Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору, в якому просить визнати недійсним п. 4.4.1 кредитного договору від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк». В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.07.2007 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», був укладений договір № CNL-201/113/2007. Згідно п. 2 кредитний договір є споживчим, а тому на нього поширюються норми законодавства про захист прав споживачів. Всупереч ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та ст. 1056-1 ЦК України у кредитному договорі, положення якого оспорюються, відсутня річна відсоткова ставка на весь час користування кредитом. Згідно з п. 4.1.1 кредитного договору, за невиконання або неналежне виконання прийнятих на себе зобовязань по цьому Договору позичальник несе відповідальність у порядку та на умовах, визначених в цьому договору, а саме: за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобовязань за кожен день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Позивач вважає, що вказаний пункт кредитного договору є явно несправедливим по відношенню до боржника, оскільки наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку, спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобовязання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором, а тому є всі підстави для визнання зазначеного пункту кредитного договору недійсним. 14.02.2018 року до суду надійшли заперечення ПАТ «ОТП Банк», в яких він просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що у договорі № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року відсутній п. 4.4.1, а тому і відсутній предмет спору. 28.02.2018 року до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій [PERSON] просить визнати недійсним п. 4.1.1 кредитного договору від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ОТП Банк», посилаючись на те, що прохальній частині первісної позовної заяви допущено описку в частині зазначення пункту договору, який оспорюється позивачем, а саме зазначено 4.4.1 замість 4.1.1. 21.03.2018 року надійшов відзив ПАТ «ОТП Банк» на позовну заяву, в якій Банк просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, у звязку з пропуском строку позовної давності. В обґрунтування відзиву на позов зазначено, що підписанням кредитного договору сторони висловили свою згоду з тим, що за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобовязаний заплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобовязань за кожен день прострочення. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем пропущено 3-річний строк позовної давності, оскільки оспорюваний договір було укладено 23.07.2007 року, а з позовом до суду про визнання недійсним пункту договору позивач звернувся лише 12.01.2018 року, у звязку з чим просив суд застосувати строк позовної давності та відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Зазначила, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки, на її думку, про порушення свого права позивач дізнався не під час укладення кредитного договору, а тоді, коли ознайомився із заочним рішенням суду про стягнення з нього суми заборгованості за кредитним договором, 27.01.2015 року. Вважає, що п. 4.1.1 передбачена не співрозмірна відповідальність за порушення умов кредитного договору і під час підписання договору позивача було введено в оману і ці умови договору є несправедливими. Представник ПАТ «ОТП Банк», будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявився. Згідно відзиву на позову, представник відповідача зазначав, що у разі неявки в судове засідання представника Банку, він просить справу розглядати у їх відсутність. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 16.01.2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, розпочато у справі підготовче провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 30 травня 2018 року, за клопотанням представника позивача, зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі № 335/944/18 за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання кредитного договору недійсним, яка перебуває в провадженні Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя. Ухвалою суду від 02 жовтня 2018 року, за клопотанням представника ПАТ «ОТП Банк» поновлено провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до ПАТ «ОТП Банк» про визнання частково недійсним кредитного договору. 01.11.2018 року [PERSON] звернувся до суду з клопотанням про забезпечення доказів у справі шляхом витребування у відповідача оригіналів матеріалів кредитної справи за кредитним договором від 23.07.2007 року № CNL-201/113/2007, які можуть підтвердити надіслання листів [PERSON], [PERSON], [PERSON] з доказами їх отримання ними та документи, які підтверджують виконання Банком вимог Закону України «Про захист прав споживачів», надання кредиту та кількість платежів за кредитними договорами. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року клопотання позивача про забезпечення доказів залишено без задоволення, закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Дослідивши матеріали цивільної справи, заслухавши представника позивача, суд доходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, з наступних мотивів. Судом встановлено, що 23.07.2007 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № CNL-201/113/2007, за умовами якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 60\~000 доларів США, на споживчі цілі, з датою остаточного повернення кредиту 23.07.2022 року та сплатою процентів за користування грошовими коштами у фіксованій частині 5,99 % та плаваючої процентної ставки FIDR. Згідно умов договору повернення кредиту та сплати процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів 23 числа кожного місяця (а.с. 14-17). Після укладення кредитного договору, між позивачем та Банком укладалися додаткові договори від 03.09.2008 року, 22.04.2009 року, 23.03.2010 року до основного кредитного договору № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року, якими змінювалися в тому числі, розмір щомісячного платежу, процентної ставки по кредиту і порядок її сплати, визначався порядок вирішення спорів, які виникнуть між сторонами кредитного договору та ін. (а.с. 18-26). Згідно п. 4.1.1 укладеного кредитного договору, за порушення прийнятих на себе зобовязань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим Договором строки, Позичальник зобовязаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних Боргових зобовязань за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 05.11.2012 року, яке набрало законної сили 16.11.2012 року, задоволено позов ПАТ «ОТП Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «ОТП Банк» заборгованість за кредитним договором № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року у розмірі 625\~013 грн. 75 коп., а також стягнуто з відповідачів судовий збір. Вказане судове рішення [PERSON] не оскаржувалося. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.07.2018 року, яке набрало законної сили 06.09.2018 року, [PERSON] відмовлено у задоволенні позову до ПАТ «ОТП Банк» про визнання недійсним кредитного договору, заявленого з підстав передбачених ст. 230 ЦК України, ст. ст. 11, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с. 109-115). Відповідно до ст. 6\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як передбачено\~ст.\~627\~ЦК України,\~відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу\~сторони є\~вільними в\~укладенні договору,\~виборі контрагента\~та визначенні\~умов договору\~з урахуванням\~вимог цього\~Кодексу,\~інших актів\~цивільного законодавства,\~звичаїв ділового\~обороту,\~вимог розумності\~та справедливості. У договорах за участю фізичної особи-споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до\~статті 18\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Як зазначено у рішенні Конституційного\~Суду України\~від 11.07.2013\~р.\~№ 7-рп/2013 у справі №1-12/2013 вказано, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим в п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509\~ЦК України та ч. 1, ч. 2 ст.\~627\~ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що порядок обрахування санкцій за порушення строку виконання грошового зобов'язання, закріплений в п. п. 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору № CNL-201/113/2007 від 23.07.2007 року, передбачає можливість нарахування непропорційно великої суми компенсації у порівнянні з розміром основного боргу, таким чином, не відповідає засадам добросовісності та розумності, і є несправедливим. Вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є завищеною, не відповідає передбаченим у пункті шість статті 3, частині третій статті 509, частинах першій, другій статті 627\~ЦК України засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати зі споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. З огляду на приписи частини третьої статті 42\~Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту, щодо сплати споживачем пені за прострочення повернення кредиту. Проте, Цивільним Кодексом України встановлено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (позовна давність), та наслідки спливу такого строку. Відповідно до статті 257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з частиною першою статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Стаття 267\~ЦК України встановлює, що заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. В ході судового розгляду справи представник ПАТ «ОТП Банк» подав суду заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] Судом встановлено, що кредитний договір, який містить оспорюваний пункт щодо обовязку сплати пені за несвоєчасне виконання зобовязань за кредитним договором, підписано [PERSON] 23 липня 2007 року, і цього ж дня позичальником отримано примірник договору, що не заперечувалося стороною позивача. Тобто, зі змістом оспорюваного пункту кредитного договору, який встановлює відповідальність позичальника за несвоєчасне виконання зобов'язань, [PERSON] ознайомився в день підписання договору і, відповідно, в цей день він міг довідатися про порушення свого права, отже перебіг строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вказаним позовом, почався з 23 липня 2007 року і закінчився 23 липня 2010 року. Позов про визнання недійсним п. 4.1.1 кредитного договору [PERSON] подав до суду 12 січня 2018 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові. При цьому, доводи позивача, що про порушення свого права він дізнався лише після ознайомлення із заочним рішенням суду про стягнення з нього кредитної заборгованості, 27.01.2015 року, а тому саме з цього часу підлягає обрахуванню строк позовної давності, суд вважає безпідставними, оскільки оспорюваний позивачем пункт договору чітко визначає розмір пені, яку зобов'язаний сплатити позичальник за порушення зобов'язання щодо повернення кредитних коштів та сплати процентів за користування ними у визначені договором строки. Інших обставин, які би давали підстави визначати початок перебігу позовної давності не з моменту підписання кредитного договору та отримання його примірнику позичальником, судом не встановлено. З огляду на викладені обставини, в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, про застосування якого заявлено представником відповідача. Враховуючи те, що у вказаній категорії справи позивач звільнений від сплати судового збору, а відомостей про наявність інших судових витрат матеріали справи не містять, підстави для розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України відсутні.

Outcome: dismissed