Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: [PERSON], орган опіки та піклування виконавчого комітету Покровської міської ради Донецької області. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що, ознайомившись з позовною заявою [PERSON] до нього про захист права власності, дізнався про те, що нібито він 17 липня 2009 року уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вважає, що даний договір має бути визнаний недійсним на підставі вищевикладеного. Квартира належить йому на підставі свідоцтва про право власності на житло № 11533, виданого КП «Управління міського господарства» 22 травня 2007 року (1/2 частина) та на підставі договору дарування частини квартири від 13 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Богатовою І.О. (1/2 частина). У даній квартирі проживали і проживають його дружина [PERSON] та його діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], що підтверджується актом КУ «Покровський координаційний комітет самоорганізації населення» № 153 від 12 січня 2017 року, квитанціями про сплату комунальних послуг за утримання квартири. Для нього стало несподіванкою, що він взагалі продав квартиру і ще й за таку ціну - 20.205 грн. Він дійсно був у нотаріуса в той час, однак не мав наміру укладати договір купівлі-продажу квартири, мета його візиту була зовсім інша. Приблизно у червні-липні 2009 року він взяв у борг у [PERSON] грошові кошти в розмірі 30.000 грн. З метою забезпечення виконання ним обов'язку повернути грошові кошти вони домовились про оформлення розписки у нотаріуса та договору застави квартири. Грошові кошти він повернув [PERSON] приблизно через рік. Ніяких претензій до нього від [PERSON] не надходило. Він продовжив мешкати у цій квартирі, нічого не підозрюючи, що вона вже не є його власністю. Крім того, він не міг її продати за такою заниженою ціною, оскільки її ринкова власність станом на червень-липень 2009 року становила 160.000 грн. Також він не звертався до органу опіки та піклування за дозволом на продаж цієї квартири, оскільки не мав наміру її продавати, а малолітня дитина мешкала разом із ними в цій квартирі. Іншого житла ані у нього, ані у його дружини [PERSON] немає. Посилаючись на ст.ст.224, 229, 230 ЦК України просив визнати договір купівлі-продажу квартири недійсним як укладений внаслідок помилки, обману та як вчинений без дозволу органу опіки та піклування. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, просив позов задовольнити. Суду пояснив, що у 2009 році взяв у борг у [PERSON] 30.000 грн. Перед тим, як взяти гроші у борг, [PERSON] та його помічник взяли у нього та його дружини паспорта і наступного дня привезли нові, де не містилось штампу про народження дитини, після чого всі разом пішли до нотаріуса для оформлення договору позики. У нотаріуса він один підписав якийсь документ, текст якого не читав, і в той же день отримав від [PERSON] гроші в сумі 30.000 грн., при цьому боргову розписку [PERSON] він не писав. При підписанні документа у нотаріуса також була присутня його дружина, яка також підписувала якийсь документ, друга сторона правочину була відсутня. При підписанні документа нотаріус нічого йому не роз'яснювала, він мав можливість скористатися правовою допомогою при оформленні правочину, але не зробив цього, оскільки квапився отримати грошові кошти. Протягом року він повернув [PERSON] гроші в сумі 30.000 грн. та проценти за користування грошима в сумі 20.000 грн. Документи на квартиру він віддавав [PERSON]. Вважає, що його обманув [PERSON] в тому, що був оформлений договір купівлі-продажу на ім'я [PERSON], якого він навіть ніколи не бачив. Про те, що він не є власником квартири він дізнався з позовної заяви до нього [PERSON] про виселення з квартири. Відповідач [PERSON] позов не визнав, пояснивши суду, що у 2009 році купив у [PERSON] квартиру в м. Покровську за 100.000 грн., більшу частину яких йому дали його мати та вітчим [PERSON]. Так як [PERSON] не було де мешкати, а він на той момент мешкав у м. Києві, його вітчим [PERSON] погодився на те, щоб [PERSON] деякий час проживав разом із родиною в його квартирі, ніякого договору оренди квартири між ними не укладалось, домовленість про це була усною, за умовами договору [PERSON] повинен був оплачувати спожиті комунальні послуги. Підтвердив, що в договорі купівлі-продажу квартири його підпис, а також що при його підписанні був присутній [PERSON] та його дружина. Про те, що у [PERSON] на момент укладання угоди була малолітня дитина, йому нічого не відомо. При вчиненні правочину нотаріус роз'яснювала сторонам їх права і обов'язки. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що подана [PERSON] позовна заява про визнання угоди недійсною є способом захисту від пред'явленого до нього позову [PERSON] про виселення з квартири, який також знаходиться в провадженні Красноармійського міськрайонного суду Донецької області, провадження по якому на теперішній час зупинене до розгляду цієї справи. Про те, що позивач мав намір укласти саме договір купівлі-продажу квартири свідчить той факт, що він замінив паспорт, не зазначивши в нього свою малолітню дитину. Також він не звертався до правоохоронних органів з приводу як він вважає шахрайських дій відносно квартири. На теперішній час відповідач мешкає разом із своєї родиною в орендованій квартирі в м. Києві, і не має можливості повернутися додому, так як там мешкає [PERSON] із своєю сім'єю і відмовляється покинути її. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] пояснила суду, що їм з чоловіком були потрібні гроші, для чого вони вирішили взяти їх у борг у [PERSON]. Вони віддали помічнику [PERSON] на ім'я [PERSON] свої паспорти для того щоб в нових паспортах не була вписана їх малолітня дитина і той привіз і передав їм такі паспорти, де штампу про народження дитини вже не було, після чого відправилась до нотаріуса. З пояснень [PERSON] це потрібно було зробити, щоб укласти договір позики, на що вони погодились. Їх попросили почекати біля нотаріальної контори близько 20 хвилин, потім вони зайшли до нотаріуса, підписали якісь документи і вийшли на вулицю, де [PERSON] віддав їм 30.000 грн. Нотаріус нічого їм не роз'яснювала, вона підписала документ, не читаючи його, так як дуже сильно потрібні були гроші. Протягом року вони віддали [PERSON] гроші, що брали у борг, а в 2012 році ще проценти за користування грошима в сумі 20.000 грн., а всього 50.000 грн., при цьому [PERSON] постійно погрожував їм, що виселить їх з квартири. Разом із чоловіком вони ходили до нотаріуса, щоб оформити боргові зобов'язання і не мали наміру продавати квартиру. Представники третьої особи [PERSON], [PERSON] пояснила, що згідно ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» батьки [PERSON] повинні були отримати згоду органу опіки та піклування на продаж спірної квартири, однак не зробили цього, а навпаки, замінили паспорти, щоб укинути процедури отримання дозволу органу опіки та піклування на відчуження квартири, чим порушили права дитини. Просили вирішити справу на розсуд суду. Позивач та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] були присутні у судовому засіданні лише одного разу - 2 березня 2017 року, в якому давали пояснення та були присутні при дослідженні судом письмових доказів, в подальшому у судові засіданні, в яких допитувались свідки, не з'являлись, участі у судових дебатах не брали. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, заслухавши показання свідків, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позову необхідно відмовити повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. 17 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], загальною площею 42,2 кв.м., в тому числі житловою площею 26,8 кв.м. за 20205 грн., які Продавець отримав повністю до підписання цього договору, посвідчений приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] 17 липня 2009 року, зареєстрований в реєстрі за № 3125. Сторони договору, перебуваючи у здоровому розумі, ясній пам'яті, діючи добровільно, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин (зокрема, з вимогами щодо недійсності правочину), про що зазначено в преамбулі договору (а.с.42-43). Згідно п.9 вказаного договору сторони підтвердили, що вони не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними, укладення договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним, усвідомленим, відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін, договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені у ньому. У п.7 цього ж договорі зазначено, Продавець свідчив, зокрема, що правочин не суперечить правам та інтересам малолітніх чи непрацездатних дітей. Згода дружини Продавця - [PERSON] - на укладання цього договору отримана у встановленому законом порядку і викладена у заяві, справжність підпису на якій засвідчена [PERSON], приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області 17 липня 2009 року за реєстром за № 3124. Ці обставини підтверджуються також копіями заяв [PERSON] та [PERSON] від 17.07.2009р., посвідченими [PERSON], приватним нотаріусом Краснармійського міського нотаріального округу в Донецькій області, яка засвідчила справжність їх підпису (а.с.56, 57). Стаття 203 ЦК України містить в собі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, йог моральним засадам (частина 1); особа, яка вчинює правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частина 2); волевиявлення учасника правочину між бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (частина 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити права та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частина 6). Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як зазначено у ч.3 цієї ж статті якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, або одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Положеннями ст.230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За наслідками визнання правочину недійсним, вчиненим під впливом обману, сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному обсязі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину (ч.2 ст.230 ЦК України). Обман має місце тоді, коли одна сторона навмисно вводить в оману іншу сторону правочину стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (абз.2 ч.1 ст.229 ЦК України). Згідно ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилися щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1). У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки (ч.2). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позиція [PERSON] про те, що договір купівлі-продажу квартири між ним та [PERSON] був вчинений внаслідок обману та помилки, а тому має бути визнаний недійсним, спростовуються показаннями допитаного в судовому засіданні свідка [PERSON], яка показала суду, що як приватний нотаріус посвідчувала у 2009 році договір купівлі-продажу квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Добре запам'ятала цей договір, оскільки [PERSON] є її однокласником. Перед підписанням договору вона проголосила його текст сторонам вголос, роз'яснювала його зміст і правову природу, запитала, чи отримав продавець гроші за квартиру. Отримавши позитивну відповідь, сторони підписали текст договору купівлі-продажу. Крім цього договору, [PERSON] також підписував заяву про те, що у нього немає малолітніх дітей, а його дружина - про те, що вона дає згоду на його укладення. Для виявлення складу сім'ї бралась до уваги довідка з місця проживання продавця, згідно якої в квартирі зареєстрованих осіб на час її видачі не було. Крім сторін та дружини продавця ніхто сторонній не був присутній при посвідченні правочину. Нічого дивного в поведінці сторін вона не замітила. Ніяких боргових розписок вона не мала намір посвідчувати, оскільки це протирічить діючому законодавству. Крім того, свідок [PERSON] суду показав, що [PERSON] ніколи не брав у нього в борг грошові кошти. В липні 2009 року він надав своєму пасинку [PERSON] гроші в сумі 50.000 грн. на придбання останнім двокімнатної квартири. При укладанні договору він присутній не був, за яку саме ціну була придбана квартира йому не відомо. [PERSON] не говорив, що на момент укладання угоди у нього була малолітня дитина. У зв'язку з тим, що [PERSON] ще навчався у м. Києві, а [PERSON] було потрібне житло, він дозволив останньому користуватися зазначеною квартирою, а той зобов'язаний був сплачувати спожиті комунальні платежі. Отже, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти навмисно введення продавцем в оману покупця та помилки продавця стосовно природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Суд зазначає, що помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ст.224 ЦК України правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. Як зазначено у ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, зокрема, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, в тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири. Відповідно до роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п.5 постанови Пленуму «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. В ході розгляду даної справи встановлено, що станом на дату укладення сторонами договору купівлі-продажу спірної квартири її продавець [PERSON] та його дружина [PERSON] мали малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.11), майнові права якого повинні були бути захищені шляхом надання дозволу органом опіки та піклування на відчуження квартири, однак батьки навмисно, з метою оминання визначеної законом процедури здійснили заміну паспортів, в яких не зазначили про наявність у них дитини , сховали від нотаріуса факт наявності у них малолітньої дитини, зазначивши у заяві про відсутність у них дітей, отже такий правочин є нікчемним і не потребує визнання його таким судом. Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, що міститься в ст.11 ЦПК України, згідно якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а також ту обставину, що позивачем позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину в разі нікчемності правочину не заявлялись, позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу квартири, укладеного між сторонами, недійсним як вчинений без дозволу органу опіки та піклування, задоволенню не підлягають. На підставі наведеного, в задоволенні позову необхідно відмовити повністю. Згідно ст.88 ЦПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають. Відповідно до ст.203, 215, 224, 229, 230 ЦК України, ч.2 ст.177 СК України,

Outcome: dismissed