Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

У серпні 2019 року до суду звернулася [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації (надалі за текстом - відповідач), про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 28.10.2004 року вона була прийнята на роботу до централізованої бухгалтерії Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації на посаду бухгалтера. 10.07.2019 року позивача було звільнено з роботи за прогул, з чим позивач не погоджується і вважає своє звільнення незаконним, оскільки вона виконувала свої обов`язки сумлінно, а в момент встановлення факту прогулу була відсутня на роботі з поважних причини, через хворобу. У зв`язку із зазначеним позивач просила поновити її на посаді бухгалтера централізованої бухгалтерії Управління освіти Подільської районної в м. Києві, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду. В подальшому позивач уточнила позовні вимоги, виключивши із їхнього складу позовну вимогу про відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року відкрито провадження у справі, встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Представник відповідач подала відзив, у якому заперечила проти задоволення позовних вимог, вважаючи їх необгрунтованими. Зазначила, що уповноваженим органом відповідача в межах його компетенції було прийнято рішення про звільнення позивача з посади на підставі пункту 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку з систематичною відсутністю позивача на робочому місці. 07.06.2019 року представником відповідача було здійснено виїзд на робоче місце позивача та встановлено факт її відсутності на робочому місці, що підтверджується відповідним актом. В подальшому, 26.06.2019 року виїзд на робоче місце позивача було здійснено повторно і також зафіксовано факт відсутності. 27.06.2019 року позивача було запрошено для надання письмових пояснень, однак, остання відмовилася їх надавати, причини відсутності на робочому місці не повідомила. 04.07.2019 року профспілковим комітетом централізованої бухгалтерії було надано згоду на звільнення позивача у зв`язку з прогулом. 09.07.2019 року відповідачем було видано наказ про звільнення позивача та доведено останній під розпис. Крім того, того ж дня позивачу під розпис було видано трудову книжку. А відтак, на думку представника відповідача, звільнення позивача було здійснено відповідно до вимог чинного законодавства і у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності усі докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. 01.11.2004 року позивача було прийнято на посаду бухгалтера централізованої бухгалтерії Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації відповідно до наказу від 24.10.2004 року № 889-К, 10.07.2019 року звільнена з займаної посади у зв`язку із прогулом без поважних причин відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України (а.с. 14-15). 20.12.2018 року на ім`я начальника управління освіти Васіної М.В. підготовлено доповідну записку Балінською А.Т. , директором гімназії № 34, в приміщенні якої розташовується робоче місце позивача, про систематичну відсутність позивача на робочому місці (а.с. 27-28). 07.06.2019 року комісією відповідача складено акт про те, що позивач була відсутня на робочому місці більше трьох годин (а.с. 31). 26.06.2019 року комісією відповідача складено акт про факт відсутності працівника на робочому місці. Зокрема, зазначено, позивач була відсутня на робочому місці з 14:45 до 18:00 годин (а.с. 32). Безпосередній керівник позивача головний бухгалтер Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації Олійник О.М. 27.06.2019 року надала пояснення, що їй невідома причина відсутності позивача на робочому місці 26.06.2019 року (а.с. 33). 27.06.2019 року позивача було запрошено для надання пояснень щодо відсутності на робочому місці 26.06.2019 року, однак позивач відмовилася надавати пояснення, про що складено комісійний акт (а.с. 35). 01.07.2019 року відповідач звернувся до профспілкової організації централізованої бухгалтерії Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації щодо надання згоди на звільнення позивача (а.с. 36-37). 04.07.2019 року профспілковим комітетом централізованої бухгалтерії Управління освіти Подільської районної в м. Києві державної адміністрації надано згоду на звільнення позивача, у зв`язку з прогулом (а.с. 38). 09.07.2019 року видано наказ про звільнення позивача за прогул без поважних причин, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. На наказі стоїть відмітка про ознайомлення «з приказом ознакомлена и несогласна» і підпис позивача (а.с. 39). Книга обліку руху трудових книжок і вкладишів до них містить підпис позивача про отримання трудової книжки від 10.07.2020 року (а.с. 40-41). Відповідно до ст. 2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Держава створює умови для ефективної зайнятості населення, сприяє працевлаштуванню, підготовці і підвищенню трудової кваліфікації, а при необхідності забезпечує перепідготовку осіб, вивільнюваних у результаті переходу на ринкову економіку. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Стаття 5-1 КЗпП України передбачає, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України: вільний вибір виду діяльності; безплатне сприяння державними службами зайнятості у підборі підходящої роботи і працевлаштуванні відповідно до покликання, здібностей, професійної підготовки, освіти, з урахуванням суспільних потреб; надання підприємствами, установами, організаціями відповідно до їх попередньо поданих заявок роботи за фахом випускникам державних вищих навчальних, професійних навчально-виховних закладів; безплатне навчання безробітних нових професій, перепідготовку в навчальних закладах або у системі державної служби зайнятості з виплатою стипендії; компенсацію відповідно до законодавства матеріальних витрат у зв`язку з направленням на роботу в іншу місцевість; правовий захист від необгрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Пункт 4 частини 1 ст. 40 КЗпП України встановлює, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) дав згоду на розірвання трудового договору. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обгрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обгрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Згідно з вимогами ст. 147-149 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Під час встановлення всіх обставин звільнення позивача з посади, судом досліджено докази поважності причини відсутності на роботі, яка встановлена 26.06.2020 року. Відповідно до довідки, наданої позивачу Амбулаторією загальної практики та сімейної медицини від 02.07.2019 року, [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з 26.06.2019 року по 01.07.2019 року (а.с. 15). Суд критично ставиться до наданого позивачем доказу, оскільки факт перебування на амбулаторному лікуванні позивача в період з 26.06.2019 року по 01.07.2019 року не свідчить про непрацездатність позивача та поважність причини відсутності на роботі. Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок видачі документів, що засвідчують тимчасову непрацездатність громадян, затвердженої Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 13.11.2001 року № 455 тимчасова непрацездатність працівників засвідчується листком непрацездатності. Крім того, суд бере до уваги відсутність будь-яких доказів, які б свідчили про те, що позивач інформувала свого керівника чи інших працівників про причину відсутності на роботі та свою хворобу. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивачем не надано належних і допустимих доказів, в обгрунтування того, що відповідач незаконно розірвав трудовий договір і звільнив її за прогул за відсутності відповідних підстав, позовна вимога щодо поновлення позивача на посаді задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі, позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу також задоволенню не підлягає. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed