Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-24 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив суд: -визнати недостовірною та такою, що принижує права позивача на повагу до гідності, честі та недоторканість ділової репутації, розповсюджену відповідачем на публічній сторінці із назвою « [PERSON] » в Фейсбук, а саме: «… [PERSON] все-таки вдалося повністю зруйнувати господарство, великий цегельний завод, ферму, будинок культури, який є на балансі ТОВ «Надбужжя плюс» на чужу землю, бо він є в цьому краї залітним птахом.», «Це людина, яка любить тільки себе, яка використовує людей, сприймаючи їх за кріпаків задля власного збагачення.», «…бо так щиро брехати людям, маніпулювати…», «… [PERSON] наробив дуже багато негативного для села: 1. Вивіз обманом усю худобу, яку потім так і не повернув (корови, бики, телята, вівці, коні), яка до речі була розпайована на селян; 2. Розвалив ферми та гаражі; 3. Закрив цегельний завод; 4. Закрив пилораму та будівельну бригаду. [PERSON] й надалі, як я бачу не цурається користуватися моїми напрацьованими зв`язками - витупи на телеканалах, писати маячню божевільного»; -зобов`язати відповідача спростувати зазначену недостовірну інформацію у такий же спосіб, у який вона була поширена. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] на своїй публічній сторінці в Фейсбук із назвою « [PERSON] » відповідач розмістила допис, в якому містилось, зокрема, наступне висловлювання: «… [PERSON] все-таки вдалося повністю зруйнувати господарство, великий цегельний завод, ферму, будинок культури, який є на балансі ТОВ «Надбужжя плюс» на чужу землю, бо він є в цьому краї залітним птахом.». Крім того, [INFO] відповідачем було зроблено допис, який містив, зокрема, наступне висловлювання: «Це людина, яка любить тільки себе, яка використовує людей, сприймаючи їх за кріпаків задля власного збагачення.». В наступному дописі [INFO], відповідачем, зокрема, було оприлюднено наступне висловлювання: «…бо так щиро брехати людям, маніпулювати…». Також допис від [INFO] містив, зокрема, такі висловлювання: «… [PERSON] наробив дуже багато негативного для села: 1. Вивіз обманом усю худобу, яку потім так і не повернув (корови, бики, телята, вівці, коні), яка до речі була розпайована на селян; 2. Розвалив ферми та гаражі; 3. Закрив цегельний завод; 4. Закрив пилораму та будівельну бригаду. [PERSON] й надалі, як я бачу не цурається користуватися моїми напрацьованими зв`язками - витупи на телеканалах, писати маячню божевільного». Позивач вказує, що зазначені висловлювання принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 01.10.2020 року, у справі було відкрито провадження та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 16.11.2020 року до суду від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вона просила в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що деякі із наведених нею висловлювань не є поширенням недостовірної інформації, оскільки, були взяті із інших джерел, а деякі не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, в зв`язку з чим підстав для задоволення позову немає. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 30.11.2020 року, було вирішено перейти від розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін до розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з викладених в позові підстав. Відповідача в судове засідання не з`явилась. Суду надіслала письмову заяву про розгляд справи без її участі, просила в позові відмовити, посилаючись на підстави, які викладені в письмовому відзиві, в зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечувалось стороною відповідача те, що на своїй сторінці в Фейсбук під назвою « [PERSON] » відповідач розмістила допис, в якому містилось, зокрема, наступне висловлювання: «… [PERSON] все-таки вдалося повністю зруйнувати господарство, великий цегельний завод, ферму, будинок культури, який є на балансі ТОВ «Надбужжя плюс» на чужу землю, бо він є в цьому краї залітним птахом.». Крім того, [INFO] відповідачем було зроблено допис, який містив, зокрема, наступне висловлювання: «Це людина, яка любить тільки себе, яка використовує людей, сприймаючи їх за кріпаків задля власного збагачення.». В наступному дописі [INFO], відповідачем, зокрема, було оприлюднено наступне висловлювання: «…бо так щиро брехати людям, маніпулювати…». Також допис від [INFO] містив, зокрема, такі висловлювання: «… [PERSON] наробив дуже багато негативного для села: 1. Вивіз обманом усю худобу, яку потім так і не повернув (корови, бики, телята, вівці, коні), яка до речі була розпайована на селян; 2. Розвалив ферми та гаражі; 3. Закрив цегельний завод; 4. Закрив пилораму та будівельну бригаду. [PERSON] й надалі, як я бачу не цурається користуватися моїми напрацьованими зв`язками - витупи на телеканалах, писати маячню божевільного». Позивач в обгрунтування позову зазначив, що наведені висловлювання принижують його честь, гідність та ділову репутацію, а тому він вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав із даним позовом. Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, зазначила про те, що деякі із наведених нею висловлювань не є поширенням недостовірної інформації, оскільки, були взяті із інших джерел, а деякі не є фактичними твердженнями, а є оціночними судженнями, в зв`язку з чим підстав для задоволення позову немає. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, та заперечень, суд приймає до уваги те, що статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим, відповідно до статті 68 Конституції України, кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення (ч.2 ст.275 ЦК України). У частині 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано: «9. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації…». Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76-77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими способами як письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів та показанням свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п.4, 15 Постанови Пленуму Верховного суду України №1 від 27.02.2009р. «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи та юридичної особи суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин, як поширення інформації, тобто доведення її до відома кола осіб; поширена інформація стосується позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої що не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє немайнове право. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожен має право на свободу вираження поглядів у розумінні статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено право на свободу дотримання своїх поглядів, одержання і передання інформації та ідей без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до частини першої статті 30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Згідно положень частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію», оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 березня 2005 року у справі «Українська Прес-Група» проти України» (заява №72713/01) з посиланням на рішення Європейського Суду від 8 липня 1986 року у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначив, що у своїй практиці Суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, неправдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Крім того, відповідно до положень статті 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до правого висновку від 22 липня 2019 року, сформованого Верховним Судом у цивільній справі №126/274/17, вислови, які відображають власні думки, переконання автора, критичну оцінку ним певних фактів, є оціночними судженнями. Особисте сприйняття позивачем зазначених у позові висловлювань, як таких, що принижують ділову репутацію, не може бути підставою для задоволення позову. Під час розгляду справи, судом було встановлено, що відповідачем дійсно було розміщено дописи, в яких містяться висловлювання, які позивач вважає недостовірними та такими, що принижують його права на повагу до честі, гідності та недоторканість ділової репутації, однак, стороною позивача в ході розгляду справи не доведений факт завдання шкоди позивачу внаслідок розповсюдження недостовірної інформації відповідачем та причинно-наслідковий зв`язок між розповсюдженням недостовірної інформації та завданням йому шкоди. Крім того, на думку суду, відповідач, розмістивши дописи на своїй веб-сторінці у соціальній мережі «Facebook» в мережі Інтернет, - висловила свою суб`єктивну думку за допомогою висловлювань, які не містять фактичних даних, тобто висловила оціночні судження, а тому суд вважає, що немає достатніх підстав для визнання окремих висловлювань із дописів відповідача недостовірною інформацією, що принижує ділову репутацію позивача. При цьому, варто відзначити те, що оціночні судження не було висловлено відповідачем в брутальній, принизливій чи непристойній формі. Окремо суд вважає за необхідне звернути увагу сторони позивача на те, що якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи в такий же спосіб з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Однак, доказів того, що позивач скористався своїм правом на відповідь, матеріали справи не містять. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. На підставі наведеного, та

Outcome: dismissed