Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Чуловського Володимира Анатолійовича (далі по тексту - П/Н КМНО Чуловський А.В.), Публічного акціонерного товариства «Перший Український Міжнародний банк» (далі по тексту - ПАТ «ПУМБ») про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що 02.09.2008 між позивачем та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», було укладено Кредитний договір №6666998 (далі по тексту - Кредитний договір). 02.09.2008 з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено Договір застави транспортного засобу №6847317 (далі по тексту - Договір застави), відповідно до умов якого у заставу було передано автомобіль HYUNDAI TUCSON 2.0 4АТ4, 2008 року випуску. 11.11.2015 П/Н КМНО Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис №15419 про звернення стягнення на майно, а саме зазначений автомобіль. Позивач вважає зазначений виконавчий напис таким, що має бути визнаний судом таким, що не підлягає виконанню, з огляду на те, що звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження на підставі виконавчого напису нотаріуса не передбачено Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Протягом розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги на підставі доповнень до позовної заяви (а.с. 46-47). Згідно заяви про уточнення позовних вимог, зазначає, що 21.03.2017 представником позивача була отримана постанова державного виконавця Жовтневого ВДВС м. Дніпропетровськ ГТУЮ у Дніпропетровській області Климась Т.Г. про арешт майна (коштів) боржника по виконавчому провадженню №53322034 від 06.02.2017. Відповідно до зазначеної постанови, виконавче провадження було відкрито на підставі виконавчого напису №22931, вчиненого П/Н КМНО Чуловським В.А. 28.12.2016, про звернення стягнення боргу, який позивач просить також визнати таким, що не підлягає виконанню. У судове засідання позивач не з'явилася, однак, представником позивача через канцелярію суду подано заяву, відповідно до якої представник позивача просить слухати справу у її відсутність, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Чуловський В.А. у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву, відповідно до якої просить слухати справу у його відсутність. Представник відповідача ПАТ «ПУМБ» в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, через канцелярію суду подав письмові заперечення, згідно яких просить відмовити у задоволенні позову та додаткові пояснення, у яких, серед іншого, просить слухати справу у відсутність представника ПАТ «ПУМБ». Суд, на підставі ч.2 ст. 169 ЦПК України визнав можливим розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 02.09.2008 між позивачем та Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником якого є ПАТ «ПУМБ», було укладено Кредитний договір. (а.с. 11-13) 02.09.2008 з метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором було укладено Договір застави транспортного засобу. (а.с. 16-18) Пунктом 6.1. Договору застави передбачено те, що заставодержатель вправі звернути стягнення на Предмет застави та одержати задоволення своїх вимог з вартості Предмету застави переважно перед іншими кредиторами Заставодавця в таких випадках: -у разі невиконання чи неналежного виконання Основного Зобов'язання (як в цілому, так і в тій чи іншій його частині); -у разі невиконання вимоги Заставодержателя про дострокове виконання Основного Зобов'язання у випадку будь-якого порушення умов Договору, на підставі якого виникло Основне Зобов'язання; -незалежно від настання строку виконання Основного Зобов'язання у випадку будь-якого порушення Застводавцем умов цього договору застави; -незалежно від настання строку виконання Основного Зобов'язання у випадку, коли Предмет Застави використовується Заставодавцем не за призначенням або з порушенням умов цього Договору щодо його використання; -незалежно від настання строку виконання Основного Зобов'язання, коли іншою особою розпочато процедуру звернення стягнення на Предмет застави; -незалежно від настання строку Виконання Основного Зобов'язання у разі порушення провадження у справі про відновлення платоспроможності або визнання банкрутом Заставодавця (якщо Заставодавець зареєстрований як суб'єкт підприємницької діяльності); -в інших випадках, передбачених цим Договором та чинним законодавством України. У п. 6.2. Договору застави визначені способи звернення стягнення на предмет застави, серед яких наступні: - на підставі виконавчого напису нотаріуса; - за рішенням суду; - шляхом позасудового врегулювання відповідно до чинного законодавства України. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється у порядку, передбаченому чинним законодавством України із урахуванням норм Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень». Відповідно до положень ст. 1 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 20 Закону України «Про заставу», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави. Водночас, згідно ч. 1 ст. 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису), звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення оскаржуваного виконавчого напису), обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса. Отже, зазначеним вище Законом та умовами Договору застави передбачена можливість звернення стягнення на предмет застави шляхом вчинення виконавчого напису, а тому посилання позивача на неправомірність вчинення оскаржуваного виконавчого напису є безпідставними. Що стосується вимоги позивача про визнання виконавчого напису №22931 від 28.12.2016 таким, що не підлягає виконанню, слід зазначити наступне. Так, 28.12.2016 П/Н КМНО Чуловським В.А. було вчинено виконавчий напис №22931, яким стягнуто з позивача заборгованість у розмірі 140 786 грн. 17 коп. (а.с. 130) Водночас, звертаючись з вимогою про визнання зазначеного виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, позивачем не зазначено жодних обставин та підстав, у зв'язку з наявністю яких суд має дійти висновку про невідповідність оскаржуваного виконавчого напису вимогам чинного законодавства. Відповідно до п.п. 5, 6 ч. 2 ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування. Статтями 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, з урахуванням положень чинного процесуального законодавства, представник позивача не обґрунтував свої вимоги в частині визнання виконавчого напису №22931 від 28.12.2016 таким, що не підлягає виконанню. Крім того, позивач не скористався своїм правом, передбаченим ч. 2 ст. 31 Цивільного процесуального кодексу України, на подання до початку слухання справи по суті заяви про зміну підстав позову. Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити те, що п. 16 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №3 від 01.03.2013 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Таким чином, вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, мають заявлятися до стягувача, а не до нотаріуса. З урахуванням викладеного, позивачем невірно зазначено процесуальний статус приватного нотаріуса, виконавчі написи якого позивач просить визнати такими, що не підлягають виконанню, у зв'язку з чим вимоги до П/Н КМНО Чуловського В.А. є необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання виконавчих написів нотаріуса такими, що не підлягають виконанню, задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed