Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-05 00:00:00

У серпні 2015 року публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський Акціонерний Банк» (далі - ПАТ «ВіЕйБі Банк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що 25 серпня 2011 року між банком та відповідачем укладено кредитний договір № ВLаЖГА00066393, за умовами якого банк надав відповідачці кредит в розмірі 10 000 грн. із терміном повернення до 25 серпня 2014 року зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15 % річних. Умовами договору також передбачено нарахування штрафу в розмірі 25 % від суми кредиту у разі порушення позичальником своїх зобов'язань за договором. Разом з тим, не зважаючи на те, що банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав в повному обсязі й відповідно надало відповідачу обумовлену договором суму кредиту, відповідачка в свою чергу належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує, унаслідок чого станом на 07 серпня 2015 року у неї утворилась заборгованість в сумі 14 490 грн. 28 коп., яка складається із: простроченої до повернення суми кредиту 7 896,63 грн., прострочених процентів за користування кредитом 1 056,62 грн., комісії за РО 1 789,52 грн. та плати за пропуск платежів в розмірі 3 747,51 грн. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права та умови договору, банк просив позов задовольнити та стягнути з відповідача на користь банку вищевказану суму заборгованості. В судове засідання представник позивача не з'явився, подав клопотання про розгляд справи у їх відсутності. При цьому у поданих заявах також вказував на те, що позов підтримує в повному обсязі з підстав зазначених у позовній заяві, а тому на підставі ст. 158 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника банку. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання, незважаючи на те, що неодноразово були повідомлені про час та місце розгляду справи у визначеному законом порядку, зокрема відповідач [PERSON] за останнім відомим місцем проживання та місцем реєстрації, підтвердженим відомостями адресно-довідкового бюро, не з'явилися та не повідомили причини своєї неявки. Разом з тим, суд враховуючи те, що представником відповідача, який приймав участь у справі, а також безпосередньо відповідачем неодноразово подавалися клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням різних причин неможливості з'явитися у судове засідання й відповідно до даних клопотань не подавалися належні докази на підтвердження поважності причин неможливості з'явитися у судове засідання, а також те, що відповідач у судове засідання, призначене на 06.07.2016 року повторно не з`явився, з метою недопущення зловживання сторонами своїми процесуальними правами та правами інших осіб на судовий захист, у тому числі й прав позивача, вважає таку поведінку відповідача як зловживання своїми правами й відповідно вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. При цьому, положеннями ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності Як убачається з матеріалів справи, 25 серпня 2011 року між сторонами укладено договір банківського обслуговування № ВLаЖГА00066393, який є комплексний та поєднує у собі умови кредитного договору та договору на відкриття та обслуговування поточного рахунку (а/с 3-6). Даний договір є дійсним та у визначеному законом порядку не ос порений й відповідно відповідачем не надано суду доказів на спростування вказаного. Так, частинами 1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Згідно вимог ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин, суд враховуючи вищевказані вимоги закону та умови укладеного між банком та відповідачем договору, приходить до висновку, що між сторонами виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, укладаючи вказаний кредитний договір, відповідач діяв на власний ризик, був в повному обсязі ознайомлений з усіма його умовами, своїм підписом у договорі засвідчив факт та згоду з умовами цього договору, підтвердив свої права та обов'язки за цим договором і погодився з ними, підтвердивши свою здатність виконувати умови кредитного договору. Так, ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зокрема, з умов укладеного між сторонами договору убачається, що банк надав відповідачу кредит у формі відкличної не відновлювальної кредитної лінії в сумі 10000 грн. на строк до 25 серпня 2014 року зі сплатою 15% річних та комісії у розмірі 1,75 % від суми кредиту в обмін на зобов'язання позичальника погашати заборгованість за кредитом, відсотками, а також сплачувати інші платежі визначені договором відповідно до Графіку погашення заборгованості, який є невід'ємною частиною договору. Відповідно до п. 2.5.2, п. 2.5.3 вказаного договору позичальник зобов'язується не пізніше дати, встановленої в Графіку, поповнювати рахунок ПАТ «ВіЕйБі Банк», вказаний в п.6 Спеціальної частини Договору (надалі - «Рахунок-кореспондент»), у валюті Кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших за суми платежів, встановлені в Графіку, а також в сумах комісії за управління Кредитом. Банк не несе відповідальності за строки та умови перерахування грошових коштів, що спрямовані Позичальником на виконання свої боргових зобов'язань за цим Договором через інші уповноважені банки та/або фінансові установи. Якщо Позичальник перераховує грошові кошти в рахунок виконання своїх боргових зобов'язань за Договором через інші уповноважені банки та/або фінансові установи, з метою дотримання строків належного виконання зобов'язань, таке перерахування має бути здійснене Позичальником не менше ніж за 3 (три) робочих дні до дати настання терміну виконання зобов'язання. Погашення боргових зобов'язань Позичальника за Договором здійснюється шляхом списання Банком коштів з Рахунка-кореспондента щомісяця в дату, передбачену чинною на день оплати редакцією Графіку, та в черговості, передбаченій п.2.5.6 Загальної частини Договору. Відповідно ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Таким чином, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що умовами договору передбачено погашення заборгованості за кредитом періодичними щомісячними платежами розмір та порядок сплати яких визначений у Графіку погашення заборгованості за кредитом та процентами відповідно до Додатку №1 до вищевказаного договору, а розприділення вказаного щомісячного платежу на погашення тіла кредиту, відсотків та комісії за плати за обслуговування кредитної заборгованості відображено у Детальному розписі загальної вартості платежів та визначення сукупної вартості кредиту і реальної процентної ставки, що є Додатком №2 до договору (а/с 7-9). Разом з тим, як убачається з наданого банком розрахунку заборгованості, [PERSON] належним чином своїх зобов'язань за договором не виконала, внаслідок чого у неї станом на 07 серпня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 14 490 грн. 28 коп., яка складається з : суми простроченого до повернення тіла кредиту в розмірі 7 896,63 грн., прострочених процентів за користування кредитом в розмірі 1 056,62 грн., комісія за РО 1789,52 грн. та плата за пропуск платежів в розмірі 3747,51 грн. (а.с. 13-14). При цьому, відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування розміру суми заборгованості, а також доказів належного виконання зобов'язань за кредитним договором та проведення сплати щомісячних платежів. Так, статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, приходить до висновку, що вимоги банку в частині стягнення з відповідача суми боргу за тілом кредиту, заборгованості по сплаті процентів та комісії є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, за правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується Крім того, згідно ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, сплата пені є правовим наслідком порушення зобов'язання, що в розумінні ст. 610 ЦК України є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання, тобто встановлює певні юридичні наслідки у вигляді обов'язку сплатити певну суму, яка залежить не тільки від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання, а й від часу такого невиконання. Зокрема, як убачається зі змісту п. 4.3 договору, у випадку прострочення Позичальником сплати або сплати не в повному обсязі чергового платежу за Графіком, Банк має право вимагати від Позичальника додатково сплатити Банку пеню, що розраховується від суми невиконаних боргових зобов'язань (а саме неповерненої чергової частини Кредиту та/або несплачених процентів та/або комісії за управління Кредитом), строк виконання яких настав і які не були виконані на день прострочення виконання. Ставка, яка застосовується для обчислення пені, зазначена в п.9 Спеціальної частини Договору. Банк може використати право на застосування пені, починаючи з наступного дня, рахуючи з дати порушення Позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого цим Договором, а якщо така дата порушення припадає на вихідний, святковий або неробочий день, то рахуючи з першого робочого дня, що слідує за таким вихідним, святковим або неробочим днем, та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання всіх прострочених грошових зобов'язань. За змістом п.п. 8,9 Спеціальної частини нарахування штрафу передбачено в розмірі 25% від суми кредиту, а пені 0,50%, яка розраховується за методом «факт/360», який передбачає, що для розрахунку використовується фактична кількість днів у місяці, але умовно в році 360 днів. Відповідно до розрахунку заборгованості банком нарахована пеня за неналежне виконання боржником зобов'язань у сумі 3747,51 грн. Крім того, як убачається з умов договору та за змістом ст.ст. 549,550 ЦК України у банку виникає право нараховувати пеню з наступного дня з дати порушення терміну виконання зобов'язань та закінчуючи днем, що передує даті повного виконання прострочених грошових зобов'язань. Зокрема, відповідно до детального розрахунку плати за пропуск платежів, наданого банком на вимогу суду, позичальником систематично допускались порушення виконання взятих на себе договірних зобов'язань та з 26.01.2014 року [PERSON] взагалі припинила здійснювати погашення кредиту, процентів та нарахованих штрафних санкцій та з цього часу по 07.08.2015 року банком нарахована плата за пропуск платежів (пеня) в сумі 3747,51 грн. Також виходячи із системного аналізу ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, змісту кредитного договору слід дійти висновку про те, що після закінчення строку виконання грошового зобов'язання у разі наявності заборгованості позичальника, правовідносини сторін кредитного договору не припиняються, та боржник не звільняється від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє права кредитора на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Крім того, згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Законодавством передбачено спеціальну та загальну позовну давність. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а для окремих видів вимог, зокрема про стягнення неустойки (штрафу, пені) законом встановлюється спеціальна позовна даність один рік (ст.ст. 257, 258 ЦК України). Зокрема, відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Проте, нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова «лише» (аналог «тільки», «виключно»), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України «Строки та терміни. Позовна давність» у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. У справі, яка переглядається, сторони не зверталися із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу. Таким чином, суд за власною ініціативою не може застосувати позовну давність. Аналогічний правовий висновок наведено у постанові Верховного Суду України у справі № 474цс16 від 18 травня 2016 року . За таких обставин, суд враховуючи вищевказане, а також відсутність заяви відповідача про застосування строків позовної давності, у тому числі й щодо вимог про стягнення пені, вважає, що до задоволення підлягають й вимоги банку про стягнення з [PERSON] плати за пропуск платежів (пені) в розмірі 3 747 грн. 51 коп. за період з 26 квітня 2013 року по 7 серпня 2015 року згідно наданого та не спростованого відповідачем розрахунку. Також відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави, оскільки позивачем не сплачено судовий збір під час звернення до суду. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved