Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-19 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] . В основу своїх позовних вимог позивач зіслалася на те, що будинковолодіння, яке розташоване в [ADDRESS] , в цілому складається з двох однокімнатних квартир: [ADDRESS] загальною площею 34,0 кв. м., та № 2 загальною площею 35,1 кв. м. Станом на березень 1994 року, квартира [ADDRESS] належала в рівних долях [PERSON] та його дружині [PERSON] , а квартира [ADDRESS] . Документально квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] він за договором купівлі - продажу від 27.07.2020 р., придбав у власника [PERSON] . Що стосується квартири [ADDRESS] , то 04.01.1994 року [PERSON] склав заповіт, що посвідчувався секретарем Брошнівської селищної ради, яким все належне йому майно заповів своїй дружині [PERSON] . [INFO] у в смт. Брошнів-Осада [PERSON] помер, про що в книзі реєстрації актів про смерть зроблено запис за № 8, та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Спадщину після смерті [PERSON] , фактично прийняла проте належним чином не оформила його дружина [PERSON] , яка стала одноособовим власником квартири [ADDRESS] . Його батьки були хорошими знайомими [PERSON] , вони опікувались нею, і остання в зв`язку з переїздом на постійне місце проживання в республіку Татарстан, вирішила відчужити на його користь належну їй квартиру Не зважаючи на те, що договір купівлі продажу зазначеної квартири належним чином не оформлений, на підставі вказаного усного договору купівлі - продажу, в 1996 році він (в його інтересах діяли батьки), добросовісно заволодів належною [PERSON] , квартирою [ADDRESS] , і продовжує нею безперервно та відкрито володіти по даний час, а за змістом ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років, набуває права власності на це майно. Він за власний рахунок виготовив технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] і в цілому складається з житлової кімнати площею 16,6 кв. м., кухні площею 12,7 кв. м., кладової площею 2,9 кв. м., та коридору площею 2, 9 кв. м., а всього загальною площею 35,1 кв. м., проте через відсутність належного документа власності, не може отримати Свідоцтво про право власності, тому змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. У судове засідання позивач не прибув, направив суду заяви про розгляд справи у його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги. У судове засідання представник Брошнів-Осадської селищної ради не прибув, тому суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у його відсутності з ухваленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Згідно частини першої статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 Цивільного кодексу України, а також ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. З матеріалів справи встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , знаходиться будинковолодіння, що в цілому складається з двох однокімнатних квартир: [ADDRESS] загальною площею 35,1 кв. м. (а.с.5-8). Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] з 27.07.2020 року є позивач, власниками квартири [ADDRESS] був [PERSON] , який помер [INFO] (а.с.9,15). Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно ( набувальна давність ), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У відповідності до вказаної статті володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна (наприклад, покупець, купуючи річ у продавця, не знав, що той не мав права її продавати, а обставини купівлі-продажу не давали підстав для сумніву в правомірності такого правочину). В разі виникнення спору встановити характер володіння (добросовісне й недобросовісне) має тільки суд з урахуванням обставин справи, з якої виникло володіння чужою річчю. Разом з тим, фактичне володіння вважається правомірним, якщо інше не випливає з закону або не встановлено рішенням суду (ст. 397 Цивільного кодексу України). Володіння має бути відкритим, очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов`язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом 10 років, а для рухомого майна - 5 років). Згідно роз`яснень, які містяться в п. п. 9, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 за № 5, при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК України). За змістом статі 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може виникати на майно, у якого немає власника, власник невідомий та він не може бути установлений. Фактичний володілець має довести, що уживав заходів щодо виявлення власника, але безрезультатно і саме тому він покликається на застосування набувальної давності для упорядкування правового режиму майна. Якщо ж за конкретних обставин можливо установити власника і причини, з яких вибуло від нього майно, не може йтися про добросовісність володіння. Із матеріалів справи вбачається, що позивач добросовісно і відкрито користується нерухомим майном з 1996 року, яке є предметом спору та на яке він просить визнати право власності за набувальною давністю. У постанові Верховного Суду від 20.05.2015 у справі № 3-87гс15 зроблено висновок, що норми ст.334 ЦК України не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалося на підставі договірних зобов`язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), чи у будь-який інший передбачений законом спосіб, оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Таким чином, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Позивач достовірно довів факт набуття ним права власності за набувальною давністю, оскільки він добросовісно і відкрито користується нерухомим майном з 1996 року. На спростування зазначеної обставини відповідач не надав доказів і не прибув в судове засідання. Інших осіб, які б заявляли вимоги щодо повернення вказаного нерухомого майна немає, а, отже, визнання права власності не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved