Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У серпні 2017 року прокуратура Дніпропетровської області звернулася до суду з позовною заявою, яку 10 листопада 2017 року уточнила та остаточно просила визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS]; витребувати у [PERSON] на користь Дніпровської міської ради нерухоме майно - квартиру [ADDRESS], шляхом зобов'язання [PERSON] звільнити та повернути квартиру Дніпровській міській раді; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], проведену на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23.08.2016 року у справі № 175/2716/16-ц; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] проведену на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2760; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], проведену на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.01.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М., зареєстрованого в реєстрі № 378; визнати за [PERSON], 27.04.2001 року право користування квартирою [ADDRESS]; стягнути з відповідачів судові витрати по справі. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що звернення прокурора з позовом обумовлено необхідністю захисту житлових прав дитини - сироти [PERSON] порушених, у зв'язку з незаконним вибуттям квартири із власності територіальної громади. Квартира [ADDRESS], з моменту її створення, як об'єкту нерухомості, та до серпня 2016 року належала до державного житлового фонду та перебувала у віданні Дніпропетровської міської ради. Згідно з рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1549 від 19.06.2003 року та № 11/13 від 19.11.2003 року будинок [ADDRESS] прийнято до комунальної власності. У зазначеній квартирі починаючи з 1977 року постійно мешкала родина [PERSON]. У період з 1977 року по 2016 рік у вказаній вище квартирі проживали та були зареєстровані: [PERSON] (батько), [INFO], який помер [INFO] року; [PERSON] (мати), [INFO], яка померла [INFO] року; [PERSON], (син), [INFO]; [PERSON] (дочка), [INFO], яка померла [INFO] року; [PERSON] (онук), [INFO], син [PERSON], був зареєстрований на карточці матері, як дитина у віці до 16 років. Інші особи до моменту незаконного відчуження у квартирі не були зареєстровані та не проживали. Вищезазначені особи, що на законних підставах мешкали та були зареєстровані у вказаній квартирі, до органів місцевого самоврядування з метою реалізація права на приватизацію квартири не зверталися та відповідно своє право на приватизацію квартири не реалізували. Органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Згідно з інформацією Департаменту житлового господарства ДМР від 29.05.2017 року № 1/5-1024, вказана квартира у власність громадян не передавалась. Відповідно до Інформативної довідки з Держаного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12.05.2017 року право власності на спірну квартиру у зв'язку з приватизацією, за період з 01.01.2013 року по теперішній час, не реєструвалися. Тобто, ДМР та її виконавчі органи, як законний власник квартири, жодних дій направлених на вибуття квартири із державного житлового фонду та із комунальної власності не вчиняла та відповідних рішень не приймала. Водночас, перевіркою проведеною прокуратурою, встановлено, що 14.07.2016 року [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовом про визнання права власності на квартиру [ADDRESS], у порядку спадкування за законом після смерті дядька [PERSON], який помер у лютому 2011 року. До позову [PERSON] долучив лише копію паспорту, копію підробленого технічного паспорту на квартиру, начебто виготовленого на ім'я власника [PERSON], і більше нічого. Заочним рішенням суду Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року у справі № 175/2716/16-ц визнано за [PERSON] право власності за законом на квартиру [ADDRESS], після [PERSON]. 7.09.2016 року [PERSON] звернувся до КП «Реєстраційний центр «КОММУНІТАС» Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області з заявою щодо реєстрації за ним права власності на підставі заочного рішення суду, та 07.09.2016 року за ним було зареєстровано право власності на вказану квартиру. 23.09.2016 року [PERSON] подав заяву про скасування заочного рішення суду від 23.08.2016 року, яке ухвалою суду від 23.09.2016 року скасовано та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Ухвалою суду від 28.09.2016 року позовну заяву [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, Кіровської селищної ради про визнання права власності залишено без розгляду. 02.12.2016 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 02.12.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2760. [PERSON] 30.01.2017 року продав квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М., зареєстрованого в реєстрі за № 378. [PERSON] на теперішній час є власником спірної квартири. Вчинені [PERSON] дії та правочини з метою неправомірного заволодіння майном територіальної громади м. Дніпра, а саме: реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS] та її подальший продаж є недійсним в силу ст. 205, 215, 658 ЦК України. ДМР та її уповноваженими органами рішення про приватизацію квартири на користь будь-яких осіб не приймалось, [PERSON] та його родичі у спірній квартирі ніколи не проживали та не були зареєстровані, заочне рішення суд від 23.08.2016 року ухвалено без представників ДМР. Вказане свідчить про вибуття спірної квартири з комунальної власності поза волею власника та відчуження її всупереч передбаченому порядку. Первинним правовстановлюючим документом, на підставі якого квартира протиправно вибула із власності територіальної громади м. Дніпра є заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Тому. Квартира підлягає витребуванню у [PERSON] як у особи, що незаконно заволоділа майном територіальної громади м. Дніпра. На час укладання договору з [PERSON], [PERSON] не був належним власником спірної квартири та не мав права її відчужувати. На момент незаконного заволодіння [PERSON] спірною квартирою у ній були зареєстровані на законних підставах та мали право проживати неповнолітній [PERSON] разом із своїм дядьком [PERSON] Законні підстави для зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON] були відсутні, оскільки останні правомірно мешкали та були зареєстровані у квартирі. Таким чином, [PERSON] при укладанні договору з [PERSON] приховав факт скасування підстави власності та володіння квартирою, факт наявності прав користування квартирою третім особам, а також вчинив протиправні дії з метою усунення перешкод для укладання правочину. У зв'язку з неправомірним відчуженням квартири були порушені права дитини-сироти [PERSON], які також підлягають захисту. Рішенням ВК Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 174 від 26.05.2010 року [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням ВК Жовтневої районної у м. дніпропетровську ради № 285 від 23.07.2010 року його влаштовано до державного закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування та до 23 вересня 2010 року він виховувався у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей. Розпорядженням П'ятихатської районної державної адміністрації від 30.12.2015 року № Р-480/0/364-15 [PERSON] влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] з 01.09.2016 року неповнолітній [PERSON] навчається в Кам'янському вищому професійному училищі, у зв1'язку із виведенням із складу дитячого будинку сімейного типу, взятий училищем на повне державне утримання та поселений у гуртожиток навчального закладу. На момент встановлення статусу дитини, позбавленої батьківського піклування [PERSON] разом зі своїм дядьком [PERSON]., був зареєстрований у неприватизованій квартирі за адресою: [ADDRESS]. Рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради № 147 від 22.07.2010 року за неповнолітнім [PERSON], який має статус дитини позбавленої батьківського піклування закріплено право на проживання та користування житлом за адресою: [ADDRESS]. Квартира, право проживання в якій мав [PERSON] та яка закріплена за ним відчужена в протиправний спосіб. Жодних дій щодо поновлення прав [PERSON] уповноваженими органами на теперішній час не вжито. Відповідно до інформації МГО «Ріелторська Палата Дніпропетровська» ринкова вартість двокімнатної квартири у будинку [ADDRESS] станом на 23.08.2016 року склала 32 000 доларів США, що в національній валюті становить 809 318 грн. Тому, прокуратура вимушена звернутися до суду з даним позовом. 10 жовтня 2017 року до суду від представника Органу опіки та піклування виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради, надійшли письмові пояснення, в яких зазначено, що дитина [PERSON] з вересня 2016 року дійсно навчається, знаходиться на повному державному утриманні та проживає у гуртожитку Кам'янського вищого професійного училища, адміністрація якого виконує функції піклування щодо нього. Рішеннями виконкому Жовтневої районної у місті ради від 26.05.2010 №174 «Про надання малолітньому [PERSON], [INFO], статусу дитини, позбавленої батьківського піклування», дитині наданий відповідний статус, оскільки матір дитини, [PERSON], померла [INFO] (актовий запис про смерть №490 від 18.09.2014 у відділі реєстрації смерті Дніпропетровського міського управління юстиції), а батько дитини, [PERSON], рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21.04.2010 позбавлений батьківських прав відносно дитини. Рішеннями виконкому Красногвардійської районної у місті ради від 22.07.2010 №147 «Про закріплення житла за малолітнім [PERSON], від 21.10.2016 №160 «Про збереження житла за [PERSON], [INFO]» за [PERSON], [INFO], закріплено право на проживання та користування житлом за адресою: [ADDRESS], яке знаходилося у комунальній власності. З метою збереження житла рішення виконкому Красногвардійської районної у місті ради від 22.07.2010 №147 «Про закріплення житла за малолітнім [PERSON], було направлено 20.09.2010 КЖЕП «Південне» (вх. №1770), а рішення виконкому Красногвардійської районної у місті ради від 21.10.2016 №160 «Про збереження житла за [PERSON], [INFO]» було направлено 01.11.2016 КП «Міські комунальні платежі» (вх. №391) та 15.11.2016 департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (вх. №3251/01-13). З метою збереження житла списки дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, з адресами закріпленого за дітьми житла, в тому числі щодо [PERSON] та його житла за адресою: [ADDRESS], були передані департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради 15.06.2016, 21.09.20167 (вх. №2320/23-9), 20.12.2016 (вх. №3971/01-14). Згідно довідок про склад сім'ї та місце реєстрації, які отримувалися управлінням-службою у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради, від 25.02.2011 КЖЕП «Південне», №34695 від 28.11.2013, №18612 від 10.10.2014, №26231 від 08.10.2015, №33194 від 22.12.2015, №24844 від 27.09.2016 Єдиного абонентського відділу № 2 КП «Міські комунальні платежі» Дніпропетровської міської ради в спірній квартирі залишався зареєстрованим з 27.04.2001 [PERSON] В подальшому під час перевірки стану збереження житла [PERSON] 08.02.2017 управлінням-службою у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради було встановлено, що за цією адресою винаймає житло жінка, яка представилась [PERSON]. Не відчиняючи двері повідомила, що вона разом зі своїми дітьми з жовтня 2016 знімає квартиру у власника, ім'я якого не назвала. Згідно наданої інформації 24.02.2017 департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради листом від 09.02.2017 №39710117/217/1 [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою свого житла 29.09.2016. Виконавчий комітет Чечелівської районної у місті Дніпрі ради з метою захисту житлових прав [PERSON] 03.03.2017 (вх. №1159/01-13) звернувся до департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради листом від 01.03.2017 №221 з проханням скасувати зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS]. Відповіддю від 23.03.2017 №1159/01-13/585 (вх. №565 від 18.04.2017) було відмовлено з посиланням на те, що зняття з реєстрації місця проживання проведено на підставі заяви власника нерухомого майна та рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі №204/905/16-ц від 02.08.2016, а департаменту не було доведено про те, що [PERSON] перебуває під опікою органу опіки та піклування. Жодних дозволів щодо приватизації, відчуження чи інших правочинів щодо вказаного житла орган опіки та піклування не надавав. Погодження стосовно зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] також не було. На цей час спірне житло самоправно зайнято, відповідачі не звільняють житло, що підтверджується актом обстеження житла. В судовому засіданні Прокурор підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав зазначених у позові. Представник ДМР підтримала позовні вимоги, просила задовольнити їх у повному обсязі. Неповнолітній [PERSON] у судове засідання не з'явився, але раніше у судовому засіданні пояснив, що він дійсно разом зі своєю сім'єю раніше проживав у [ADDRESS]. Однак, коли педагог з технікуму прийшла до вказаної квартири, аби переконатися в збереженні його житла, виявилось, що в квартирі проживають інші люди, яких він не знає. Тому, просить задовольнити позовні вимоги. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, але раніше він та його представник у судовому засіданні проти позовних вимог заперечували, та зазначили, що відповідач купувавши квартиру не був повідомлений про те, що у даній квартирі була зареєстрована дитина, яка є сиротою, та що за нею збережено право користування даним житлом. Представник третьої особи Управління - служба у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у місті Дніпрі ради просила задовольнити позовні вимоги, оскільки неправомірним відчуженням квартири порушені права дитини-сироти. Згоди на зняття дитини з реєстрації та відчуження квартири, вони не надавали. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Кам'янського вищого професійного училища, у судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити, оскільки квартира належить неповнолітньому [PERSON] та він був позбавлений права користування нею незаконно. Представник Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, причин неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Як вбачається з матеріалів справи, Перший заступник прокурора Дніпропетровської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 131-1 Конституції України, на прокуратуру покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті. Рішенням Конституційного Суду України від 08.04.1999 року за № 3-рп/99 визначено, що прокурори та їх заступники мають право звертатися до суду з позовними заявами в інтересах держави. Конституція України (ст.ст. 142,143) проголошує, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, і закріплює право територіальних громад села,селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування, управляти майном, що є в комунальній власності. Оскільки згідно Конституції України право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правом власності інших суб'єктів, кожне порушення закону при відчуженні комунального майна є порушення державних інтересів. Незаконне відчуження комунального майна шляхом протиправних судових рішень та наступного перепродажу його на користь так званого добросовісного набувача є прямим порушенням вимог цивільного законодавства та ставить під загрозу непорушність інституту права власності, що є підставою для негайного реагування. Про правомірність звернення прокурора до суду в інтересах органів місцевого самоврядування йдеться в постанові Верховного Суду України 03.04.2007 року за №05-5-46/8142. У судовому засіданні встановлено, що рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради № 1549 від 19.06.2003 року та № 11/13 від 19.11.2003 року будинок [ADDRESS] прийнято до комунальної власності. Квартира [ADDRESS], до серпня 2016 року належала до житлового фонду та перебувала у віданні Дніпропетровської (Дніпровської) міської ради. Відповідно до п. 3 Постанови Кабінету Міністрів № 311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих Рад народних депутатів. У затвердженому Кабінетом переліку серед інших об'єктів, що передавались до комунальної власності, зазначено також житловий та нежитловий фонд рад народних депутатів, житлово-експлуатаційні, житлово-комунальні, ремонтно-будівельні та інші організації, пов'язані з експлуатацією цього житлового фонду. Відповідно до ст. 327 ЦК України, у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Як встановлено у судовому засіданні, у квартирі [ADDRESS] починаючи з 1977 року постійно мешкала сім'я [PERSON]. У період з 1977 року по 2016 рік у вказаній вище квартирі були зареєстровані та постійно проживали: [PERSON], (батько), [INFO], який помер [INFO] року (основний квартиронаймач); [PERSON] (мати), [INFO], яка померла [INFO] року; [PERSON], (син), [INFO]; [PERSON] (дочка), [INFO], яка померла [INFO] року; [PERSON] (онук), [INFO], син [PERSON], був зареєстрований на карточці матері, як дитина у віці до 16 років. Факт їхнього проживання підтверджується довідками про склад сім'ї та картками прописки (а.с. 41-47). Відповідно до листа Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради № 1/5-1024 від 29.05.2017 року, за даними електронної бази департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради відсутня інформація щодо передачі у власність громадянам квартири за адресою: [ADDRESS]. Департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради є органом приватизації житлового фонду, що перебуває у комунальній власності територіальної громади міста Дніпра (а.с. 19). Відповідно до довідки КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР № 6691 від 26.05.2017 року, в матеріалах інвентаризаційної справи станом на 31.12.2012 року відсутні відомості про реєстрацію права власності за адресою: [ADDRESS] (а.с. 20). Також, відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 02.08.2017 року, право власності на квартиру [ADDRESS], у зв'язку з приватизацією не зареєстровано. Таким чином, Дніпровська міська рада та її виконавчі органи, як законні власники квартири, жодних дій направлених на вибуття квартири з державного житлового фонду та із комунальної власності не вчиняла та відповідних рішень не приймала. Проте, в судовому засіданні встановлено, що заочним рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року, по справі № 175/2716/16-ц (2-175/1092/16) за позовом [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, Кіровської селищної ради про визнання права власності, за [PERSON], [INFO], визнано право власності за законом на квартиру [ADDRESS], загальною площею 49,1 кв.м., житловою площею 30,7 кв.м., що складається з: 1 - коридор, площею 5,8 кв.м., 2 - туалет площею 0,9 кв.м., 3- ванна, площею 2,0 кв.м., 4 - кухня, площею 8,0 кв.м., 5 - кладова, площею 0,9 кв.м., 6 - житлова кімната, площею 17,9 кв.м., 7 - житлова кімната, площею 12,8 кв.м., І - балкон, площею 0,8 кв.м., після [PERSON], померлого [INFO] року (а.с. 48-49). Таким чином, [PERSON], як приватна особа, став власником комунального об'єкта нерухомості. На підставі цього рішення 07.09.2016 року [PERSON] зареєстрував право власності на комунальне майно, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про що внесені до реєстру Комунальним підприємством «Реєстраційний центр «Коммунітас» Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Після чого, [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з заявою про скасування заочного рішення суд від 23 серпня 2016 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 вересня 2016 року, заочне рішення суду від 23 серпня 2016 року скасовано та справа призначена до розгляду в загальному порядку. Ухвалою суду від 28 вересня 2016 року позовна заява [PERSON] до Дніпропетровської міської ради, Кіровської селищної ради про визнання права власності, залишена без розгляду. Ухвала суду від 28 вересня 2016 року набрала чинності 04 жовтня 2016року та в апеляційному порядку не оскаржувалася, що підтверджується відповіддю Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 30 травня 2017 року (а.с. 52). З вказаної вище інформаційної довідки також вбачається наступне: - 02.12.2016 року за договором купівлі-продажу № 2760, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сисоєнко І.В., [PERSON] відчужив спірне майно на користь [PERSON]. - 30.01.2017 року за договором купівлі-продажу № 378, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Рябих В.М., [PERSON] відчужив спірну квартиру на користь [PERSON], який на даний час є власником квартири [ADDRESS]. Таким чином, комунальне майно без жодного відома Дніпропетровської міської ради на підставі вищезазначеного рішення суду встигло змінити форму власності на приватну. Тобто, комунальне майно опинилось у приватних осіб у поза приватизаційний спосіб. Отже, підставою позову про визнання власності є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. За змістом приведених норм законодавства щодо розмежування загальнодержавного майна (Постанова КМУ № 311 від 05.11.1991 року) та прийнятих на їх виконання рішень обласної та міської рад, а також - фактом обліку спірного майна протягом усього часу на балансі комунальних підприємств, позивач підтверджує факт належності житлового приміщення, а саме: квартири [ADDRESS] до комунальної власності територіальної громади міста. Право комунальної власності у тому числі на житловий фонд квартиру є таким, що виникло та існує в силу ЗУ «Про власність», Постановою Кабінету Міністрів № 311 від 05.11.1991 року «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною) власністю», ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», Цивільного кодексу України. Крім того, необхідно зазначити, що підстави набуття права власності та момент набуття права власності визначаються відповідно до законодавства, чинного на момент, з яким позивач пов'язує виникнення у нього права власності. Момент виникнення права власності починається з державною реєстрацією цього права відповідно до Цивільного Кодексу України, що набув чинності з 2004 року; але діюча у попередній період стаття 128 Цивільного Кодексу України визначала загальне правило, за яким перехід права власності пов'язувався з моментом передачі речі. При цьому обов'язок власника зареєструвати право власності на нерухоме майно у період до 2004 року не впливав на існування статусу власника нерухомого майна та притаманних такому власнику правомочностей у спірних правовідносинах. Враховуючи, що спірне майно було передано у комунальну власність на початку 2000 років під час розмежування загальнодержавного майна, діюче на той час законодавство не визнавало обов'язковим проведення державної реєстрації права власності на таке майно. Згідно положення ч .1 ст. 35 чинного на той час Закону України «Про власність» об'єктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних Рад і утворюваних ним органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об'єкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоров'я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв'язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЗУ «Про власність», наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир(будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень підвалів, сараїв і т. ін.)державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч. 1, 3 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача житлових приміщень у гуртожитках у власність мешканців гуртожитків здійснюється відповідно до закону. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 345 ЦК України, фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. У результаті придбання єдиного майнового комплексу державного (комунального) підприємства у процесі приватизації до покупця переходять всі його права та обов'язки. Оскільки, спірна квартира вибула не у встановлений законом спосіб з комунальної власності, а саме: шляхом приватизації, то відповідно до моменту її неправомірного відчуження вона належала до державного житлового фонду (комунальна власність). Дніпропетровського міською радою та її уповноваженими органами рішення про приватизацію (іншого відчуження) квартири на користь будь-яких осіб не приймалось, тому наведені обставини є свідченням того, що спірна квартира вибула з комунальної власності поза волею власника та була відчужена всупереч передбаченому законом порядку. А тому, на підставі вищевикладеного суд вважає за необхідне, визнати право комунальної власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради на нерухоме майна - квартиру [ADDRESS]. Первинним правовстановлюючим документом, на підставі якого квартира [ADDRESS], протиправно вибула із власності територіальної громади м. Дніпра є заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року, яке як було встановлено у судовому засідання, скасовано ухвалою суду від 28 вересня 2016 року, а отже відповідно скасовано і підставу, за якої [PERSON] набув права власності на спірну квартиру. Тому, на момент укладання договору купівлі-продажу спірної квартири між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] вже не був володільцем квартири [ADDRESS], а тому він не був належним власником спірної квартири та не мав жодного права її відчужувати. У зв'язку з чим, [PERSON] набув право власності на спірну квартиру не знаючи про дані підстави, та в силу вимог ст. 388 ЦК України. Так, відповідно до статті 321 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійснені. Відповідно до ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно ст. 387 Цивільного Кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 330 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яке не має на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до статті 388 Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи наведені обставини справи - а саме вибуття комунального майна у поза приватизований спосіб (шляхом визнання права власності за [PERSON] на підставі заочного рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року, яке на сьогодні скасовано) позивач з вернувся з віндикаційними вимогами про витребування майна від його кінцевого набувача - [PERSON]. Віндикаційний позов базується на визнанні права власності абсолютним правом, яке не втрачається з незаконним вибуттям речі з володіння власника і переходом до інших осіб. Таким чином, у разі придбання майна у особи, яка не мала права його відчужувати, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову про визнання недійсною угоди, стороною, в якій така особа не є, тобто, з застосуванням правового механізму, встановленого ст. 216 Цивільного Кодексу України, незалежно від того, чи відповідає спірна угода закону. Адже результатом задоволення такого позову є застосування наслідків недійсності угоди, які стосуються лише сторін угоди і не поширюються на права особи, яка вважає себе власником спірного майна не будучи стороною угоди. Крім того, як вбачається із п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» 06.11.2009 року № 9 , норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсним наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчиненні після недійсного правочину. Виходячи з наведеного, презюмується можливість витребування спірного майна без вимоги визнання недійсним договору, оскільки спірне майно неможливо повернути шляхом застосування реституції. Крім того, Верховним Судом України у листі-узагальненні «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 24.11.2008 року звертається увагу на конкуренцію між реституцією та віндикацією при визнанні правочинів недійсними. Вища судова інстанція зазначає, що на відміну від норм ч.1 ст. 216 ЦК норми глави ХХVIV ЦК України є спеціальними, адже у них закріплено основні способи захисту права власності, що можуть застосовуватися власником майна, зокрема - віндикація. Верховний Суд України наголошує, що ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передано власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваний, то позов про визнання правочину недійним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має пред'являтися тоді, коли майно залишається у набувача. Тобто, якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту є визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладання недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсним не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку також не має перешкод і для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло у незаконного власника. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення с. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). За таких обставин, позивач вірно звернувся до суду з відповідними вимогами про витребування спірного комунального майна (що вибуло з володіння його законного власника поза його волею) від [PERSON]на користь його законноговласника територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно вимог ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Таким чином, квартира [ADDRESS] вибула з власності територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради у незаконний спосіб та поза волею власника, а тому суд приходить до висновку, що спірна квартира підлягає витребуванню у [PERSON] на користь законного власника - територіальної громади м. Дніпра в особі Дніпровської міської ради. Що стосується вимог позивача про скасування державної реєстрації прав власності на квартиру за [PERSON], [PERSON] та [PERSON], то дані вимоги також підлягають задоволенню, по наступним підставам. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. У судовому засіданні було встановлено, що первинний правовстановлюючий документ, на підставі якого квартира [ADDRESS], протиправно вибула із власності територіальної громади м. Дніпра, є заочне рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 серпня 2016 року, яке було скасовано ухвалою суду ще від 28 вересня 2016 року, а отже відповідно скасовано і підставу, за якої [PERSON] набув права власності на спірну квартиру. Відповідно до ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Згідно вимог ст. 215, 216 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою Оскільки у судовому засіданні було встановлено нікчемність правочинів, а саме договорів купівлі-продажу спірної квартири, вчинених між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також встановлено незаконність підстав проведення державної реєстрації прав власності за [PERSON], суд вважає, що вимоги про скасування державної реєстрації прав власності за відповідачами [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є похідними від вимог про визнання права комунальної власності та витребування майна та такими що підлягають задоволенню. Крім того, у судовому засіданні встановлено, що на час незаконного заволодіння [PERSON] спірною квартирою, у ній були зареєстровані на законних підставах [PERSON] та його неповнолітній племінник [PERSON]. Однак, [PERSON] звернувся до Центру надання адміністративних послуг Дніпровської міської ради з заявою про зняття з реєстрації [PERSON] та [PERSON], а як підставу для зняття з реєстрації надав рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.08.2016 року по справі № 204/905/16-ц (провадження 2/204/835/16), відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Відповідно до відповіді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 8 червня 2017 року № 11982/2017, станом на 08.06.2017 року до суду позов [PERSON] до [PERSON], яка діє в інтересах неповнолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які діють в інтересах неповнолітнього [PERSON], треті особи Орган опіки та піклування виконавчого комітету Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Красногвардійський районний відділ ДМС України в м. дніпропетровську про визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, не надходив та відповідно рішення суду за цим позовом не приймалось. За номером справи № 204/905/16-ц (провадження 2/204/835/16), у проваджені суду перебувала інша справа, де громадяни [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не є сторонами (а.с.61). Таким чином, рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 2 серпня 2016 року, є підробленим. А отже, [PERSON] при укладанні договору з [PERSON] приховав факт скасування підстави власності та володіння квартирою, факт наявності прав користування квартирою третіми особами. Такими діями були порушені житлові права дитини-сироти [PERSON], які також підлягають захисту. Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2010 року, [PERSON], [INFO], позбавлено батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 32). Рішенням виконкому Жовтневої районної у м. Дніпрі ради від 26.05.2010 року № 174 «Про надання малолітньому [PERSON],, [INFO] статусу дитини позбавленої батьківського піклування», з'ясовано, що мати дитини, громадянка [PERSON], померла [INFO] року, а батько дитини - [PERSON] позбавлений батьківських прав відносно малолітнього [PERSON]. На даний час дитина перебуває у центрі соціально-психологічної реабілітації дітей м. Дніпропетровська, тому вирішено надати малолітньому [PERSON], статус дитини, позбавленої батьківського піклування (а.с. 32). Рішеннями Виконкому Красногвардійської районної у м. Дніпрі ради від 22.07.2010 року № 147 «Про закріплення житла за малолітнім [PERSON], [INFO]», від 21.10.2016 року № 160 «Про збереження житла за [PERSON], [INFO]» за [PERSON], закріплено право на проживання та користування житлом за адресою: [ADDRESS], яке знаходилося у комунальній власності (а.с. 37, 38). Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 285 від 23.07.2010 року «Про влаштування [PERSON] до державного закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування», [PERSON] влаштовано до державного закладу для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (а.с.33). Розпорядженням П'ятихатської районної державної адміністрації від 30.12.2015 року № Р-480/0/364-15 [PERSON], влаштовано до дитячого будинку сімейного типу [PERSON] та [PERSON] (а.с.35). З 01.10.2016 року неповнолітній [PERSON], у зв'язку з виведенням із складу дитячого будинку сімейного типу, взятий училищем на повне державне утримання і поселений у гуртожиток навчального закладу Кам'янське вище професійне училище, що підтверджується відповіддю № 275 від 28.04.2017 року (а.с.26). 08.02.2017 року під час перевірки стану збереження житла [PERSON] управлінням-службою у справах дітей виконавчого комітету Чечелівської районної у м. Дніпрі ради було встановлено, що за цією адресою винаймає житло жінка, яка представилася [PERSON]. Не відчиняючи двері повідомила, що дану квартиру вона винаймає разом з дітьми у власника ім'я якого не назвала, з жовтня 2016 року, що підтверджується актом виходу за адресою: [ADDRESS] (а.с. 88). Згідно з ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 71 ЖК України, жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім'ї понад шість місяців у випадках: влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім'ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім'ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Згідно ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», за дітьми-сиротами та дітьми, позбавленими батьківського піклування, а також особами з їх числа зберігається право на житло, в якому вони проживали з батьками, рідними до встановлення опіки, піклування, влаштування в прийомні сім'ї, дитячі будинки сімейного типу, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 3 ст. 32 ЗУ «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей позбавлених батьківського піклування», жилі приміщення, в яких проживали діти-сироти та діти, позбавлені батьківського піклування, до влаштування їх у сім'ї громадян України, заклади для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, а також щодо яких є рішення суду, не можуть бути відчужені без отримання згоди на таке від органів опіки та піклування, яка може надаватися лише в разі гарантування збереження права на житло таких дітей. Відповідно до ч. 3 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, осіб, стосовно яких встановлено опіку чи піклування, здійснюється за погодженням з органами опіки і піклування. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятою резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, встановлено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до ст. 224 ЦК України, правочин, вчинений без дозволу органу опіки та піклування (стаття 71 цього Кодексу), є нікчемним. На вимогу заінтересованої особи такий правочин може бути визнаний судом дійсним, якщо буде встановлено, що він відповідає інтересам фізичної особи, над якою встановлено опіку або піклування. На підставі викладеного, враховуючи, що протиправними діями [PERSON] було порушено права неповнолітньої дитини-сироти [PERSON], [INFO], на житло, та враховуючи, що його було знято з реєстрації та позбавлено права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] за відсутності законних підстав та дозволу органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що за [PERSON] необхідно визнати право користування спірною квартирою. За таких обставин, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Прокуратури дніпропетровської області в інтересах держави в особі Дніпровської міської ради, в інтересах неповнолітнього [PERSON] обґрунтовані та підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем, а тому з урахуванням даної обставини суд вважає необхідним судові витрати покласти у рівних частках на відповідачів [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути судовий збір по справі у розмірі по 10 069 грн. 89 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved