Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-14 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, в якому просили: - визнати за [PERSON] в спільному сумісному майні подружжя право власності на 3/6 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] ; - визнати за [PERSON] , право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] ; - визнати за [PERSON] право власності на 1/6 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , який являвся чоловіком позивача [PERSON] та батьком позивача [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] , який за життя спадкодавця був придбаний за договором купівлі-продажу в період шлюбу з [PERSON] . У встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини позивачі з заявами про її прийняття або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталися. Однак у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважають себе такими, що прийняли спадщину, оскільки постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою наданою виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року. Оскільки вимоги ч. 1 ст. 1297 ЦК України передбачають обов`язок спадкоємця звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, позивачі 17 січня 2017 року звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину за законом на спадкове майно. Однак листами від 17 січня 2017 року за вих. № 75/02-14 та № 76/02-14 їм було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій через те, що наданий спадкоємцями договір купівлі-продажу спадкового будинку, посвідчений 22.05.1978 року Піщанською сільською радою за р. № 64 на ім`я спадкодавця [PERSON] , не зареєстрований в БТІ і згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 78249535 від 17.01.2017 року, відомості щодо реєстрації прав власності на спадковий будинок відсутні. Для вирішення питання щодо спадкування позивачам рекомендовано звернутися до суду. Так, позивачі зазначають, що [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними побудовами по [ADDRESS] . Даний договір було зареєстровано у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради 25 травня 1985 року, у відповідності до діючого на той час посвідчення договору законодавства, а саме у відповідності до вимог ст. 227 Цивільного кодексу УРСР. Крім того, позивачі зазначають, що в період шлюбу з [PERSON] з 1988 по 1990 роки на території домоволодіння в період було побудовано навіс літ. «а», літній душ літ. «В», вбиральню літ. «Г», сарай літ. «Д», господарський блок літ. «Е», котельню літ. «Ж», огорожу № 1-4, зливну яму № 5, колодязь № 6. В цілому домоволодіння складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м., прибудови літ. «а-1», навісу літ. «а», літньої кухні літ. «Б», погребу (під літ. «Б») літ. «ПГ» , прибудови літ «б», літнього душу літ. «В», вбиральні літ. «Г», сараю літ. «Д», господарського блоку літ. «Е», котельні літ. «Ж», огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт №№ 3,4, зливної ями № 5, колодязю № 6. Так, позивачі наполягають на тому, що право власності на придбаний житловий будинок з надвірними побудовами виникло у спадкодавця з моменту посвідчення договору купівлі-продажу та його державної реєстрації в виконавчому комітеті Піщанської сільської ради станом на 22 травня 1985 року. Ненадання даного договору до БТІ для його перереєстрації через зміни у законодавстві, і як наслідок відсутність інформації щодо даного правочину та реєстрації права власності набувача майна в реєстрі БТІ та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, жодним чином не свідчить про те що дане право власності не виникло у [PERSON] за його життя. Крім того, на час закінчення будівництва господарських будівель та споруд, прибудови до будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Означені норми законів, що регулювали спірні правовідносини, не пов`язували виникнення права власності на нерухомість із проведенням її реєстрації, підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок та надвірні побудови був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Посилаючись на вимоги ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який діяв на момент придбання будинку та зведення будівель та спору, ст. 60 Сімейного кодексу України, яка діяла на час відкриття спадщини на спірний будинок, Позивач [PERSON] наполягає на тому, що набула право власності на Ѕ частину житлового будинку з надвірними побудовами та спорудами за адресою: [ADDRESS] , а частина спадкодавця становить 1/2 його частину, на яку і відкрилась спадщина. На момент відкриття спадщини після смерті [PERSON] три спадкоємці вважалися такими, що прийняли спадщину: дружина спадкоємця [PERSON] , а також син спадкодавця [PERSON] та дочка спадкодавця [PERSON] . Саме ці спадкоємці набули право на спадкування по 1/6 частині будинку [ADDRESS] . Між тим, [INFO] помер [PERSON] , який на день відкриття спадщини був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] , разом з позивачами у справі. Заповіту померлий не залишив, а тому позивач [PERSON] наполягає на тому, що спадкування його частки повинно здійснюватися за законом. Єдиним спадкоємцем [PERSON] , у відповідності до ст. 1261 ЦК України, є його мама [PERSON] , яка у встановлений ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини із заявою про її прийняття або відмову від неї до нотаріальної контори не зверталася, однак у відповідності до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, вважає себе такою, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що підтверджується довідкою наданою виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 19 червня 2019 року. В подальшому позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину, яку успадкував її син після смерті [PERSON] позивачці теж було відмовлено, тому вона та [PERSON] звернулися до суду з означеним позовом. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року відкрите провадження по справі, одночасно зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору надати копію спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлого [INFO] . В судове засідання представник позивачів не з`явився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність, позов підтримав. Представник відповідача - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області відзив на позов не подав, в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Суду подано копію свідоцтва про смерть [PERSON] , у відповідності до якого останній помер [INFO] в с.Піщанка Новомосковського району Дніпропетровської області (а.с.15). Після смерті [PERSON] державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори заведено спадкову справу № 9/2017, матеріали якої свідчать про те, що із заявами про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] (а.с. 44). Матеріали спадкової справи містять дані про те, що на момент смерті [PERSON] разом з ним були зареєстровані та проживали [PERSON] - дружина спадкодавця, [PERSON] - син спадкодавця, [PERSON] - дочка спадкодавця (а.с. 49), тому у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України останні вважаються такими, що прийняли спадщину. Між тим, [PERSON] помер [INFO] , про що свідчить свідоцтво про його смерть (а.с. 47). [PERSON] не перебував у шлюбі, про що свідчить довідка виконавчого комітету Піщанської сільської ради (а.с. 33), на момент його смерті разом з ним проживала його матір [PERSON] (а.с. 48), яка вважається такою, що прийняла спадщину після смерті свого сина, у відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України. Даних про наявність інших спадкоємців [PERSON] та [PERSON] , судом не встановлено. Поряд з цим, за результатами розгляду заяви [PERSON] та [PERSON] про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори прийнято рішення про відмову у вчиненні нотаріальної дії, з якої вбачається, що спадкоємцем не надано документу, що посвідчує право власності спадкодавця, також за даними БТІ право власності на спадковий будинок за спадкодавцем не зареєстровано. Одночасно, державний нотаріус роз`яснив спадкоємцям необхідність звернутися до суду для визнання за ним права власності в порядку спадкування (а.с.30,31). У відповідності до ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч.1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Згідно договору купівлі-продажу, укладеного 22 травня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого секретарем виконавчого комітету Піщанської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 64, [PERSON] набув у власність саманний жилий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.19-20). [PERSON] на момент придбання зазначеного вище житлового будинку перебував у шлюбі з [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про укладення шлюбу (а.с. 16). Згідно Інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна № 788249535 від 17.01.2017 року, житловий будинок за [ADDRESS] (а.с. 50). З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що на території домоволодіння в період з 1988 по 1990 роки було побудовано навіс літ. «а», літній душ літ. «В», вбиральню літ. «Г», сарай літ. «Д», господарський блок літ. «Е», котельню літ. «Ж», огорожу № 1-4, зливну яму № 5, колодязь № 6. В цілому зазначений об`єкт складається з: житлового будинку літ. «А-1», загальною площею 49,7 кв.м., житловою площею 24,9 кв.м., прибудови літ. «а-1», навісу літ. «а», літньої кухні літ. «Б», погребу (під літ. «Б») літ. «ПГ» , прибудови літ «б», літнього душу літ. «В», вбиральні літ. «Г», сараю літ. «Д», господарського блоку літ. «Е», котельні літ. «Ж», огорожі № 1, хвіртки № 2, воріт №№ 3,4, зливної ями № 5, колодязю № 6 (а.с. 21-27). У відповідності до ст. 227 Цивільного кодексу УРСР, який діяв на час укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу жилого будинку, останній повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Досліджений в судовому засіданні примірник договору купівлі-продажу містить дані про його реєстрацію у виконавчому комітеті Піщанської сільської ради. Таким чином, аналіз діючого на момент придбання житлового будинку законодавства, свідчить про те, що не надання даного договору до органів БТІ для його перереєстрації, і як наслідок відсутність інформації щодо даного правочину та реєстрації права власності набувача майна в реєстрі БТІ та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, дає суду підстави дійти висновку про те, що [PERSON] за життя на відповідній правовій підставі набув право власності на житловий будинок за [ADDRESS] . Вирішуючи питання щодо набуття права власності на господарські будівлі та споруди, які зазначені в технічному паспорті, та які збудовані в період з 1988 року по 1990 рік, слід виходити з наступних норм законодавства. На час закінчення будівництва господарських будівель та споруд, прибудови до будинку питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-П, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти, з надвірними побудовами, як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки та надвірні побудови є власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок та надвірні побудови був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності нерухомість із проведенням її реєстрації. По об`єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української PCP 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Відповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP реєстрацію будинків із обслуговуючими будівлями і спорудами та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP провадили бюро технічної інвентаризації виконкомів місцевих рад депутатів трудящих. Об`єктами реєстрації були будинки та домоволодіння з окремим порядковим номером на вулиці, провулку, площі. Реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу Української PCP, що належали місцевим радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належали громадянам на праві особистої власності. Інструкція втратила чинність згідно із наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в Листі №24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» адресованому головам апеляційних судів областей, міст Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим: коли перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не зареєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, то його право має бути визнано в судовому порядку. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання, що придбавши на відповідній правовій підставі житловий будинок, та продовжуючи будівництво господарських будівель та споруд спадкодавець за життя правомірно набув право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, визначеними у технічному паспорті. Крім того, відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час придбання будинку та проведення будівельних робіт, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В свою чергу ст. 60 Сімейного кодексу України, яка діяла на час відкриття спадщини на спірний будинок, законодавець також зазначив, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У відповідності до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст.ст. 368, 369, 370, 372 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Судом не встановлено іншої домовленості щодо розміру часток у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , а тому частки кожного співвласника становлять по 1/2 частини вказаного будинку, господарських будівель та споруд. Правовідносини, що виникли між сторонами з приводу визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування, врегульовані наступними нормами закону. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ч.2 ст.1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, а спадкоємець, який прийняв спадщину, в розумінні ч.1 ст. 1218 ЦК України, має право вимагати визнання за ним права власності на спадкове майно в судовому порядку. Відповідно до пункту 3 статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності реєстрації таких прав, відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення. Отже, усі надані позивачами докази, свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] , на законних підставах набув право власності на вищевказаний будинок з господарськими будівлями та спорудами, але за життя у спосіб встановлений законом належне йому право власності не зареєстрував, у зв`язку з чим позивачі, які являється спадкоємцями за законом після смерті спадкодавця [PERSON] , а також син спадкодавця [PERSON] , з незалежних від них обставин позбавлені можливості оформити свої спадкові права, а тому їх права мають бути визначені в судовому порядку. Відповідно до ч. 1 ст. 1297 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. У відповідності до ч. 1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкодавців за законом є рівними. Аналіз поданих доказів свідчить про те, що частки спадкоємців першої черги в спадковому майні [PERSON] є рівними, а саме по 1/3 частині від спадкової маси, тобто по 1/6 частині будинку, господарських будівель та споруд за [ADDRESS] . Частиною 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Як зазначав суд вище, [INFO] помер [PERSON] , син спадкодавця [PERSON] , померлого [INFO] . На день відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований та проживав в будинку [ADDRESS] , разом з позивачами у справі. Заповіту померлий не залишив, вважається таким, що прийняв спадщину після смерті свого батька, а тому позивач [PERSON] , як спадкоємець першої черги після його смерті набула право на 1/6 частку, яку він успадкував після смерті [PERSON] . Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів про визнання права власності в порядку спадкування за законом на спадковий житловий будинок, підлягає задоволенню. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне віднести судові витрати за рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved