Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-22 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що маючи на меті придбати земельну ділянку для будівництва житлового будинку він домовився з [PERSON] про укладення відповідного договору. Оскільки він перебував у зареєстрованому шлюбі, який на час придбання не був розірваний, та уникнення подальших непорозумінь щодо поділу майна подружжя, договір купівлі-продажу земельної ділянки по [ADDRESS] був укладений [PERSON] з його матір`ю - [PERSON] . Остання погодилась бути «формальним власником». Земельна ділянка була придбана за його особисті грошові кошти з метою будівництва нового житлового будинку для власного проживання з новою дружиною та маленьким сином. Тому [PERSON] видала на його ім`я довіреність для проведення будівельних робіт, отримання всіх дозволів, введення будинку для експлуатацію житлового будинку. Довіреність не містила застережень щодо оплатності його послуг, всі договори, документація, платіжні квитанції знаходяться у нього в оригіналах, що підтверджує будівництво за його власні кошти. У подальшому відносини між його новою дружиною [PERSON] та [PERSON] не склались, та остання почала погрожувати відібрати у нього земельну ділянку та недобудований житловий будинок, щоб посварити з дружиною. Саме з цією метою 20 травня 2019 року вона дарує земельну ділянку його сину [PERSON] , який розмістив в інтернеті оголошення про продаж ділянки разом з недобудованим житловим будинком за 130 000 дол. Даний договір укладений з порушенням чинного законодавства та його прав. Відповідачі намагались позбавити його права власності на всі будівельні матеріали, які використані в будівництві. Так, при укладенні правочину нотаріусу надали довідку про відсутність будь-яких будов на землі, що не відповідало дійсності. Оскільки організацією будівництва житлового будинку займався лише він, вся документація оформлена на його ім`я, з підрядниками розраховувався лише він і лише за власні кошти, тому він є власником всіх будівельних матеріалів, конструкцій, обладнання, тощо, які були використані при будівництві об`єкту незавершеного будівництва. Його права відповідачами не визнаються. Тому вважає своє порушеним та таким, що підлягає судовому захисту. Просив суд визнати за ним право власності на будівельні матеріали, конструкції, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна) об`єкту незакінченого будівництва, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці з кадастровим номером 3222481601:01:008:5027, всього на загальну суму 1 117 244,11 грн.; стягнути з відповідачів солідарно судовий збір в розмірі 9605,00 грн., витрати на правову допомогу в розмірі 46 000 грн. Ухвалою від 07.10.2019 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній справі та призначено підготовче засідання. Згідно розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області Дідура М.О. щодо повторного автоматичного розподілу справи №622 від 07.05.2020 року та протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 08.05.2020 року, який проведений, у зв`язку закінченням строку відрядження судді Медведського М.Д., в провадження судді Дубас Т.В. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на будівельні матеріали та конструкції. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12 травня 2020 року дану справу прийнято до провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Представник позивача в судове засідання 02.09.2021 з`явилася. Позов підтримала та просила суд задовольнити. Відповідачі у судове засідання 02.09.2021 не з`явилися, про день та час судового засідання повідомлявся належним чином, причини його неявки суду невідомі. Відзиву на позовну заяву не подали, позицію щодо позову не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. В судовому засіданні 02.09.2021 було оголошено перерву до 17 год. 30 хв., учасники справи в подальшому не з`явилися, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували 15 листопада 2002 року шлюб за актовим записом №566, року у відділі реєстрації актів громадянського стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві. З Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що рішенням Печерського районного суду м.Києва від 23 жовтня 2019 року шлюб розірваний. Відповідно до пояснень позивача відповідачі по справі є його близькі родичі: мати - [PERSON] , син - [PERSON] , також він проживає без реєстрації шлюбу з [PERSON] , має неповнолітнього сина [PERSON] , 2018 року народження. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 321 ЦК України, встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв`язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов`язання доставки. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. 15 лютого 2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,0846га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3222481601:01:008:5027, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Саєнко О.О. Інформації щодо часу укладення основного договору купівлі-продажу земельної ділянки матеріали справи не містять. Але з поданої розписки вбачається, що 19 квітня 2018 року [PERSON] отримав грошові кошти в розмірі 10 000 дол.США за земельну ділянку з кадастровим номером 3222481601:01:008:5027. Доводи позивача, що земельна ділянка придбана за його особисті кошти, суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження таких обставин. Наявність розписки [PERSON] навіть в оригіналі не доводить таких тверджень, оскільки в ній зовсім не вказано особу, яка надає ці кошти. Не зазначено цього і в попередньому договорі. Обставини придбання ділянки за якісь кошти не можуть підтверджуватись і показами свідків, які не можуть знати достеменно походження коштів. За ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Відповідно до ст. 718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. У ст. 719 ЦК України встановлені вимоги до договору дарування. Так, договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. 20 травня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0846га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , з кадастровим номером 3222481601:01:008:5027, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Біккінеєвою І.А. Право власності на земельну ділянку [PERSON] , а в подальшому [PERSON] позивачем не оспорюється. Згідно зі ст.177 ЦК України до об`єктів цивільних прав відносяться речі, майнові права та інше. Майном як особливим об`єктом вважаються окремі речі, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки (частина перша статті 190 ЦК України). За правилами ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Майновими правами визнаються будь-які права, пов`язані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування). Майнове право є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право є обмеженим речовим правом, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна, та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому. За положеннями ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання не допускається (ст.525 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст.530 ЦК України). Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України (ч.2 ст. 509 ЦК України), в тому числі з договорів та інших правочинів. Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, а його зміст становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.ст.627,628 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Згідно ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] вказував на існування домовленості з [PERSON] щодо будівництва ним на земельній ділянці житлового будинку для проживання його родини та за його кошт. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. За загальним правилом судове рішення не породжує право власності, а лише підтверджує наявне право власності, набуте раніше на законних підставах, у випадках, коли це право не визнається, заперечується та оспорюється. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю, власнику, співвласникам земельної ділянки і з дотриманням будівельних норм і правил може підлягати поділу між ними. За позовом забудовника, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати право за цими особами на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що на об`єкт незавершеного будівництва можна визнавати права власності. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено і в статті 41 Конституції України (ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним). З довіреності, виданої 11 вересня 2018 року [PERSON] на представлення її інтересів вбачається, що вона уповноважує [PERSON] представляти її інтереси на підприємствах, установах, організаціях щодо проведення будівельних робіт, отримання дозволу на будівництво, введення в експлуатацію об`єкту нерухомого майна - житлового будинку, що буде побудований на належній їй земельній ділянці площею 0,0846га, з кадастровим номером 3222481601:01:008:5027, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , а також здійснювати державну реєстрацію у встановленому порядку її права власності на цей об`єкт нерухомого майна, для чого погоджувати та одержувати будь-яку технічну, проектну та іншу документацію. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження вкладення лише особистих коштів у будівництво житлового будинку, наявність домовленостей з власником земельної ділянки щодо забудови. Подання суду будівельної документації, платіжних документів, фото не може автоматично ототожнюватись з цими обставинами. Дані докази, покази свідків щодо організації будівництва [PERSON] підтверджують лише виконання позивачем умов виданої йому довіреності, а матеріали справи не містять ні доказів нікчемності даного правочину або його недійсності з будь-яких підстав (зокрема удаваність правочину), ні наявності у позивача відповідного доходу, що дозволяє проводити таке будівництво і відповідно відсутність доходу у відповідача. Крім того, слід вказати, що відповідно до ст.375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати перебудову, а також дозволяти будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 цього Кодексу. За ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. На вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Тобто житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Тому об`єктом самочинного будівництва є нерухоме майно, яке відповідає хоча б одній з таких ознак: 1) об`єкт розміщений на земельній ділянці, яка не була відведена під мету будівництва; 2) об`єкт зведений без документа з приводу дозволу на виконання будівельних робіт; 3) об`єкт споруджений без належно затвердженого проекту; 4) наявні істотні порушення будівельних норм і правил. Звертаючись до суду з позовом про визнання права власності на підставі ст.331 ЦК України на об`єкт незавершеного будівництва, позивач не надав суду доказів проведення будівництва у встановленому законом порядку, отримання ним всієї необхідної документації, дозволів перед проведенням такого будівництва, наявність затвердженого проекту, тощо. Враховуючи відсутність такої документації в матеріалах справи, суд приходить до висновку про самочинність такого будівництва, що в свою чергу виключає визнання на нього права власності та неможливість задоволення позовних вимог. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні поданого позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed