Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки заборгованість за договором № б/н від 23.12.2007 року у розмірі 26 059 грн. 84 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначає, що 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачка належним чином зобов'язання за даним договором не виконує, у зв'язку з чим, виникла заборгованість. Станом на 26 травня 2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 26 059 грн. 84 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171 грн. 86 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527 грн. 98 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4 037 грн. 65 коп., яка була задоволена судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2008 року з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», та різниця становить 22 022 грн. 19 коп. Також, нараховані штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1 101 грн. 11 коп. Таким чином, заборгованість становить 23 623 грн. 30 коп., яку необхідно стягнути з відповідачки на користь позивача. У судове засідання представник позивача не з`явився, але надав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Відповідачка в судове засідання не з`явився, але надала суду заяву в якій проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила суд застосувати строки давності та справу розглядати без її участі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 625 ЦК встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У судовому засіданні встановлено, що 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4 000 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачка не виконала умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснювала належним чином, чим порушила зобов'язання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами та правилами надання банківських послуг. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Як зазначено у позові, у зв'язку з невиконанням кредитних зобов'язань, станом на 26 травня 2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 26 059 грн. 84 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171 грн. 86 коп., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13 527 грн. 98 коп., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360 грн. Як вбачається із матеріалів справи, судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року, з відповідачки вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4 037 грн. 65 коп. Наказ набрав чинності 26 січня 2009 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3 171 грн. 86 коп. задоволенню не підлягають, оскільки з цих правовідносин між сторонами є вже рішення суду. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 13 527 грн. 98 коп., а також заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9 360 грн., то дані вимоги також не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вбачається з відповіді ПАТ КБ Приватбанк строк дії платіжної картки сплив 01.07.2011 року. Позивач з даною позовною заявою звернувся до суду 15 серпня 2014 року, у зв'язку з чим строк позовної давності щодо стягнення заборгованості по за процентами, нарахованими до закінчення строку дії кредитного договору та комісії за користування кредитними коштами, а саме до 01 липня 2011 року, закінчився 01.07.2014 року. Тому в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується вимог щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитними коштами станом на 26 травня 2014 року, тобто після закінчення строку дії платіжної картки, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку закінчення строку дії договору співпадає зі сплавом дії платіжної картки, а саме 01.07.2011 року, а позивач не вправі нараховувати після цього терміну проценти чи комісію за користування кредитом та звертатися з позовом щодо їх стягнення. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд України в постанові від 06 листопада 2013 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Перший Український міжнародний банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобов'язанням передбаченим даним договором більш як на 120 днів, Клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми. Як вбачається з матеріалів справи, порушення строків платежів відповідачкою було здійснено ще у 2008 році, у зв'язку з чим позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості. Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки про порушення свого права позивач дізнався ще у 2008 році, а позовні вимоги про стягнення штрафу були подані до суду лише 18.08.2014 року, то суд вважає що в задоволенні даних вимог також необхідно відмовити, у зв'язку зі спливом строку позовної давності щодо стягнення штрафу. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, суд вважає що не має підстав в повернені позивачу судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed