Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до [PERSON] з позовом про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги мотивує тим, що 6 грудня 2014 року між сторонами був укладений договір позики, згідно з яким [PERSON] передав [PERSON] у власність грошові кошти в розмірі 2500 доларів США. За умовами договору [PERSON] зобов'язався повернути [PERSON] грошові кошти в строк до 1 березня 2015 року, на підтвердження чого [PERSON] було власноручно написано розписку від 06 грудня 2014 року. Проте, у встановлений термін відповідач не виконав умови договору позики та не віддав кошти, тому позивач і просить суд стягнути з відповідача грошові кошти за договором позики в загальному розмірі 70478 гривень, в тому числі 2500 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на день складання позовної заяви 31 липня 2015 року становить 55175 гривень - сума основного боргу;414 гривень - три проценти річних від простроченої суми та 14898 гривень інфляційних за період з 01 березня 2015 по 1 червня 2015 року. Рішенням Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача 6934,44 гривень заборгованості за договором позики та 693,41 гривень судового збору. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 24 вересня 2015 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Апелянт вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що боргова розписка від 6 грудня 2014 року є підтвердженням укладання між позивачем та відповідачем договору позики, оскільки відповідно до змісту вказаної розписки апелянт [PERSON] зобов'язувався повернути кошти за наслідками настання певної події, а отже вказана розписка не може свідчити про виникнення боргових зобов'язань та бути підставою для даного позову. Крім того, апелянт посилаючись на вимоги ч.2 ст.192 ЦК України вважає, що офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції застосував до спірних правовідносин статті 625, 1046, 1047, 1051 ЦК України й виходив із того, що на підтвердження укладення договору позики та його умов була надана суду розписка позичальника, яка посвідчує укладення між сторонами договору позики. В зв'язку з невиконанням договірних зобов'язань суд стягнув з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг з урахуванням дійсного курсу іноземної валюти на 31 липня 2015 року, індексу інфляції та відсотків в сумі 69341 грн. 44 коп. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. По справі встановлено, що 06 грудня 2014 року [PERSON] було складено розписку, відповідно до змісту якої він повинен [PERSON] віддати до березня 2015 року 2500 доларів США( сорок тисяч гривень) за продажу [PERSON] його частини будинку. Розписка написаною [PERSON] власноруч при здоровому розумі та без примусу (а.с.30). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 5 грудня 2014 року [PERSON] продала а [PERSON] купив квартиру, що складає 2/5 частини будинку [ADDRESS]( а.с.31) На підтвердження факту продажу частини будинку [PERSON] та повного розрахунку за його продаж надано копію розписки [PERSON], відповідно до якої остання отримала кошти від [PERSON] за продажу належної їй частини будинку [ADDRESS]( а.с.33) З оглянутої в судовому засіданні інвентаризаційної справи Прилуцького міжміського бюро технічної інвентаризації вбачається, що [PERSON] ніколи не був власником будинковолодіння по [ADDRESS]. З його пояснень даних в суді апеляційного суду вбачається, що власником частини будинку була його бабуся [PERSON], а пізніше після успадкування його тітка [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона( позикодавець) передає у власність другій стороні ( позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Договір позики - це один із видів зобов'язань, спрямованих на передачу майна. Він набуває чинності тільки після передачі майна, а в даному випадку грошей. Згідно наданої [PERSON] розписки не вбачається, що [PERSON] отримав в борг кошти в сумі 2500 доларів США та зобов'язується їх повернути. Факт передання в борг коштів [PERSON] належними та допустимими доказами в судовому засіданні не доведено. Оцінюючи боргову розписку, як письмовий доказ, апеляційний суд приходить до висновку, що вона підміняє договір купівлі-продажу і не може бути доказом укладеного письмового договору позики в розумінні ст.ст.1046,1047 ЦК України. З наданих суду доказів вбачається, що сторонами укладеного договору купівлі-продажу частини будинку [ADDRESS] від 5 грудня 2014 року позивач та відповідач не були, інших угод купівлі-продажу не укладали. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Зважаючи на наведене, рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved