Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-05 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди, посилаючись на те, що він працював начальником охорони сторожового відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 01 вересня 2005 року по 28 жовтня 2014 року. Наказом відповідача від 28 жовтня 2014 року №565-ок на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України позивача було звільнено, потім дата звільнення була змінена на 03 листопада 2014 року, а потім на 01 грудня 2014 року. Після його звільнення відповідач повідомив письмово позивача про перерахування на його рахунок 25 листопада 2015 року компенсації за невикористану відпустку в кількості 18 днів у сумі 644,89 грн., яка повинна була йому виплачена 01 грудня 2014 року у день його звільнення, але фактично він її отримав 26 листопада 2015 року, тому вона підлягає компенсації у звязку з порушенням строків виплати в сумі 345,02 грн. Також підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 28 жовтня 2014 року по день ухвалення рішення суду, виходячи із середньоденного заробітку 170,19 грн. У звязку з тим, що були порушені його трудові права, не проведений своєчасно розрахунок при звільненні, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює у 1000 грн. Зазначені суми просив стягнути з відповідача. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року позов [PERSON] до публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, моральної шкоди задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у сумі 17359,38 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2017 року ухвалу апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. З рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2016 року не погодився позивач [PERSON] та оскаржив його в апеляційному порядку, в апеляційній скарзі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення змінити, стягнувши з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку з 29 жовтня 2014 року по дату ухвалення рішення, в частині відмови в стягнення компенсації втрати частини заробітку та моральної шкоди скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути компенсацію втрати частини заробітку у звязку з порушенням термінів її виплати в сумі 345,02 грн. та моральну шкоду в сумі 1000 грн. В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначає, що висновок суду з приводу того, що відповідач повинен був провести з ним розрахунок саме 30 квітня 2014 року, а не 28 жовтня 2014 року помилковий, оскільки звільнено його саме 28 жовтня 2014 року, а в подальшому відповідач тільки змінював дату звільнення. Крім того, висновок суду про відмову у задоволенні його позовних вимог про стягнення компенсації втрати частини заробітку не ґрунтується на законі, тому що компенсація провадиться у будь-якому разі затримки необхідної виплати нарахованої заробітної плати. Також, посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012, вважає, що з відповідача повинна бути стягнута сума моральної шкоди, оскільки своєчасно не було сплачено відповідні суми на момент звільнення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Представник відповідача ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні апеляційного суду просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено та як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] з 01 вересня 2005 року працював начальником охорони сторожового відділу економічної безпеки у ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат». Наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 28 жовтня 2014 року №565-ок на підставі п.1 ст.40 КЗпП України [PERSON] звільнено у звязку зі скороченням штату працівників. У цей же день позивача ознайомлено з повідомленням підприємства про нарахування йому розрахункових сум при звільненні у сумі 4660,34 грн. і запропоновано зазначену суму отримати в касі підприємства. Наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» від 06 листопада 2014 року №578-ок дату звільнення [PERSON] було змінено з 28 жовтня 2014 року на 03 листопада 2014 року у звязку з тим, що він перебував на лікарняному. Наказом ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» №196-0к віл 28 квітня 2015 року дату звільнення [PERSON] було змінено на 01 грудня 2014 року. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 9 вересня 2015 року у задоволенні позову [PERSON] про визнання незаконними та скасування наказів, відновлення на займаній посаді, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, відшкодування моральної шкоди відмовлено. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 02 березня 2016 року, рішення суду першої інстанції скасовано. Стягнуто з ПАТ «Часівоярський вогнетривкий комбінат» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку (з 30 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року) в сумі 6807,60 грн. та на відшкодування моральної шкоди 500 грн. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення [PERSON] не було виплачено грошову компенсацію за невикористані 18 днів щорічної відпустки. Листом від 25 листопада 2015 року відповідач повідомив позивача про те, що компенсація за невикористані дні щорічної відпустки в сумі 644,89 грн. була перерахована на його картковий рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк». Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач не провів розрахунок з позивачем в день звернення за розрахунком 30 квітня 2015 року, тому підлягає стягненню за час затримки розрахунку при звільненні середній заробіток в сумі 17359,38 грн. за період з 02 липня 2015 року по 25 листопада 2015 року, оскільки рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року на користь позивача стягнуто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 30 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції зазначив, що за період з червня по жовтень 2015 року поріг індексації не перевищував 101%. Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди, суд першої інстанції послався на те, що відповідно до рішення апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року за позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення моральної шкоди у звязку з порушенням трудових прав, обумовлених несвоєчасним розрахунком, вже були предметом розгляду та з відповідача стягнуто моральну шкоду у сумі 500 грн. З вказаним висновком суду першої інстанції апеляційний суд частково не погоджується з наступних підстав. Згідно із ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ч. 2 ст. 21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час відпусток, додаткових відпусток у звязку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями ч. 1 ст. 83 КЗпП України передбачено обовязок роботодавця у разі звільнення працівника виплатити грошову компенсацію за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно із п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року №5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми: заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо, належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обовязок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать, при невиконанні такого обовязку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Судом першої інстанції вірно встановлено, що при звільненні [PERSON] відповідачем не були виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, відповідно до вимог ст.ст. 47, 116, ч. 1 ст. 83 КЗпП України, в тому числі компенсацію за невикористану відпустку в сумі 644,89 грн. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24 грудня 1999 року, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Компенсація за невикористану відпустку в сумі 644,89 грн. була виплачена позивачеві відповідачем 25 листопада 2015 року. Оскільки за рішеннями суду від 01 грудня 2015 року з відповідача за користь позивача стягнуто середній заробіток за затримку розрахунку за період з 30 квітня 2015 року по 01 липня 2015 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про стягнення на підставі ст. 117 КЗпП України середнього заробітку за затримку розрахунку (виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки) з 02 липня 2015 року по день виплати позивачеві компенсації за невикористану відпустку 25 листопада 2015 року за 102 робочих дні, які розраховані відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік», в сумі 17359,38 грн. Що стосується позовних вимого про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходів у звязку із порушенням строків їх виплати, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову в цій частині у звязку з тим, що за період з червня по жовтень 2015 року поріг індексації не перевищував 101%, але суд помилково дійшов зазначеного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» передбачено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Згідно із пп. «б» п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою. Таким чином, Закон, на якій посилається позивач для виплати йому компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку у звязку з порушенням строків її виплати, застосовується до грошових доходів громадян, які не мають разового характеру, а компенсація за невикористану відпустку є одноразовою виплатою і тому не підлягає компенсації у відповідності до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». Тому в цій частині рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку з інших підстав. Крім того, суд першої інстанції, посилаючись на стягнення моральної шкоди в сумі 500 грн. у звязку з порушенням трудових прав позивача, обумовлених несвоєчасним розрахунком, за рішенням апеляційного суду Донецької області від 01 грудня 2015 року, відмовив у задоволенні позову про стягнення моральної шкоди. В той час як відповідно вказаного рішення на користь позивача була стягнута моральна шкода у звязку з порушенням його законних прав, що призвели до моральних страждань, а саме у звязку з тим, що відповідач не провів з позивачем своєчасно розрахунок з заробітної плати при звільненні. У даній же справі позивач зазначає про спричинення моральної шкоди у звязку з несвоєчасною виплатою компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, оскільки відповідачем не було сплачено позивачу компенсація за невикористану відпустку на момент звільнення, позивач має право на відшкодування завданої при цьому моральної шкоди. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує глибину моральних страждань позивача, конкретні обставини справи, і, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважаю доцільним стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 200 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права є підставами для зміни або скасування рішення суду першої інстанції. За таких обставин апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції безпідставно прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку та моральної шкоди, а тому в цій частині рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову про стягнення моральної шкоди та про відмову в задоволенні позову про стягнення компенсації за несвоєчасну виплату компенсації за невикористану відпустку. Рішення в частині стягнення з відповідача за користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку підлягає залишенню без змін.

Outcome: partial