 червня 2011 року набув вказані кошти за рахунок [PERSON] без достатньої правової підстави. Згідно частини першої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) та від 13 лютого 2019 року у справі № 320/5877/17 (провадження № 14-32цс19) зроблено висновок, що предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Таким чином, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захисту, а з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню кошти в сумі 200000 гривень за розпискою від 14 червня 2011 року, які набуті відповідачем без достатньої правової підстави. За правилами ч.3 ст.12, ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Оскільки твердження відповідача про те, грошові кошти насправді були одержані у меншій кількості, ніж встановлено розпискою від 14 червня 2011 року, ґрунтується лише на його поясненнях та не доведено належними, допустимими та достовірними доказами, суд їх відхиляє. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір в сумі 2000 гривень, сплачений останнім при зверненні до суду з позовом.

Outcome: approved