Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів» про стягнення заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, невиплаченої при звільненні працівника. У квітні 2016 року та у червні 2016 року позивачка звернулася до суду з заявами про збільшення розміру позовних вимог, доповнивши первісні позовні вимоги вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та стягнення моральної шкоди, в якому позивачка з врахуванням поданих нею заяв про збільшення позовних вимог просила стягнути з відповідача нараховану але не виплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку, невиплачену при звільненні працівника у розмірі 28 786, 24 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку про звільненні у розмірі 103 818, 96 грн., та моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. Позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем та обіймала посаду радника. Відповідно до наказу відповідача № 610-к від 19 жовтня 2015 року позивачка була звільнена за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 26 жовтня 2015 року. В порушення вимог ст. 116 КЗпП України відповідач при звільненні не виплатив всіх сум, що належать позивачці, та не здійснив остаточний розрахунок. На письмове звернення до відповідача щодо проведення з позивачкою остаточного розрахунку при звільненні, відповідач надав відповідь в якій зазначалось, що у зв'язку з тим, що при звільненні позивачкою не було отримано коштів нарахованих їй згідно чинного законодавства, вони були депоновані в сумі 28 786, 24 грн., та позивачці було запропоновано отримати відповідні кошти у касі банку. Вважає такий спосіб розрахунку для себе не прийнятним, та вважає, що має право отримання коштів на картковий рахунок, відкритий в установі банку. Крім того, відповідач, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України має сплатити позивачці середній заробіток за час затримки за період з 26 жовтня 2015 року по 24 червня 2016 року. За розрахунками позивачки відповідач має сплатити на її користь 103 818, 96 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати та кількості днів за відповідний період затримки виплат. Крім того позивачка, посилаючись на вимоги ст. 237-1 КЗпП України, просить стягнути з відповідача на її користь завдану моральну шкоду у розмірі 50 000 грн. Позовні вимоги у цій його частині позивачка обґрунтовує тим, що у зв'язку з затримкою розрахунку вона втратила нормальні життєві зв'язки, що у свою чергу створило ризики для сімейних відносин. З огляду на положення ст.ст. 43, 55 Конституції України, ст. ст. 116, 117, 237-1 КЗпП України, Постанови Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., Закону України «Про оплату праці» позивачка просить задовольнити її позов у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлений позивачкою позов у повному обсязі, з урахуванням поданих позивачкою заяв про збільшення позовних вимог, та просив його задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та на підставі наявних у матеріалах справи письмових доказів. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову у повному обсязі та пояснив суду, що дійсно позивачка перебувала у трудових відносинах з відповідачем, обіймала посаду радника та була звільнена з посади з 26 жовтня 2015 року відповідно до наказу № 610-к від 19 жовтня 2015 року на підставі ст. 38 КЗпП. Підставою для звільнення була заява позивачки від 13.10.2015 року. Відповідач повідомив позивачку про те, що на підставі її заяви її було звільнено, та інформував, що грошові кошти, належні їй до виплати були отримані для подальшої виплати в касі бухгалтерії товариства. Однак оскільки протягом трьох днів позивачка не прибула для їх отримання, вказані кошти були депоновані товариством, та відповідач просив позивача повідомити про зручну для позивачки дату отримання належних їй виплат. Вказана форма виплати позивачці була обрана відповідачем через здійснення на підприємство рейдерських дій з боку сторонніх осіб, блокуванням рахунків підприємства, та неможливістю здійснити розрахунок з позивачкою у безготівковий спосіб. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача послався на положення ст. 97 КЗпП України, якими встановлено, що підприємство самостійно має право обрати форму виплати грошових коштів. Також просить відмовити у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, оскільки вини відповідача у затримці розрахунку немає. Також просить відмовити позивачці у стягнення з відповідача моральної шкоди у зв'язку з безпідставністю заявлених позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] перебуваа у трудових відносинах з відповідачем - публічним акціонерним товариством «Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів», займала посаду радника, та відповідно до копії витягу з наказу № 610-к від 19 жовтня 2015 року була звільнена з 26 жовтня 2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. (а.с. 23). У відповідності до положень ст. 47 Кодексу законів про працю України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до копії листа відповідача від 26.11.2015 року загальний розмір заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку, які мають бути сплачені при звільненні відповідачки становить 28 786, 24 грн. (а.с. 27). Розмір зазначених відповідачем сум не оспорюється позивачкою. Заперечуючи проти позову представник відповідача зазначив, що підприємством були здійснені всі дії, направлені на виплату позивачці всіх сум належних їй при звільненні, але позивачка не скористалась своїм правом на отримання вказаних сум. Судом не приймаються до уваги заперечення представника відповідача, оскільки на час розгляду справи по суті судом встановлено, що в порушення ст. 116 КЗпП України відповідач при звільненні відповідачки не провів з нею фактичний розрахунок, та не здійснив фактичну виплату всіх сум належних позивачці при звільненні, а отже порушене право позивачки підлягає судовому захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по виплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку у розмірі 28 786, 24 грн. у судовому порядку. На підставі ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду в частині присудження працівникові виплати заробітної плати за один місяць. Також позивачка просила стягнути з відповідача, відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України, середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26 жовтня 2015 року по 24 червня 2016 року у розмірі 103 818, 96 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати та кількості днів за відповідний період затримки виплат. За приписами ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 року вбачається, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні наступає для роботодавця за умови відсутності спору про розміри належних звільненому працівникові сум. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Матеріалами справи підтверджено, що при звільненні 26 жовтня 2015 року позивачці не було виплачено заборгованість по заробітній платі у загальному розмірі 28 786, 24 грн. Разом з тим судом встановлено, що відповідач, своїм листом від 26.11.2015 року проінформував позивачку про те, що на підставі її заяви її було звільнено, та зазначив, що грошові кошти, належні їй до виплати були отримані для подальшої виплати в касі бухгалтерії товариства. Однак оскільки протягом трьох днів позивачка не прибула для їх отримання, вказані кошти були депоновані товариством, та відповідач просив позивача повідомити про зручну для позивачки дату отримання належних їй виплат. (а.с. 27). Разом з тим, під час розгляду справи по суті позивачка не скористалась своїм правом на отримання вказаних сум у відповідача. З змісту пояснень представника відповідача вбачається, що вказана форма виплати позивачці була обрана відповідачем через здійснення на підприємство рейдерських дій з боку сторонніх осіб, блокуванням рахунків підприємства, та неможливістю здійснити розрахунок з позивачкою у безготівковий спосіб. В обґрунтування своїх заперечень представник відповідача також послався на положення ст. 97 КЗпП України, якими встановлено, що підприємство самостійно має право обрати форму виплати грошових коштів. З огляду на вищезазначене, суд вважає, що остаточний розрахунок з позивачкою у день звільнення не було здійснено не з вини відповідача, та приймає рішення про відмову у задоволенні позову у цій його частині. Також суд приймає рішення про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди, оскільки судом було прийнято рішення про відмову у задоволенні позову у частині стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а отже і підстави для задоволення позову у частині стягнення на користь позивачки моральної шкоди відсутні. Враховуючи вимоги ч.3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає правильним стягнути з відповідача - ПАТ «Хорольський молококонсервний комбінат дитячих продуктів» судовий збір в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог, а саме у розмірі 551, 20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial