Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що наказом №21 від 01.12.1994 року її прийнято на роботу в ОКТП «Художня книга» на посаду головного бухгалтера, а з 01.11.2013 року звільнено із займаної посади з ОКТП «Художня книга» на підставі наказу № 13/13-к за ст. 38 КЗпП у зв'язку з реорганізацією за власним бажанням, про що роботодавцем здійснено відповідний запис до її трудової книжки. Разом з тим, підприємством на день її звільнення у визначеному законом порядку не проведено з нею повного розрахунку. Зокрема, відповідачем їй була нарахована, однак не виплачена при її звільненні заробітної плати за період з 2012 по 2013 рр. у сумі 9 303,02 грн., що підтверджується відомостями станом на кінець 2013 року та відповідним актом звірки. Крім того, підтвердженням того, що ОКТП «Художня книга» було сплачено всі обов'язкові платежі по нарахуванню та відрахуванню із заробітної плати до державного та місцевого бюджетів є довідка-розрахунок станом на 06.11.2013 року від 06 листопада 2013 року про сплату єдиного соціального внеску. Оскільки відповідачем на час звернення до суду вчинено порушення норм трудового законодавства й відповідно не проведено з нею повного розрахунку по виплаті заборгованості по заробітній платі, посилаючись на вказане, просила ураховуючи подану заяву про збільшення позовних вимог, а також заяву про залишення без розгляду позовної вимоги у частині стягнення з відповідача на її користь 3 відсотків річних від простроченої суми заборгованості, стягнути з обласного комунального торгівельного підприємства «Художня книга» на свою користь заборгованість із заробітної плати в сумі 9 303,02 грн., середній заробіток за час затримки виплати належних їй при звільненні з роботи сум, компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, а також стягнути судові витрати та 5000 грн. завданої неправомірними діями відповідача моральної шкоди. Позивачка та її представник в судове засідання не заявились, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності. При цьому, згоди на винесення заочного рішення суду не надавали. Представник відповідач в судове засідання не з»явився, хоча повідомлявся судом про час та місце розгляду справи належним чином, про причини неявки суду не повідомив, жодних заяв чи клопотань до суду не подав. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, хоча повідомлялися судом про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили, жодних заяв чи клопотань до суду не подали. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.12.1994 рок прийнята на постійне місце основної роботи головним бухгалтером ДТКД «Художня книга», що підтверджується наказом №21 від 01.12.1994 року (а.с.7,). Як убачається з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи, а саме з наказу №13/13-к від 01.11.2013 року позивачка звільнена з посади у зв'язку із реорганізацією за власним бажанням по ст.38 КЗпП України. Дана відмітка міститься також у трудовій книжці позивачки (а.с.8,9). Відповідно до акту №5 про невиплачену заробітну плату за 2012-2013 рік, роботодавець не провів з позивачкою повний розрахунок, а саме не виплатив заробітну плату станом на 01.10.2013 рік в розмірі 9303,02 грн.(а.с.11-12). При цьому, суд приймає до уваги вищевказаний акт, як доказ існування у відповідача заборгованості по виплаті позивачці заробітної плати , яка є предметом даного позову. Таким чином, судом достовірно встановлено, що при звільненні [PERSON] з роботи 1 листопада 2013 року відповідач не в повному обсязі розрахувався з нею, зокрема не виплатив заборгованості по заробітній платі за 2012- 2013 роки , яка не погашена відповідачем і по даний час й відповідно підлягає стягненню з відповідача. При цьому, відповідачем не надано суду в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачки в частині існування заборгованості по виплаті заробітної плати за період 2012-2013 року та не доведено факт її виплати, як і не спростовано факт існування у підприємства перед позивачкою заборгованості по виплаті заробітнї плати. Так, відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до заробітної плати належать інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Згідно із вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. При цьому, ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Таким чином, відповідач зобов'язаний був в день звільнення позивачки, але не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з нею розрахунок та виплатити всі суми, що належать їй, які на сьогодні відповідачем не виплачені, що не спростовується належними доказами останнім. Так, на момент звільнення [PERSON] з роботи існуюча перед нею заборгованість по виплаті заробітної плати відповідачем в супереч ст. 116 КЗпП України в розмірі 9303,02 грн. не була виплачена. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затриманням розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного для після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по дань постановлення рішення. Згідно п.21 вказаної Постанови при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України, за II півріччя 2013 року вбачається, що відповідальність за затримку розрахунку при звільненні наступає для роботодавця за умови відсутності спору про розміри належних звільненому працівникові сум. При цьому, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Так, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України за № 9050/0/14-12/13 від 21. 08. 2012 року кількість робочих днів за останні два місяці, які передували звільненню (вересень-жовтень 2013 року) становила 44 дні, а згідно листа Міністерства соціальної політики України від 04.09.2013 р. № 9884/0/14-13/13 від 04. 09. 2013 року, кількість робочих днів за період з 4 листопада 2013 року по 29 жовтня 2014 року становила 249 робочих днів. Таким чином загальна кількість днів, які включаються у період затримки розрахунку при звільненні складає 249 днів. При цьому, середній заробіток [PERSON] за останні два місяці перед звільненням становив 52 грн. 14 коп. із розрахунку 2 294 грн. (заробітна плата за останні два місяці перед звільненням, які розраховувались згідно індивідуальної відомості про застраховану особу Пенсійного фонду України): 44 (кількість робочих днів у період вересень-жовтень 2013 року ). За таких обставин, ураховуючи вищенаведене, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] з роботи за період з 1 листопада 2013 року по 29 жовтня 2014 року (день винесення рішення) становить 12 982 грн. 86 коп. (249 роб. днів за період затримки х 52,14 грн. (середній заробіток) = 12 982 грн. 86 коп.) й відповідно підстави для стягнення суми середнього заробітку, наведеного позивачем у розрахунку в розмірі 27590 грн. (а.с. 101) відсутні, оскільки даний розрахунок проведено у порушення вищевказаних норм закону. Таким чином, дослідивши матеріали справи, суд,

Outcome: partial