Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

У серпні\~2018\~року [PERSON]\~звернувся до\~суду із\~зазначеним позовом\~до [PERSON],\~[PERSON], посилаючись на те, що 26 грудня 2017 року померла його дружина [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири №24, що розташована по пер. Генерала Вишневського, 3 в м. Одесі, загальною площею 38,5 кв.м., у тому числі житловою 16,4 кв.м., яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н-1240, укладеного 09 листопада 2001 року на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр». Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є він, чоловік померлої, оскільки інші спадкоємці відсутні. Вказував, що в установлений законом строк він звернувся до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дружини, де була заведена спадкова справа щодо майна [PERSON] за №338/18 від 10 травня 2018 року, але державним нотаріусом у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом йому було відмовлено та видана постанова про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Зі змісту вказаної постанови вбачається, що договір купівлі - продажу нерухомого майна №Н-1240, укладений 09 листопада 2001 року на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр» між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам законодавства, які діяли на час реєстрації договору, оскільки при його реєстрації були порушені ст. ст. 45,47 ЦК України (1963 року), ст. ст. 1,8,15,16 Закону України «Про товарну біржу». Посилаючись на порушення своїх прав, позивач просив суд визнати, що померлій [PERSON], на час смерті, а саме на 26 грудня 2017 року належала на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н-1240 від 09 листопада 2001 року однокімнатна квартира №24, що розташована по пров. Генерала Вишневського, 3 в м. Одесі, загальною площею 38,5 кв.м., у тому числі житловою 16,4 кв.м. Ухвалою суду від 01 листопада 2018 року за заявою представника позивача до участі у справі в якості співвідповідача було залучено [PERSON] міську раду (а.с. 78-79). Представник позивача, діюча на підставі ордеру від 23 жовтня 2018 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд розглядати справи в порядку заочного провадження у звязку з неодноразовою неявкою відповідачів у судові засіданні (а.с. 59, 60). Представник відповідача [PERSON] міської ради в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся неодноразово, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с. 180). Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся неодноразово, причини своєї неявки суду не повідомили (а.с. 181). Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не зявився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У звязку з неявкою відповідачів та не повідомленням ними про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди представника позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 23 грудня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі реєстраційної служби [PERSON] міського управління юстиції, актовий запис №2666, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 19, 101). 26 грудня 2017 року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 22 звор.). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді однокімнатної квартири №24, що розташована по пров. Генерала Вишневського, 3 в м. Одесі, загальною площею 38,5 кв.м., у тому числі житловою 16,4 кв.м., яка належала останній на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н-1240, укладеного 09 листопада 2001 року на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр» (а.с. 8-9, 107-108). 20 листопада 2001 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], було зареєстровано в [PERSON] міському БТІ (а.с. 9 звор., 99). Відповідно до листа КП «БТІ» [PERSON] міської ради від 16 травня 2018 року квартира [ADDRESS] на 31 грудня 2012 року зареєстрована на праві власності за [PERSON] (а.с. 15). Спадкоємцем за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач, чоловік померлої. Інші спадкоємці відсутні. Відповідно до довідок про склад сімї та реєстрацію від 11 червня 2018 року за №784 [PERSON] з 19 грудня 2001 року по день смерті була зареєстрована та проживала в [INFO] (а.с. 13,14). З матеріалів спадкової справи вбачається, що [PERSON] з 03 березня 2016 року була знята з обліку в м. Одесі на ПМП Ізраїль, що підтверджується довідкою відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області (а.с. 114 звор.). Судом встановлено, що 10 травня 2018 року [PERSON] звернувся до державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 97 звор.). Постановою державного нотаріуса Сьомої одеської державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 11 червня 2018 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], оскільки договір купівлі - продажу нерухомого майна №Н-1240, укладений 09 листопада 2001 року на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр» між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не відповідає вимогам законодавства, які діяли на час реєстрації договору, оскільки при його реєстрації були порушені ст. ст. 45,47 ЦК України (1963 року), ст. ст. 1,8,15,16 Закону України «Про товарну біржу» (а.с. 117). Статтею 224 ЦК УРСР, яка діяла на час укладення між сторонами договору купівлі-продажу, передбачалося, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Купівля-продаж житла є договірним зобовязанням і регулюється правилами цивільного законодавства. Судом встановлено, що 09 листопада 2001 року на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр» між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу нерухомого майна №Н-1240, а саме квартири [ADDRESS], згідно якого [PERSON] придбала у власність зазначену вище квартиру. Договір був оформлений на [PERSON] універсальній товарній біржі «Центр», без наступного нотаріального посвідчення та зареєстрований в журналі реєстрації біржових правочинів із нерухомістю, під реєстраційним №Н-1240 від 09 листопада 2001 року. Істотною умовою договору купівлі-продажу житла є умова про ціну, яка в договорі встановлюється за домовленістю сторін. Факт передачі [PERSON] грошових коштів продавцям квартири, підтверджується п. 5 договору купівлі-продажу нерухомого майна №Н-1240 від 09 листопада 2001 року, згідно якого, грошова сума в розмірі 8900,00 грн. за відчужувану квартиру, отримана продавцями при підписанні договору. Таким чином, зазначений договір фактично є підтвердженням наміру сторін, досягнення між ними домовленості щодо всіх істотних умов даного договору, а також змісту умов домовленості про передачу права власності на квартиру. Згідно ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Відповідно до ст. 128 ЦК УРСР 1963 року право власності /право оперативного управління/ у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Передачею визнається вручення речей набувачеві, а так само здача транспортній організації для відправки набувачеві і здача на пошту для пересилки набувачеві речей, відчужених без зобовязання доставки. До передачі речей прирівнюється передача коносаменту або іншого розпорядчого документа на речі. Судом встановлено, що після укладення зазначеного договору і його реєстрації в КП «ОМБТІ та РОН», [PERSON] вселилася в квартиру, зареєструвалася та проживала у ній, сплачувала комунальні послуги, несла затрати по її утриманню, тобто фактично володіла та користувалася своєю квартирою. Підтвердженням факту виникнення у [PERSON] права власності на квартиру [ADDRESS], є реєстрація її права власності на вищезазначену квартиру в [PERSON] міському БТІ (а.с. 9 звор., 99). За таких обставин суд прийшов до висновку, що сторони договору вважали, що уклали між собою правомірну угоду, відповідно до вимог ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», яка згідно договору та закону, не підлягала подальшому нотаріальному посвідченню. Вказані обставини підтверджують факт того, що [PERSON] на час смерті належала на праві власності квартира [ADDRESS], право власності на яку було зареєстровано в КП «БТІ» [PERSON] міської ради. Факт належності [PERSON] на праві власності квартири [ADDRESS], сторонами не заперечується. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст. 1299 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. За таких обставин, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] спадщину прийняв її чоловік, позивач у справі, то в силу ст. 1268 ЦК України у нього виникло право володіння та користування спадковим майном. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23 січня 2013 року). Судом встановлено, що позивач не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, а саме на квартиру [ADDRESS]. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Отже, право на отримання документу про права власності померлого на квартиру [ADDRESS], має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після її смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Відповідно до п.1 глави 8 розділу 1 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріуси не приймають для вчинення нотаріальних дій документи, які не відповідають вимогам законодавства України. Відсутність належним чином оформленого правовстановлюючого документу щодо права власності померлої на квартиру [ADDRESS], позбавляє позивача можливості його надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до норм ч.ч. 1,5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки судом достовірно встановлено, що померлій [PERSON] належала на праві власності квартира [ADDRESS]. Тому у суду є всі підставі для задоволення позовних вимог позивача, оскільки він своєчасно прийняв спадщину після смерті [PERSON] Відповідачами до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідачі також розпорядилися на свій розсуд. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судовий збір у справі складає 1945,48 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду.

Outcome: approved