Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , треті особи служба у справах дітей Крижопільської районної державної адміністрації, Вапнярська селищна рада про стягнення аліментів та визначення місця проживання дітей. Позовна заява мотивована тим, що 24 червня 2015 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який 30 жовтня 2019 року розірвано рішенням суду. Від шлюбу у сторін є четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач постійно створює перешкоди для її спілкування з дітьми, виганяє її з дому та не віддає дітей. Позивач неодноразово зверталася до органів опіки для вирішення ситуації, але відповідач ігнорує рішення органів опіки та піклування. Під час спроб позивача поспілкуватися з дітьми колишній чоловік вдається до психологічного та фізичного насильства, про що свідчать її звернення до органів поліції. Служба у справах дітей Крижопільської РДА за зверненням позивача намагалася провести обстеження умов проживання дітей, проте до будинку де вони проживають з її колишнім чоловіком допущені не були. Також, служба у справах дітей Крижопільської РДА видала висновок, згідно якого малолітні діти можуть проживати з матір`ю. [PERSON] зазначає, що працює менеджером з продажів віддалено, її середньомісячний дохід становить 21750 російських рублів, що на 30 липня 2020 року становить 7667 грн. Натомість відповідач не працює, живе за рахунок соціальних виплат. З боку відповідача до дітей застосовується постійно психологічний тиск на дітей, він постійно їх лякає та забороняє бачитися з [PERSON] , як наслідок така поведінка колишнього чоловіка є шкідлива для дітей. Позивач стверджує, що її умови проживання є спокійними та комфортними, що вона є врівноваженою людиною, шкідливих звичок не має, тому постійне проживання з нею відповідатиме найкращим інтересам дітей. Позивач також просить суд, стягнути з відповідача аліменти в частці, в розмірі Ѕ усього доходу (заробітку) але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. В судовому засіданні представник позивача адвокат Панасюк В.Б. позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`являється по невідомим суду причинам, про час та місце розгляду справ його було повідомлено належним чином. Суд ухвалив провести по даній справі заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відповідно до ст.ст. 280, 281 ЦПК України. Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Згідно ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства (ст.13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показання свідків. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що від шлюбу у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] , копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 10 липня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] . копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 січня 2014 року, [PERSON] , [INFO] , копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 22 лютого 2019 року (а.с. 10-13). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 30 жовтня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 14-16). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] від 19 червня 2020 року № 629 Вапнярської селищної ради Томашпільського району Вінницької області, будинок в якому проживає [PERSON] знаходиться в гарному стані та повністю придатний для проживання та виховання дітей (а.с. 25). Розпорядженнями Крижопільської районної державної адміністрації від 27 травня 2019 року №87, 25 жовтня 2019 року № 169 визначено тимчасово місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] (а.с. 26-27). Як вбачається з висновку про можливість проживання малолітніх дітей в сім`ї матері Служби у справах дітей Крижопільської районної державної адміністрації від 14 липня 2020 року № 9 малолітні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] можуть проживати з своєю матір`ю [PERSON] (а.с. 31-32). У відповідності до ч. 1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже суд, ураховуючи вік дітей та відсутність виключних обставин, які б вказували на неможливість проживання дітей окремо від позивача, вважає, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дітей - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Враховуючи вищенаведене, суд задовольняє позов в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/2 частки заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 04 серпня 2020 року та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Також із відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача, що відповідає ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved