Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-15 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 17.08.2015 приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В. за реєстровим номером 1435. В обґрунтування вимог, позивач послався на те, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження ВП №48295614 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 6 929 424 грн. В межах здійснення виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника, на підставі ухвали Хустського районного суду Закарпатської області від 01.09.2014. Разом з цим, зазначає позивач, з метою уникнення повернення боргу [PERSON] перед позивачем, відповідачі почали відчужувати майно на користь третіх осіб та звернулись з позовом про розірвання шлюбу в Печерський районний суд м. Києва, справа № 757/33795/15-ц. Перебуваючи у шлюбі відповідачі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру, уклавши договір купівлі-продажу квартири за реєстровим номером 2-5195 від 19.09.1998, посвідчений нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Бочкарьовою Н. М. Зазначену квартиру, не зважаючи на наявність арешту, [PERSON] за згодою свого чоловіка [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування, який укладений 17.08.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р.№ 1435. Позивач вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не визначивши частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], не мали права дарувати вказану квартиру, оскільки на майно співвласника [PERSON] накладено арешт. За таких обстави, позивач посилаючись на фіктивність оспорюваного договору, просить суд визнати його недійсним на підставі ст.234 ЦК України. Зокрема, позивач стверджує, що оспорюваний Договір відповідачами був укладений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. У судове засідання позивача та відповідач не з'явились, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлялися належним чином. В матеріалах справи наявна заява представника позивача, відповідно до якої представник просить суд проводити судове засідання за відсутності позивача та представника позивача. Суд визнав можливим проводити судове засідання за відсутності позивача, представника позивача та відповідача у заочному порядку. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на виконанні у Відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у м. Києві перебуває виконавче провадження ВП №48295614 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу 6 929 424 грн. Як вбачається з матеріалів справи в ході здійснення виконавчого провадження накладено арешт на все майно боржника, на підставі ухвали Хустського районного суду Закарпатської області від 01.09.2014. (а.с. 10). 17.08.2015 між відповідачкою [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування належної праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартири [ADDRESS], згідно з умовами якого відповідачка подарувала вказаний об'єкт нерухомого своєму сину, відповідачу папо справі [PERSON] Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Н.В. Факт укладення вказаного договору у часниками процесу не заперечувався та підтверджується наявними в матеріалах справи копією витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 7-8). Обґрунтовуючи вимоги про визнання даного договору недійним, позивач зазначає, що з метою уникнення повернення боргу [PERSON] перед позивачем, відповідачі почали відчужувати майно на користь третіх осіб та звернулись з позовом про розірвання шлюбу в Печерський районний суд м. Києва, справа № 757/33795/15-ц. Перебуваючи у шлюбі відповідачі [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру, уклавши оспорюваний договір купівлі-продажу квартири за реєстровим номером 2-5195 від 19.09.1998, посвідчений нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Бочкарьовою Н. М. Зазначену квартиру, не зважаючи на наявність арешту, [PERSON] за згодою свого чоловіка [PERSON] подарувала своєму сину [PERSON] на підставі договору дарування, який укладений 17.08.2015, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кисельовою Надією Володимирівною за р.№ 1435. Позивач вважає, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не визначивши частки в праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS], не мали права дарувати вказану квартиру, оскільки на майно співвласника [PERSON] накладено арешт. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, цим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним задам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ого Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена (ст. 65 Сімейного кодексу України). Статтею 73 Сімейного кодексу України визначено, що за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя, яка виділена йому в натурі. У разі виділу частки майна в натурі одному з подружжя, воно підлягає реєстрації в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Предметом договору відповідно до ст.718 ЦК України можуть бути і нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, відповідно до ст.719 ЦК України. Сторони у договорі дарування можуть бути фізичні особи, відповідно до ст.720 ЦК України. Юридичним наслідком укладення договору дарування є безповоротне припинення права власності у дарувальника на майно, що є предметом договору, та виникнення права власності на нього у обдарованого, тобто, правовою метою договору дарування є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної вигоди. Згідно ч. 4 ст. 722 ЦК України прийняття обдарованим документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів, тощо) є прийняттям дарунка. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до роз'яснення п. 24 Постанови Пленуму № 9 Верховного Суду України від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Відповідно до вимог п.п. 2.1. пункт 2 глави 2 Розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України - при підготовці до нотаріального посвідчення правочину Приватним нотаріусом КМНО Кисельовою Н.В. перевірено відсутність заборони відчуження або арешту майна, яке виступає предметом договору, зазначена обставина позивачем належними засобами доказування не спростована. На момент посвідчення договору, частка на майно у праві спільної сумісної власності за [PERSON] не виділена та не зареєстрована в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, відтак, відповідно до статті Сімейного кодексу України нотаріусом отримано нотаріальну засвідчену згоду чоловіка - [PERSON] на відчуження майна. За вказаних обставин, суд дійшов висновку, що сторонами в момент вчинення оспорюваного правочину дотримано вимоги, встановлені статтею 203 Цивільного кодексу України, правочин направлений на досягнення сторонами правових наслідків, доказів, які б підтверджували, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину позивачем не надано, відтак, підстави для визнання договору дарування від 17.08.2015 не дійсним відсутні. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed