Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що приблизно на початку 2006 року він познайомився із [PERSON] та між ними склалися теплі відносини, які переросли в близькі. Позивач з початку 2006 року став проживати у [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. 07.07.2007 року між [PERSON] та позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та акт про передачу майна, відповідно до яких [PERSON] продала позивачу вказану вище квартиру за 17 000 доларів США. Відповідно до довідки №85 від 04.04.2016 року позивач мешкає в квартирі [ADDRESS] з 01.01.2006 року без реєстрації. Про те, що позивач мешкав у вказані квартирі також свідчать комерційна пропозиція №1262 з гарантійним талоном, акт виконаних робіт щодо установки вікон, гарантійний талон на установку дверей. Просив визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач та його представник [PERSON], яка діє на підставі договору про надання правової допомоги, надали до суду заяви якими просять розглядати справу на підставі наявних письмових доказів, позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити їх в повному обсязі та не заперечували проти винесення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача та третьої особи, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження наданими суду письмовими доказами та не підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно частини 1 статті 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В матеріалах справи мається договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07.07.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], однак даний договір не посвідчений нотаріально та позивачем не зареєстроване право власності у встановленому законом порядку, в звязку з чим, суд не приймає договір купівлі-продажу від 07.07.2007 року та передаточний акт до договору купівлі-продажу як за належні докази. В матеріалах справи також мається протокол предявлення трупа для впізнання від 13.02.2014 року, відповідно до якого встановлено, що [PERSON] померла 07.02.2014 року. Відповідно до довідки №85, виданої 04.04.2016 року КСН «Центральний» [PERSON] мешкає в квартирі [ADDRESS] без реєстрації з 01.01.2006 року по теперішній час. Також на підтвердження своїх вимог позивачем надано договір №1262 від 04.02.2013 року з гарантійним талоном щодо встановлення вікон у квартирі [ADDRESS], акт виконаних робіт щодо установки вікон, гарантійний талон на установку дверей, квитанції, товарні чеки та на придбання будівельних матеріалів для виконання ремонтних робіт в квартирі, а також квитанцію про сплату боргу за послуги водопостачання та водовідведення. Відповідно до ст. 328 ч.1 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Частиною 1 ст. 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» в п. 11, враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Крім того, при вирішенні питання про право власності в силу набувальної давності, задоволення вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Володіння має бути добросовісним, тобто якщо володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. Обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07 лютого 2014 року, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні зокрема враховувати, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З підстав набувальної давності може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, власник якого невідомий або відмовився від права власності на належне йому майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого власнику було відмовлено. У Конституції України закріплені основні правові принципи регулювання відносин власності, головним з яких є принцип рівного визнання й захисту рівним чином усіх форм власності (ст. ст. 13, 14, 41). Зокрема, ч. 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. За таких обставин, оскільки в розумінні ст. 344 ЦК України позивач не є добросовісним володільцем спірної квартири, власники якої відомі ([PERSON] та [PERSON]Б.), а також того, що доказів їх відмови від права власності на належне майно не надано, суд доходить до висновку про відсутність передбачених цією статтею правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на квартиру за набувальною давністю.

Outcome: dismissed