Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «ЛПГ Рітейл» про поновлення на роботі та стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позивач обґрунтовує вимоги тим, що наказом №23 від 10.12.2015 року він був працевлаштований до відповідача на роботу на посаду оператора АГЗП. Його робоче місце знаходиться в м.Сновськ вул.. Леніна, №104 на території автошколи. Головний офіс підприємства ТОВ «ЛПГ Рітейл» в м.Чернігові. На вказаній посаді відповідач гарантував мінімальну заробітну плату. З часу прийняття на роботу відповідач жодного разу не виплачував позивачу заробітної плати. Тоді позивач став наполягати на виплаті заробітної плати, але керівництво посилалось на тяжке фінансове становище. 04.07.2016 року позивач прийшов на роботу, але інший оператор повідомив позивача, що [PERSON] звільнений з роботи та віддав йому трудову книжку. У трудовій книжці мався запис датований 04.07.2016 року наказ №2, що позивач звільнився з роботи з посади оператора АГЗП за власним бажанням по ст..38 КЗОТ. Позивач не мав наміру звільнятись та не писав заяви про звільнення, позивачу відповідач винен заробітну плату за період його роботи з 10.12.2015 рік по 04.07.2016 року близько 11000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали, уточнили розмір заборгованості по заробітній платі та пояснили, що позивач працював оператором АГПЗ у відповідача. Підприємство розташоване в м. Чернігові, а робоче місце позивача знаходилось в Сновську на території автошколи. З грудня 2015 року по липень 216 року позивач жодного разу не отримував заробітної плати. Відповідач відкладав виплату зарплати у часі посилаючись на тяжке фінансове становище на підприємстві. [PERSON] став її вимагати, що спонукало конфлікт. Одного разу, коли позивач прийшов на роботу, йому оператор по зміні передав трудову книжку та повідомив, що він звільнений. Позивач не писав заяви про звільнення, його не викликали до відповідача, не ознайомлювали з наказом про звільнення. У відповідача перед позивачем існує заборгованість по заробітній платі за весь період його роботи на підприємстві. Підпис у заяві про звільнення дуже схожий на підпис позивача, але виконаний не ним. Дійсно, йому видавали довідку про розмір заробітної плати для оформлення субсидії, але зарплату при цьому не платили. У відомостях про заробітну плату теж не його підпис, хоча дуже схожий. Оскільки позивача звільнено без законної підстави, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України, відповідач зобов'язаний поновити його на попередній роботі. Відповідач позбавив позивача гарантованого Конституцією України права на працю. Вказані незаконні дії відповідача призвели до його моральних переживань, втрати душевного спокою, сну, апетиту, постійного перебування у роздратованому стані. Всі зазначені моральні страждання нанесені позивачу незаконними діями відповідача можуть негативно відобразитись на його здоров'ї, витрачати час і нерви на судовимй захист тому, враховуючи викладені обставини, а також положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідач повинен відшкодувати позивачу моральну шкоду, яку позивач оцінює в 5000,00 гривень. Згідно положень чинного законодавства України відповідач зобов'язаний поновити позивача на попередній роботі та виплатити заробітну плату за весь час вимушеного прогулу починаючи з 10.12.2015 року по 04.07.2016 року, а також заборгованість по заробітній платі в розмірі 10\~287,49 грн. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги не визнали та пояснили, що 9 грудня 2016 року позивач подав друковану заяву про прийняття його на роботу на посаду оператора АГЗП в м.Сновську. Головний офіс підприємства знаходиться в м. Чернігові, а газозаправна станція знаходиться в м.Сновську на території автошколи. Позивач своєчасно отримував заробітну плату, про що свідчать підписи у відомостях про заробітну плату. За [PERSON] сплачувались всі податки та збори. Заробітну плату працюючим операторам до м.Сновська передавали разом з відомістю про заробітну плату частіше всього, газовозами, інколи привозив інженер. З травня 2016 року позивач почав зловживати спиртними напоями. Оскільки АГЗП об?єкт підвищеної небезпеки, адміністрація підприємства неодноразово попереджала позивача, а оператори, з якими він працював, просили його замінити. Керівник підприємства дуже не хотів звільняти [PERSON] за порушення трудової дисципліни, тоді позивач сказав, що звільниться за власним бажанням. Заява [PERSON] про звільнення була передана ним з пакетом документів газовозом. Позивач був звільнений за власним бажанням через два тижні після подачі заяви. З ним був проведений повний розрахунок. Просять відмовити у задоволенні позову. Позивачем не доведено заподіяння моральної шкоди. Свідок [PERSON] пояснив, що він на підприємстві працює інженером по охороні праці. [PERSON] працював оператором газозаправної станції в м.Сновську. З травня 2016 року почав зловживати спиртними напоями. Неодноразово станція залишалась без оператора, бо [PERSON] спав на робочому місці. Оскільки газозаправна станція є вибухонебезпечний об?єкт, замість позивача чергували інші оператори. Позивача пошкодували звільнити за порушення трудової дисципліни, тоді запропонували звільнитись за власним бажанням. Він написав заяву та був звільнений. З ним було проведено повний розрахунок. Заробітна плата всім працівникам підприємства виплачувалась своєчасно. У відомостях про виплату заробітної плати є підписи [PERSON]. Заробітну плату та відомості привозив керівник підприємства, або ж свідок. Свідок [PERSON] пояснив, що він працює оператором на газозаправній станції в м.Сновську. Разом з ним працював [PERSON], який звільнився за власним бажанням, оскільки почав зловживати спиртними напоями. Всі оператори своєчасно отримували заробітну плату, в тому числі і позивач. Заробітну плату міг привозити директор і головний інженер. Свідку невідомо яким чином [PERSON] писав заяву про звільнення. Суд, вислухавши сторін, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до слідуючого. По справі встановлено, що позивач наказом №23 від 10.12.2015 року прийнятий на роботу ТОВ «ЛПГ Рітейл» на посаду оператора АГЗП (а.с.23). Згідно довідки ТОВ «ЛПГ Рітейл» позивач з 10.12.2015 року по 04.07.2016 року працював на посаді оператора заправних станцій та його дохід склав 10\~287,49 грн (а.с.26). Згідно відомостей ТОВ «ЛПГ Рітейл» на виплату заробітної плати №9,№1,№2,№3,№4,№5,№6,№7 [PERSON] виплачувалась заробітна плата (а.с.71-78). 21.06.2016 року друкованим текстом написана заява від імені [PERSON] про звільнення за власним бажанням (а.с.25, 70), наказом №2 по ТОВ «ЛПГ Рітейл» від 04.07.2016 року з [PERSON] було припинено трудовий договір, підстава: за власним бажанням, мається підпис [PERSON] з наказом ознайомлений (а.с.24). Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] оспорюючи факт добровільного волевиявлення написання заяви про звільнення з роботи за власним бажанням та отримання за період роботи на підприємстві заробітної плати з 10.12.2015 року по 04.07.2016 року заявили клопотання про призначення по справі судово-почеркознавчої експертизи, з підстав, що в заяві про звільнення з роботи та у додатку про виплату заробітної плати підписи, зроблені не позивачем. Експертиза була проведена КНДІСЕ м.Київ. Згідно висновку експерта від 27.01.2017 року № 14829/14830/16-32 (а.с.121-127) за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи встановлено, що підписи від імені [PERSON] в заяві від його імені про звільнення з роботи за власним бажанням від 21.06.2016 року, у вставних аркушах до додатків №9, №1,№2,№3,№4,№5,№6,№7 про виплату заробітної плати виконано рукописним способом без попередньої технічної підготовки та технічних засобів. Підписи від імені [PERSON] в заяві від його імені про звільнення з роботи за власним бажанням від 21.06.2016 року, у вставних аркушах до додатків №9, №1,№2,№3,№4,№5,№6,№7 про виплату заробітної плати виконав не [PERSON], а інша особа з наслідуванням підпису [PERSON] Згідно з п. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, а суд згідно п. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.. 147 ч.6 ч.7 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов?язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього кодексу. Незгода суду з висновком експерта повинна бути мотивована в рішенні або ухвалі. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об?єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідачі просять не брати до уваги висновок експерта, оскільки він незаконний, однак допустимих доказів суду не було надано. А відтак висновок експерта є належним та допустимим доказом по справі і у суду немає підстав не брати його до уваги. Покази свідків про виплату заробітної плати позивачу [PERSON] не можуть бути доказом того, що позивач її отримував, оскільки обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно висновку експерта, у вставних аркушах до додатків №9, №1,№2,№3,№4,№5,№6,№7 про виплату заробітної плати виконав не [PERSON], а інша особа з наслідуванням підпису [PERSON] Заява [PERSON] від його імені про звільнення з роботи за власним бажанням від 21.06.2016 року виконана не [PERSON] Таким чином у суду немає підстав не брати до уваги висновок експерта. За змістом ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку, що наказ №2 від 04.07.2016 року керівника підприємства [PERSON] про звільнення [PERSON] за власним бажанням слід скасувати, як незаконний, а позивача поновити на посаді, яку він обіймав до звільнення оператора АГЗПТОВ «ЛПГ Рітейл». Також з відповідача підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 10.12.2015 року по 04.07.2016 року в розмірі 10,287,49 грн. Частиною 2 ст. 235 КЗпП України передбачено, що при ухваленні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абз. 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Крім того, відповідно до п. 5 розд. IV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Враховуючи, що звільнення [PERSON] відбулося 04.07.2016 року, то середня заробітна плата позивача повинна обчислюватися з виплат, отриманих ним за попередні два місяці роботи, а саме за травень- червень 2016 року. Так в травні 2016 року було 19 робочих днів, а в червні 2016 року було 20 робочих днів, що підтверджується відомістю (а.с.67), що в сумі становить 39 днів (19+20=39). Відповідно до відомості (а.с.67) за травень 2016 року [PERSON] було нараховано 1460,00 грн. заробітної плати, а за червень 2016 року також 1460,00 грн., що в сумі становить 2920,00 грн, (1460,00 + 1460,00 = 2920,00). Таким чином середньоденна заробітна плата становить 74.87 грн. (2920,00 / 39 = 74,87) Вимушений прогул - це час, протягом якого працівник з вини власника або уповноваженого ним органу був позбавлений можливості працювати. Також суд звертає увагу, що останнім днем роботи вважається день звільнення. Час вимушеного прогулу з 05.07.2016 року до 20.02.2017 року склав 161 робочий день. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] за період з 05.07.2016 року до 20.02.2017 року складає 12 054 грн. 07 коп. (161 роб. день х 74, 87 грн). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з розясненнями, які містяться в п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих завязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Унаслідок недотримання встановленого законом порядку звільнення, порушені конституційні та трудові права позивача. Видачою наказу про звільнення позивачеві спричинено моральну шкоду, яка виразилась у втраті нормальних життєвих завязків, а саме: позивачу сім місяців не виплачували заробітну плату, було порушено його право на працю, він був позбавленаий доходів, порушення тудового законодавства було навмисне, що негативно відобразилося на його сімї та змусило прикладати максимум додаткових зусиль для організації свого життя. Витрачався час та нерви для отримання правової допомоги та судовий захист. З урахуванням фактичних обставин справи, враховуючи принцип розумності, достатності та справедливості суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2500 гривень. Відповідно до\~ст. 367 ЦПК України\~передбачено, що суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Суд, ухвалюючи рішення, може допустити негайне його виконання у разі стягнення всієї суми боргу при присудженні платежів, визначених пунктом 2 частини першої цієї статті. [PERSON] при зверненні до суду з позовною заявою сплатив судовий збір за вимогу немайнового характеру (стягнення моральної шкоди), в розмір 551,20 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати пропорційно задоволеним вимогам, що в сумі становить 275,60 грн. З позовної заяви вбачається, що позивачем у даній справі об`єднано чотири позовних вимог, три з яких вимоги немайнового характеру та одна з яких вимога майнового характеру. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивачі за подання позову про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати звільнені від сплати судового збору, а ч.3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі зазначеного з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір за чотири позовні вимоги, три з яких вимоги немайнового характеру та одна з яких вимоги майнового характеру, що в сумі становить 2204 грн. 80 коп. Також, з відповідача на корись позивача підлягають стягненню витрати на правову допомогу в сумі 3000 грн. 00 коп, - витрати, пов'язані із проведенням судової експертизи в сумі 2642 грн 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial