Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 2012 року та мають неповнолітню доньку [PERSON] , 2012 року народження. Спільне життя не склалось, за рішення суду шлюб між ними розірвано. За час шлюб за спільні кошти ними було придбано квартиру [ADDRESS] . В цій квартирі зареєстрована вона та дитина ще з вересня 2013 року. При купівлі квартирі вона як дружина надавала згоду на її купівлю. Після припинення шлюбних відносин, у добровільному порядку поділити квартиру не можуть. Відповідач відмовляється визнавати її частину у спільному майні. Вважає своє право порушеним. Просила суд визнати спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за нею право власності на Ѕ частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 26 вересня 2018 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання майна особистою власністю. Свої вимоги обґрунтовував тим, що дійсно спірна квартира придбана за час зареєстрованого шлюбу з [PERSON] . Але в купівлю квартири були вкладені його особисті кошти. На час придбання квартири він не мав великого доходу, який би надав можливість придбати квартиру вартістю більше 200 000 грн. [PERSON] також доходу не мала, так як перебувала у відпустці по догляду за дитиною по досягненню нею трьохрічного віку. Кошти були ним взяті в боргу у свого батька [PERSON] без згоди та відома своєї дружини. Підтвердженням укладення договору є розписка, за якою отримано в борг 28 000 дол. США. Він частково вже повернув кошти у серпні 2018 року, тобто вже після припинення спільного проживання з [PERSON] і це його особисті кошти. Залишилось неповернутими 2000 дол.США. Згода в нотаріальній конторі на придбання майна, може підтвердити лише згоду [PERSON] на придбання ним квартири, але не може підтвердити спільність коштів, за які вона придбавалась, Оскільки квартира придбана за його особисті кошти, то дана кватира є його особистою власністю. Просив суд визнати квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , особистою призваною власністю [PERSON] ; судові витрати покласти на відповідачку. 26 вересня 2018 року до суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву. Обґрунтування відзиву аналогічне зустрічному позову. 14 листопада 2018 року до суду надійшли пояснення [PERSON] . Вказав, що він є батьком [PERSON] . Після його одруження молода сімя проживала в орендованому помешканні, потім народилась онука. Тому він вирішив допомогти своєму сина та надав в борг кошти на купівлю квартири. Передача коштів підтверджена розсипкою та погоджено строки повернення. Лише після отримання коштів була придбана спірна кватира. У серпні 2018 року борг [PERSON] повернув в розмірі 26 000 дол.США, вже після припинення шлюбних стосунків. Тому дані кошти також не є спільними сімейними коштами. Зважаючи, що квартира придбана за особисті кошти його сина, тому це його особиста власність. Просив задоволити зустрічний позов. 26 листопада 2018 року до суду надійшов відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] . Вказала, що після одруження вони з чоловіком проживали в орендованій квартирі. Після народження доньки, її мати подарували їй грошові кошти в розмірі 12 000 дол.США. Дані кошти вона передала [PERSON] і вони були використані при купівлі квартири, тому вона і надала згоду при укладенні договору купівлі-продажу. Про існування договору позики та наявність боргової розсипки їй ніколи, нічого не було відомо. А надання її суду є спробою уникнути поділу спільного майна. Повернення боргу в розмірі 26 000 дол. США з особистих коштів не могло бути, оскільки він зобов`язаний сплатити з доходу ј частини у якості аліментів на дитину, а за цей час його дохід також був не значним. Просила відмовити в задоволенні зустрічного позову. 29 грудня 2018 року до суду надійшла відповідь на відзив [PERSON] . Зазначив, що у купівлю квартири позивачка не вклала жодної копійки, а вирішення питання за чиї саме кошт була придбана квартира є ключовим при вирішення спору про поділ майна. При укладенні договору купівлі-продажу він не міг вимагати від дружини заяву, що це лише його квартира, оскільки на той час в них була повна довіра і плани проживати разом. Якби він просив надати таку заяву, то це було б рівнозначно тому, що він повідомив дружині про не довговічність їх відносин та корисність планів на майбутнє. При поданні позову [PERSON] не зазначала про подаровані кошти, тому така її позиція має викликати сумніви в достовірності обставин, в тому числі розписка [PERSON] . Вважає, що на підтвердження свого відзиву на зустрічний позов позивачка не надала відповідних доказів. Тому просив задоволити зустрічний позов. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, проти доводів зустрічного позову заперечував. Просив суд задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні відповідач та його представник підтримали зустрічний позов, заперечували проти доводів первісного позову. Просили суд задоволити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] . У судовому засіданні третя особа [PERSON] підтримав зустрічний позов, просив його задоволити у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 3 СК України сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім`ї має одинока особа. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. При розгляді справи судом встановлено, що 18 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Києво- Святошинскього районного управління у Київській області, актовий запис № 42. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 31 липня 2013 року також проведена державна реєстрація права власності на квартиру. Факт придбання квартири в період зареєстрованого шлюбу не заперечувалось сторонами. Щодо поданого зустрічного позову слід вказати наступне. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. З поданої суду розписки вбачається, що 08 грудня [PERSON] отримав в борг від свого батька [PERSON] грошові кошти в розмірі 28 000 дол.США на придбання квартири в м.Вишневе. Допитані в судовому засіданні свідки підтвердили відомості, викладені в розписці щодо передачі коштів. В іншій частині покази свідків суд оцінює критично з огляду на допустимість та належність доказів. Дані свідки повідомили суду своє суб`єктивне сприйняття певних обставин, разом з тим, не повідомили суду об`єктивних даних, які мають значення для справи: обставини щодо походження коштів, їх цільове використання, обставини щодо повернення коштів можуть бути відомі даним особам лише зі слів осіб, які беруть участь в розгляді справи. При вирішенні справи суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-539цс16. Так, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. У справі, яка переглядається, суд установив, що кошти за укладеними за час шлюбу договорами позики позивач одержав для погашення кредиту, за який було придбано жилий будинок, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а також для здійснення переобладнання та ремонту цього жилого будинку. Однак, дійшовши зазначених висновків на підставі встановлених фактичних обставин, суди залишили поза увагою, що в подружжя, крім права спільної сумісної власності на придбаний за рахунок позичених грошових коштів жилий будинок, внаслідок укладення договорів позики виникає також і зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення позиченої грошової суми, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники, та що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Таким чином, апеляційний суд, з висновком якого погодився суд касаційної інстанції, не взяв до уваги, що праву на спільну сумісну власність на жилий будинок кореспондується боргове зобов`язання - повернення грошової суми, що позичалася на придбання цього будинку. Отже, у справі, яка переглядається Верховним Судом України, суди апеляційної та касаційної інстанцій неправильно застосували положення частини четвертої статті 65 СК України, судове рішення суду касаційної інстанції не відповідає викладеному у постанові Верховного Суду України від 19 червня 2013 року висновку щодо застосування в подібних правовідносинах зазначеної норми матеріального права, що відповідно до статті 3604 ЦПК України є підставою для скасування судових рішень судів касаційної та апеляційної інстанцій, ухвалених у цій справі. Разом з тим для правильного вирішення справи необхідно встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов`язань за договорами позики. Звертаючись до суду, позивачка стверджувала, що в придбання майна були вкладені спільні сімейні кошти, тому квартира є спільним майном подружжям. Але доказів цим обставинам суду не надала. При вирішенні спору суд враховує, що у шлюбі сторони перебували з 2012 року, а придбали квартиру в 2013 році. Матеріали справи не містять підтвердження доходу їх сімї за цей період, достатнього для придбання квартири. Надані позивачем пояснення у відповіді на відзив та додані до неї розписка щодо відмову у поверненні позики, суд до уваги не бере, оскільки [PERSON] не надала суду доказів на підтвердження укладеного ще на час народження доньки договору позики та не надала документ, який би підтверджував факт передачі коштів у заявленому розмірі. Розписка про відмову не може підтверджувати укладення саме договору позики. У наданих позивачкою поясненнях вказувалось про договір дарування грошових коштів при народження дитини, але відсутнє при цьому будь-яке обґрунтування неможливості укласти договір дарування грошових коштів у встановленому законом порядку. Враховуючи подані сторонами докази, суд приходить до висновку, що подружжю були надані кошти для придбання квартири за договором позики для спільного їх проживання. [PERSON] докази, подані відповідачем не спростувала, не заявила клопотань про витребування доказів, у разі складнощів в їх отриманні, не повідомила суд про причини неможливості подати такі докази. Доводи відповідача про погашення позики за власні кошти суд оцінює критично. Так, рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04 липня 2017 року стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із [INFO] і до досягнення дитиною повноліття. Також [PERSON] вказував, що грошові кошти в розмірі 26 000 дол. США ним повернуті після розірвання шлюбу - у серпні 2018 року. При цьому ним не надано суду доказів джерела походження цих коштів. Наявні в матеріалах справи довідки про розмір його доходу спростовує його твердження про наявність коштів в такому розмірі. Матеріали справи не містять жодного доказу на підтвердження того, що після липня 2017 року і по серпень 2018 року [PERSON] отримав дохід в зазначеному розмірі. При цьому такий дохід мав бути також бути відображений і при нарахуванні аліментів на утримання дитини, сплачені відповідні податки. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не надав належних доказів на підтвердження повернення позики в розмірі 26 000 дол.США з особистих коштів. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду доказів вкладення лише особистих коштів у купівлю спірної квартири, та які б спростовували вкладені у договорі, який ним прочитаний і підписаний, обставини, а саме щодо згоди його дружини на купівлю квартири, та виникнення внаслідок цього спільної сумісної власності. При цьому нотаріусом роз`яснено сторонам норми як ЦК, так і СК України. Жодних заперечень у сторін при укладення договору не було. Оскільки спірна квартира придбана сторонами за час зареєстрованого шлюбу, зважаючи на презумпцію спільності майна подружжя, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення поданого позову [PERSON] та відмови в задоволенні зустрічного позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved