Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила: -зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію, викладену в останньому абзаці скарги від 23.05.2016 року на арбітражного керуючого [PERSON], що була направлена 23.05.2016 року на адресу Міністерства юстиції України, а саме: «Вважаємо, що вищеперелічені факти свідчать не тільки про те, що, в порушення вищевказаних норм Закону про банкрутство, арбітражний керуючий [PERSON] не є незалежним та незаінтересованим розпорядником майна у справі про ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання» (м. Дніпропетровськ, вул. Ударників, б. 27, код ЄДРПОУ 32698053), а й свідчить про участь арбітражного керуючого [PERSON] в реалізації аналогічних схем щодо штучного збільшення кредиторської заборгованості підприємств-банкрутів, а також можуть свідчити про вчинення арбітражним керуючим [PERSON] корупційних діянь в інтересах засновників/учасників ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання»; -стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача суму у розмірі 24804 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; -вирішити питання про розподіл судових витрат. В обґрунтування позовних вимог зазначила про те, що з 30.11.2015 року [PERSON], як арбітражний керуючий, виконує обов'язки розпорядника майна у справі про банкрутство, що перебуває в провадженні Дніпропетровського апеляційного господарського суду, в якій ПАТ «Укрсоцбанк» є кредитором. У травні 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України на дії позивача, в якій поширив в останньому абзаці скарги недостовірну, на думку позивача, інформацію про неї наступного змісту: «Вважаємо, що вищеперелічені факти свідчать не тільки про те, що, в порушення вищевказаних норм Закону про банкрутство, арбітражний керуючий [PERSON] не є незалежним та незаінтересованим розпорядником майна у справі про ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання» (м. Дніпропетровськ, вул. Ударників, б. 27, код ЄДРПОУ 32698053), а й свідчить про участь арбітражного керуючого [PERSON] в реалізації аналогічних схем щодо штучного збільшення кредиторської заборгованості підприємств-банкрутів, а також можуть свідчити про вчинення арбітражним керуючим [PERSON] корупційних діянь в інтересах засновників/учасників ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання». Зазначену поширену інформацію позивач вважає недостовірною, неправдивою, такою, що за своїм змістом принижує позивача, її честь та гідність, а також шкодить діловій репутації. Зазначеними діями відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» завдано позивачу моральну шкоду, яку остання оцінює у розмірі 24 804 грн., що виразилась у моральних стражданнях, а саме: позивач втратила рівновагу і душевний спокій, має порушення сну, відчуває тривогу, насторогу щодо можливості повторення аналогічних обставин у майбутньому, важкість виконання поточних обов'язків, відчуває обурення несправедливим до себе ставленням, образу, почуття приниженої честі. У зв'язку із вказаними обставинами, позивач просить зобов'язати відповідачів спростувати недостовірну інформацію вказаного змісту, шляхом направлення до міністерства юстиції України та Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області письмового повідомлення про недостовірність викладеної у вказаній скарзі інформації. У судовому засіданні позивача, яка приймала участь у режимі відео конференції, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити з вказаних підстав. Відповідач [PERSON], яка також на підставі довіреності є представником ПАТ «Укрсоцбанк», у судовому засіданні позов не визнала, заперечувала проти його задоволення у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначила про те, що з характеру та змісту скарги вбачається, що відповідач наводив свої думки з приводу діяльності [PERSON], а також критикував виконання нею свої обов'язків як арбітражним керуючим, вказані висловлювання є оціночними судженнями, а тому не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Заслухавши пояснення та заперечення осіб, які приймають участь у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 23 травня 2016 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся зі скаргою до Міністерства юстиції України на дії арбітражного керуючого [PERSON], в якій поширив в останньому абзаці скарги інформацію наступного змісту: «Вважаємо, що вищеперелічені факти свідчать не тільки про те, що, в порушення вищевказаних норм Закону про банкрутство, арбітражний керуючий [PERSON] не є незалежним та незаінтересованим розпорядником майна у справі про ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання» (м. Дніпропетровськ, вул. Ударників, б. 27, код ЄДРПОУ 32698053), а й свідчить про участь арбітражного керуючого [PERSON] в реалізації аналогічних схем щодо штучного збільшення кредиторської заборгованості підприємств-банкрутів, а також можуть свідчити про вчинення арбітражним керуючим [PERSON] корупційних діянь в інтересах засновників/учасників ТОВ «Дніпропетровський завод бурового обладнання». Позивач вказує на те, що зазначена інформація є недостовірною, а висловлювання відповідачів є категоричними та такими, що можуть бути перевірені на предмет їх достовірності. Поширення вказаної інформації зазначеним способом відповідачами не заперечується, однак, вважаючи вказані вислови оціночними судженнями, зазначили про відсутність складу юридичного правопорушення в їх діях. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1,2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Відповідно до ч.1 ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Верховний Суд України у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» надав роз'яснення, що під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації? поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку? викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам? повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Тобто розміщення інформації у скарзі, направленій до відповідного органу або особи, також слід розуміти як поширення такої інформації. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Вирішуючи питання про визнання інформації недостовірною, суди повинні визначитися з характером такої інформації, та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За змістом положень ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі інформації, з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Аналізуючи викладені у скарзі від 23.05.2016 року, поданій ПАТ «Укрсоцбанк» до Міністерства юстиції України, тези, суд зазначає, що яким би негативним забарвленням по відношенню до позивача не виглядали дані висловлювання, однак, із загального контексту останніх слідує, що у спірних тезах має місце лише критика дій позивача як арбітражного керуючого та розпорядника майна підприємством в процесі банкрутства останнього, тобто спірні вислови є оціночним судженням, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати їх, а не фактичним твердженням, які підлягають доведенню під час судового розгляду. З урахуванням вище зазначеного, суд дійшов думки про відсутність юридичного складу правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, поняття якого викладено у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз'яснено, що відповідно до ст. 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати, що відповідає судовій практиці Європейського суду з прав людини при застосуванні положень статті 10 Конвенції. В силу ст.10 Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини від 1950 року, ратифікованою Україною в 1955 році слідує: 1. Кожна людина має право на свободу виявлення поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і поширювати інформацію та ідеї без втручання держави і незалежно кордонів. 2. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов'язане з обов'язками і відповідальністю, може бути предметом таких формальностей, умов, обмежень або покарання, які встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського поряду, з метою запобігання заворушенням або злочинам, для захисту здоров'я і моралі, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Принцип указаної норми Європейської Конвенції Ради Європи про захист прав і основних свобод людини покладений в основу ст.34 Конституції України, згідно якої кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Аналізуючи викладене вище, суд надходить до висновку про відсутність передбачених законом підстав для визнання поширеної у скарзі від 23.05.2016 року, направленої ПАТ «Укрсоцбанк» на адресу Міністерства юстиції України, інформації недостовірною, оскільки спірні висловлювання, викладені у останньому абзаці скарги, є лише оціночним судженням відповідачів та їх критикою відносно дій арбітражного керуючого [PERSON] в процесі здійснення повноважень в ході процедури банкрутства певного підприємства, які не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності і спростувати їх. Що стосується інших позовних вимог, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про визнання спірної інформації недостовірною та зобов'язання спростування такої інформації.

Outcome: dismissed