Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON]., [PERSON], посилаючись на те, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», назву якого в подальшому змінено на ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 792629/ФЛ, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 175910,40 доларів США в порядку та на умовах встановлених договором. Крім того, між банком та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки від 20 березня 2008 року, відповідно до яких вони поручилися за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за указаним кредитним договором. Банк виконав свої зобов'язання перед позичальником, надавши останній кредитні кошти, але позичальник своїх зобов'язань за кредитним договором не виконує. Станом на 03 серпня 2015 року заборгованість позичальника перед банком складає 324450,23 доларів США, що в гривневому еквіваленті становить 1777367,40 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 173296,24 доларів США; заборгованість за відсотками - 151153,99 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 1405727,37 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору - 371640,03 грн., яку позивач просить стягнути з відповідачів солідарно на свою користь. Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями указану справу для розгляду автоматизованою системою розподілено судді Черновському Г.В. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2016 року провадження у вказаній цивільній справі зупинено до прийняття спадщини спадкоємцями після смерті 22 січня 2016 року [PERSON], [INFO], та залучення їх до участі у справі. У зв'язку із звільненням судді Черновського Г.В. з посади судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розпорядженням керівника апарату призначено повторний автоматизований розподіл справи, яка згідно із протоколом від 04 жовтня 2016 року передана для розгляду судді Ходаківському М.П., яким ухвалою від 29 травня 2017 року прийнято її до свого провадження, а також відновлено провадження у справі. У подальшому ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 липня 2017 року у цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості замінено відповідача [PERSON] на його правонаступника [PERSON]. Представник позивача, що діє на підставі довіреності від 27 вересня 2017 року (а.с. 159), подав до суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та просив розглянути справу без його участі (а.с. 156). Відповідачі в судове засідання вчетверте не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялися належним чином (а.с.121-126, 129-131, 134-138, 141-147, 160-166). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що розгляд справи триває значний час, провадження у справі відкрито 19 серпня 2015 року, відповідачі належним чином повідомлялися про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 20 березня 2008 року між ВАТ КБ «Надра», назву якого в подальшому змінено на ПАТ КБ «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 792629/ФЛ, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит в сумі 175910,40 доларів США з виплатою відсоткової ставки 12,89 % річних, строком до 10 березня 2028 року (а.с. 8-13). Банк виконав свої зобов'язання перед позичальником, надавши останній кредит, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 1 від 20 березня 2008 року на суму 3110,40 доларів США. та заявою про видачу готівки від 20 березня 2008 року на суму 172800 доларів США (а.с.18-19). Крім того, судом установлено, що між банком та [PERSON] та [PERSON] було укладено договори поруки від 20 березня 2008 року, відповідно до яких останні поручилися за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за указаним кредитним договором (а.с. 14-15, 16-17). Відповідно до умов договорів поруки поручителі поручаються за виконання позичальником обов'язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому. Пунктами 1.2 та 3.1 договорів поруки визначено, що поручителі несуть солідарну відповідальність з позичальником перед банком за виконання позичальником умов основного зобов'язання. Ці договори набули чинності з моменту їх підписання, строком припинення поруки є повне виконання позичальником або поручителем своїх обов'язків, передбачених основним зобов'язанням. У зв'язку з невиконанням позичальником умов кредитного договору станом на 03 серпня 2015 року перед банком виникла заборгованість, яка згідно із розрахунком наданим позивачем, складає 324450 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 1777367,40 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту - 173296,24 доларів США; заборгованість за відсотками - 151153,99 доларів США; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості - 1405727,37 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору - 371640,03 грн. (а.с. 7) Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. В статті 610 ЦК України вказано, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України договір укладений сторонами, містить умови, які повинні виконуватися. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Відповідно до положень ст. 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема, у разі неподільності предмета зобов'язання. У разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників, так і від будь-якого з них окремо (ч.1 ст. 543 ЦК України). Аналізуючи надані докази, суд дійшов висновку про те, що відповідач [PERSON] порушила взяті на себе зобов'язання за кредитним договором № 792629/ФЛ від 20 березня 2008 року щодо своєчасної оплати кредиту та визначених договором платежів, а позивач скористався своїм правом щодо права дострокового повернення кредиту, сплати процентів за користування ним та стягнення пені. Відповідно до свідоцтва про смерть [NUMBER], виданого 23 січня 2016 року, [PERSON] помер [INFO] (а.с.91). Згідно із ст. 608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бити виконане іншою особою. Крім того, відповідно до роз'яснень, викладених у п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі смерті поручителя, враховуючи положення статті 607, частини першої статті 608 ЦК, а також сутності поруки як особистого зобов'язання відповідати за належне виконання основного зобов'язання, спадкоємці поручителя не є солідарними боржниками за кредитним договором. Відтак порука є персоніфікованим зобов'язанням особи, що є нерозривно пов'язаним з особою поручителя, а тому порука є припиненою у зв'язку зі смерті поручителя. У зв'язку з цим позовні вимоги про задоволення позову до правонаступника поручителя [PERSON]. - [PERSON] є необґрунтованим, а тому суд дійшов до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог до [PERSON] Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне задовольнити частково даний позов ПАТ КБ «Надра» та стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором № 792629/ФЛ від 20 березня 2008 року в сумі 324450,23 доларів США та 1405727,37 грн., з яких: заборгованість за сумою кредиту 173296,24 доларів США (сто сімдесят три тисячі двісті дев'яносто шість доларів США 24 центи); заборгованість по відсотках 151153,99 доларів США (сто п'ятнадцять тисяч сто п'ятдесят три долари США 99 центів); 1405727,37 грн. (сто сорок тисяч сімсот двадцять сім грн. 37 коп. ) пеня за несвоєчасне погашення заборгованості. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно із ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку (штраф, пеню) виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Таким чином, пеня - це санкція, яка нараховується від першого дня прострочення виконання зобов'язання й до того дня, доки зобов'язання не буде виконано. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року, ухваленої за результатами розгляду справи № 6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідно до ст. 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором протирічить положенням, закріпленим у ст. 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги позивача про стягнення з відповідачів штрафу у розмірі 371640,03 грн., що зазначено у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому не підлягають задоволенню. Більш того, ані з позовної заяви, ані із розрахунку заборгованості наданих ПАТ КБ «Надра» не вбачається, за яке саме порушення відповідачам було нараховано штраф у розмірі 10% від суми кредиту, у відповідності до п.5.3 кредитного договору. Згідно із ст. 88 ЦПК України та з урахуванням того, що позивач на час пред'явлення позову у цій справі звільнений від сплати судового збору відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 35 Закону України «Про судовий збір», оскільки ПАТ «КБ «Надра» знаходиться в процедурі ліквідації, відповідно до п. п. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3654 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial