Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-03 00:00:00

У січні 2014 року Обласне комунальне підприємство «Донецьктеплокомуненерго» звернулось з зазначеним позовом до [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що відповідачі є власниками квартири [ADDRESS], користуються тепловою енергією, яку надає позивач, проте зазначену послугу не сплачують, тому станом на 01 вересня 2013 року виникла заборгованість у розмірі 4304,38 гривень, яку позивач просив стягнути з відповідачів, а також судові витрати. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 21 лютого 2014 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за відпущену теплову енергію за період з 01 червня 2011 року по 30 вересня 2013 року в сумі 3078,03 гривні. Вирішено питання про судовий збір. З рішенням суду не погодилось ОКП «Донецьктеплокомуненерго» та подало апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та постановити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Апелянти посилаються на те, що позивачами у 2010 році частково проводилась оплата за надане теплопостачання, останній раз 01 вересня 2010 року, що в свою чергу є підставою для переривання строку позовної давності. В судовому засіданні апеляційної інстанції представник позивача ОКП «Донецьктеплокомуненерго» Суворова О.О. підтримала доводи апеляційної скарги і просила її задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не прибули, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали до суду заяви про розгляд справи без їх участі. Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню за таких підстав. Відповідно до вимог п. 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України за порушенням судом першої інстанції норм матеріального права та процесуального права рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову в задоволенні вказаного позову. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обгрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Обгрунтованим вважається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для справи, висновки суду про встановленні обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона забов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають у приватизованій квартирі [ADDRESS] (а.с.13, 16). Відповідно до копії особового рахунку по наданим послугам з теплопостачання вбачається, що станом на 01 вересня 2013 року заборгованість [PERSON] та [PERSON] складає 4304,38 гривень (а.с.50-51). Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 24 лютого 2012 року було скасовано судовий наказ цього ж суду від 03 лютого 2012 року, яким було стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ОКП «Донецьктеплокомуненерго» заборгованість за теплопостачання в розмірі 1984,74 гривні (а.с.26). Згідно довідки Управління праці та соціального захисту населення Олександрівської райдержадміністрації від 13 лютого 2014 року № 01/04-124, [PERSON] та [PERSON] на обліку в управлінні не перебувають, пільгами на житлово-комунальні послуги не користуються (а.с.47). Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі належним чином не виконують обов*язки по оплаті за спожиту теплову енергію, користуються послугами позивача, тому позов підлягає задоволенню з урахування проплат за теплопостачання, зроблених відповідачами за період 2011-2013 років. Проте, повністю погодитися з такими висновками суду не можливо з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, рішення суду першої інстанції оскаржено тільки ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Відповідачі [PERSON] та [PERSON] рішення суду не оскаржують, тому, відповідно до вимог ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність рішення тільки в межах апеляційної скарги ОКП «Донецьктеплокомуненерго». Згідно ст. 162 ЖК України, плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Відповідно до Закону України «Про житлово-комунальні послуги», комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Як вбачається зі змісту ст.13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема, на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо - та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо). Згідно п.5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.19, 25 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію і у разі відмови споживача оплачувати споживання теплової енергії, заборгованість стягується в судовому порядку. На підставі наведених норм, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що відповідачі не виконують належним чином взяті на себе забов*язання по оплаті за спожиту теплову енергію. Однак, висновок суду про те, що стягнення заборгованості з відповідачів повинно проводитися за період з 01 червня 2011 року по 30 вересня 2013 року в сумі 3078,03 гривні, з урахуванням перерахунку та сплати боргу за квитанціями є необґрунтованим з наступних підстав. З наданих квитанцій вбачається, що відповідачами в лютому 2011 року було сплачено 500,46 гривень, в березні 2011 року було сплачено 500,63 гривні, в травні 2011 року було сплачено 268,89 гривень, в грудні 2011 року було сплачено 584,74 гривні, в січні 2012 року було сплачено 610,34 гривні, в вересні 2012 року було сплачено 601,24 гривні, в жовтні 2012 року було сплачено 500 гривень (а.с.60-61). З матеріалів справи, а саме з особового рахунку відповідачів вбачається, що всі зазначені за квитанціями платежі були враховані позивачем при розрахунку заборгованості відповідачів за період з 01 жовтня 2009 року по 01 вересня 2013 року, а тому у суду першої інстанції не було підстав робити перерахунок заборгованості з урахуванням зазначених квитанцій (а.с.57-58). Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись до суду з позовом, ОКП «Донецьктеплокомуненерго» просило стягнути з відповідачів заборгованість за відпущену теплову енергію, яка склалась станом на 01 вересня 2013 року. При цьому, суд першої інстанції вийшов за межі позовних вимог та безпідставно стягнув заборгованість, яка склалась станом на 30 вересня 2013 року. Відповідно до ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі з заявою до суду про застосування строків позовної давності не звертались. Вимогами ч.2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. На порушення зазначеної норми, судом першої інстанції не було враховано, що позивач в лютому 2012 року звертався до суду з заявою про видачу судового наказу. Крім того, 01 лютого, 2010 року, 25 лютого 2010 року, 22 червня 2010 року, 05 серпня 2010 року та 01 вересня 2010 року відповідачами частково проводилось погашення заборгованості за відпущену теплову енергію, що беззаперечно свідчить про переривання строку позовної давності. Суд першої інстанції на зазначені обставини увагу не звернув та помилково дійшов до висновку про стягнення заборгованості з червня 2011 року, тому доводи апеляційної скарги в цій частині є обґрунтованими. Оскільки порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, рішення суду першої інстанції в частині стягнення заборгованості за відпущену теплову енергію не може залишатися у силі і підлягає в цій частині скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову про стягнення з відповідачів заборгованості за відпущену теплову енергію за період з 01 жовтня 2009 року по 01 вересня 2013 року в сумі 4304,38 гривень. В решті рішення суду залишити без змін.

Outcome: approved