Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що позивач є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. З позивачем прописаний її колишній чоловік [PERSON]. Проте вже тривалий час він не проживає у даній квартирі, не оплачує комунальних послуг, та не бере участі в її утриманні. Актами сільської ради встановлено, що відповідач вже тривалий час не проживає в квартирі. На підставі викладеного позивач просить визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] колишнього чоловіка [PERSON]. А також зобов?язати СПРФО РВ УМВС України в Київській області зняти з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] колишнього чоловіка позивача [PERSON]. У судове засідання позивач не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлена, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов. У судове засідання [PERSON]. та представник Чабанівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з'явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням № 114 ВК Чабанівської селищної ради Києво-Святошинського району Київської області від 17.06.2010 року визнано право власності на [ADDRESS] та видано ордер гр.. [PERSON] Згідно паспорта серії [NUMBER], [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.03.2011 року. 10 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 544, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] Відповідно довідки Чабанівської селищної ради № 423 від 01.08.2016 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані двоє осіб: [PERSON] та [PERSON]. [PERSON], [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20.11.2010 року. Згідно актів Чабанівської селищної ради від 09 липня 2015 року, 09 січня 2016 року та 23 червня 2016 року за адресою: [ADDRESS] проживають [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] за вказаною адресою не проживає. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Таким чином, відповідач до моменту залишення квартири був членом сім'ї власника та мав право користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. За правилом ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З матеріалів справи встановлено, що відповідач виїхав з квартири. З того часу він не намагавсь вселитись до спірного житла та не проживав у спірній квартирі, не ніс витрати по її утриманню. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Факт не проживання з березня 2015 року [PERSON] також підтверджується актами депутата Бузівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 26 лютого 2016 року, 30 березня 2016 року, 02 грудня 2015 року, 26 лютого 2016, 29 січня 2016 року. Судом встановлено, що з липня 2015 року відповідач [PERSON] не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], не мав перешкод в користуванні спірною квартирою, своїх речей там не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчинив, з заявами про вселення на спірну житлову площу не звертався. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] втратив право користування спірним жилим приміщенням, добровільно залишивши спірне жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживав понад один рік, що відповідно до вимог ст.ст. 29, 405 ЦК України дає підстави суду визнати [PERSON] таким, що втратив право користуватись житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, позовні вимоги про зобов'язання зняття з реєстрації не підлягають задоволенню та є передчасними.

Outcome: dismissed