Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У серпні 2015 року представник позивачки [PERSON] звернувся до суду з позовом в інтересах позивачки [PERSON] до ПАТ «Ідея банк», яким просив суд визнати недійсним пункт 1.4 кредитного договору №Р20.185.71699 від 23.12.2013 року, укладеного між позивачкою та відповідачем, зобов'язати відповідача здійснити перерахунок по вказаному договору та зарахувати незаконно стягнену суму комісії з позивача у сумі 29572 грн. 95 коп. в рахунок погашення кредитних зобов'язань. Свої вимоги представник позивачки обґрунтовував тим, що 23.12.2013 року між позивачкою та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р20.185.71699, згідно якого позивачці було надано споживчий кредит на поточні потреби у сумі 91100 грн. 00 коп. з відповідною відсотковою ставкою у розмірі 7,9000% річних від залишкової суми кредиту строком на 60 місяців. Пунктом 1.4 зазначеного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати кошти за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту, що, на думку представника позивачки, є незаконним та суперечить положенням п.п. 3.4 та 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168, оскільки банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, а також обґрунтувати вартість супутньої послуги, крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості і споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги а також мотиви на їх обґрунтування підтримав повністю та просив їх задовольнити, посилаючись також на порушення відповідачем вимог, передбачених ст.ст.203 ч.1 та 1054 ч.1 ЦК України. Аналогічну позицію у судовому засіданні підтримала представник позивачки [PERSON] Представник відповідача у судове засідання не з'явився, проте подав до суду письмові заперечення, у яких позовні вимоги не визнав та просив позов залишити без задоволення з мотивів його необґрунтованості та безпідставності, крім того, просив справу розглянути без його участі. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.12.2013 року між [PERSON] та ПАТ «Ідея Банк» було укладено кредитний договір №Р20.185.71699, згідно якого позивачці було надано споживчий кредит на поточні потреби у сумі 91100 грн. 00 коп. з відповідною відсотковою ставкою у розмірі 7,9000% річних від залишкової суми кредиту строком на 60 місяців (а.с.3-4). Пунктом 1.4 зазначеного договору передбачено, що позичальник зобов'язаний сплачувати кошти за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно у розмірі 2,0500% від початкової суми кредиту. На виконання кредитного договору від 23.12.2013 року, позивачкою було проведено 11 платежів на користь відповідача на загальну суму 44000 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями, які знаходяться в матеріалах справи (а.с.6-11). Відповідно до вказаних квитанцій, на думку позивача, відповідач отримав суму незаконної комісії на загальну суму 29572 грн. 95 коп. Укладений договір є двостороннім правочином і він укладений на загальних умовах, додержання яких є необхідним для чинності правочину, що відповідає ч.ч.1- 6 ст.203 ЦК України. Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Приписами, передбаченими ч.1 ст.215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як на правову підставу задоволення позову, представники позивачки посилаються на те, що п.1.4 зазначеного договору кредиту є незаконним та суперечить п.п. 3.4 та 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного Банку України від 10.05.2007 року №168, оскільки банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу, а також обґрунтувати вартість супутньої послуги, крім того, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості і споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо), або що вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Суд не погоджується з такими доводами, з огляду на наступне. Частиною 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у договорі про надання споживчого кредиту, зокрема, зазначається детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту. Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Згідно з п.6 ч.І ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст.4 цього Закону є Договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч.5 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема, положення, згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливим. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави вважати, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсним. Зазначений висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 12 вересня 2012 року (справа № 6-80цс12), від 25 вересня 2013 року (справа № 6-80ц13) і відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Оскільки в оспорюваному договорі плата за обслуговування кредитної заборгованості визначена не за формулою із змінними величинами, а відображена чітко визначеною фіксованою сумою, то така умова не суперечить як положенням ч.5 ст18 Закону України «Про захист прав споживачів», так і затвердженому сторонами графіку платежів. Згідно положень п.20 Постанови Пленуму Верховного суду «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року №9 Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом встановлено, що кредитний договір був підписаний обома сторонами, тобто за правилом ч.1 ст.638 ЦК України є укладеним, оскільки сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору та відповідно до вимог ст.1054 ЦК України. Судом також встановлено що позивачка підписала зазначений договір добровільно, про що зазначали в судовому засіданні ії представники. Крім того, як пояснили представники позивачки, остання зверталась до банку в позасудовому порядку, але з проханням реструктуризації боргу, який виник у неї перед відповідачем. Частиною 1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналіз сукупності вищезазначених обставин справи, доказів та вимог закону дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому вимогу про визнання недійсним пункту 1.4 кредитного договору №Р20.185.71699 від 23.12.2013 року необхідно відхилити, та як наслідок залишити без задоволення вимогу про зобов'язання відповідача здійснити перерахунок по вказаному договору та зарахувати незаконно стягнену суму комісії з позивача у сумі 29572 грн. 95 коп. в рахунок погашення кредитних зобов'язань. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з мотивів їх недоведеності та безпідставності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed