Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У серпні 2018 [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину двокімнатної квартири [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що 30 березня 1991 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем. У період шлюбу 27 червня 2003 року сторонами за спільні гроші була придбана квартира [ADDRESS], загальною площею 44,52 кв.м., жилою площею 27,95 кв.м. При цьому 26 червня 2003 року з метою придбання квартири між відповідачем та ПрАТ «Спеціалізоване Управління № 112 «Стальконструкція» укладено договір займу на суму 30000 грн. зі строком погашення 12 років. 19 листопада 2003 року [PERSON] та ПрАТ «Спеціалізоване Управління № 112 «Стальконструкція» уклали договір застави нерухомості, предметом якого є квартира [ADDRESS]. Грошові зобов'язання перед третьою особою були виконані відповідачем у повному обсязі, однак, застава з нерухомості не знята. Вказану квартиру вважає спільною сумісною власністю подружжя, однак, [PERSON] у добровільному порядку поділити нерухоме майно не бажає, а тому [PERSON] була вимушена звернутися до суду та просила визнати за нею право власності на 1/2 частку спірної квартири. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явилась. Представник позивача за довіреністю [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість розгляду справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість розгляду справи за його відсутністю, позовні вимоги визнав, не заперечував проти визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частку спірної квартири. Представник третьої особи ПрАТ «Спеціалізоване Управління № 112 «Стальконструкція» у підготовче судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 30 березня 1991 року сторони зареєстрували шлюб у Будинку урочистих подій м. Донецька, про що зроблено актовий запис № 244. 26 червня 2003 року між Акціонерним товариством закритого типу «Спеціалізоване Управління № 112 «Стальконструкція» та [PERSON] укладено договір займу № 28, на підставі якого відповідачу було надано 30000 грн. для придбання квартири [ADDRESS] зі строком погашення 12 років. Згідно договору купівлі-продажу від 27 червня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за № 1542, [PERSON] є власником двокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 43,72 кв.м., жилою площею 27,95 кв.м. Право власності на квартиру зареєстроване у Маріупольському бюро технічної інвентаризації 02 вересня 2003 року за № 1373820. У подальшому 19 листопада 2003 року [PERSON] та Акціонерне товариство закритого типу «Спеціалізоване Управління № 112 «Стальконструкція» уклали договір застави нерухомості, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Бодягіною І.І. та зареєстрований у реєстрі за № 41, предметом якого є спірна квартира. Разом з цим у той же день нотаріусом була накладена заборона відчуження квартири [ADDRESS], що належить [PERSON], до припинення дії чи розірвання договору застави. Статтею 41 Конституції України закріплені фундаментальні права особи в сфері приватної власності, згідно якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян. Статтею 51 Конституції України закріплено, що кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 Сімейного кодексу України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Норми Сімейного кодексу України у статтях 57 та 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто, є особистою приватною власністю кожного з них. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 цього Кодексу. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Згідно з частиною 1 статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПУ України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. На підставі зазначеного, з урахуванням того, що відповідачем повністю визнані позовні вимоги [PERSON], суд приходить до висновку про їх законність та знаходить можливим визнати за позивачем право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS]. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, то у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані зі сплатою позивачем судового збору підлягають стягненню з відповідача на її користь. Разом з цим, частиною 1 ст. 142 ЦПК України та частиною 3 статті 7 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, в матеріалах справи маються дублікат квитанції № 0.0.1104752979.1 від 10 серпня 2018 року, з якої вбачається що [PERSON] сплачено суму судового збору у розмірі 704,80 грн. за подання до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області позовної заяви, а також дублікат квитанції № 0.0.1104756522.1 від 10 серпня 2018 року про сплату позивачем судового збору у розмірі 352,40 грн. за подачу до суду заяви про забезпечення позову. За таких підстав, у зв'язку із визнанням [PERSON] позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved