Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом та просив суд: - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] кошти в сумі 13 125,00 доларів США, що еквівалентно 354 114,53 грн., що є 1/2 частини від погашеного [PERSON] боргу за договором позики, що підтверджується розпискою від 08.12.2008; - визнати за [PERSON] обов`язок повернути борг в сумі 875,00 (вісімсот сімдесят п`ять) доларів США до 08.12.2022 [PERSON] за договором позики, що підтверджується розпискою від 08.12.2008; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір в сумі 3 541,15 гривень. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18.04.2012 між сторонами було зареєстровано шлюб. Під час перебування в шлюбі 31.07.2013 позивач придбав квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Зі слів позивача, вказана квартира була придбана позивачем за позичені ним кошти на підставі розписки, відповідно до якої він позичив на купівлю квартири у свого батька кошти в сумі 28 000 тис. доларів США. Позивач зазначив, що згідно з розпискою термін повернення грошей 08.12.2022. Зі слів позивача, з лютого 2017 року сторони припинили шлюб та спільне проживання. Після припинення спільного проживання позивач повернув частину боргу за розпискою. Позивач вказував, що під час розгляду цивільної справи № 369/10586/18 в Києво-Святошинському районному суді за позовом відповідача до позивача було встановлено, що згадано вже квартира є спільним майном подружжя і поділена між ними в рівних частках. Позивач вважає, що оскільки кошти позичені ним в інтересах сім`ї - придбання спільного житла, а квартира визнана спільним майном сторін, то і обов`язок поверненню коштів належить не тільки позивачу, а і відповідачу. Ухвалою суду 17.08.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 11.03.2021 до суду надійшов відзив на позовну заяву в якому відповідач зазначила, що не погоджується з доводами позивача, що розписки написані ним особисто і що, на її думку, боргу взагалі не існувало, так як не було надано допустимих доказів, у задоволені позову просила відмовити. 17.03.2021 ухвалою суду було закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті. У судове засідання представник позивача з`явилась, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання також з`явився, позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. Вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку про відмову в задоволені позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено з рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 04.07.2017 у справі 369/3897/17, що набрало законної сили 14.07.2017, що сторони 18.04.2012 уклали шлюб, який було цим рішенням розірвано. Позивачем було складено розписку від 08.12.2012, відповідно до якої він позичив у [PERSON] 28 000 доларів США для купівлі квартири у м. Вишневе до 08.12.2022. Доказів погодження позивачем такої позики з відповідачем суду надано не було. На підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2013, посвідченого приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінєєвою І.А. за реєстровим № 2875, на ім`я позивача було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] , за 209 400,00 гривень. Сторони цього правочину погодили, що підписанням цього договору вони засвідчили про проведення остаточних розрахунків та відсутність будь-яких претензій один до одного. Вказаний договір було укладено зі згоди відповідача, як дружини покупця, викладеної у заяві від 31.07.2013, посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Біккінєєвою І.А. за реєстровим № 2874. Доказів того, що зазначену квартиру було придбано на ім`я позивача саме за кошти, позичені ним відповідно до розписки від 08.12.2012, суду надано не було. Відповідно до рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.02.2020 у справі № 369/10586/18, що набрало законної сили, позов [PERSON] про поділ майна подружжя було задоволено, визнано за сторонами право власності по 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] . У вказаному рішенні суду не було встановлено, що вказана квартира була придбана [PERSON] саме за кошти, позичені ним за розпискою від 08.12.2012. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я відповідача зареєстровано право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до розписки [PERSON] від 05.08.2018 позивач повернув частину боргу за розпискою від 08.12.2012 у сумі 26 000 тис. доларів США. Крім цього, відповідно до розписки [PERSON] від 18.01.2020 позивач повернув частину боргу за розпискою від 08.12.2012 у сумі 250 доларів США. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він дійсно давав у борг [PERSON] кошти у сумі 28 000 тис. доларі США на придбання квартири і що йому позивачем вже було повернуто 26 250 доларів США. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та судової практики Верховного Суду. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. З урахуванням ч.ч. 1, 3, 4 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 у справі № 372/1558/16-ц вказав на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. З огляду на ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У результаті аналізу правових норм та судової практики, з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступних висновків. Так як відсутні докази на підтвердження того, що заявлену позивачем позику було отримано ним зі згоди відповідача, що отримані за спірним договором позики кошти було використано саме в інтересах сім`ї, в тому числі й на купівлю квартири сторін, що між датою позики та купівлею квартири проміжок часу складає півроку, немає підстав вважати, що спірний борг є спільним сумісним боргом сторін, тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, так як у задоволенні позову відмовлено, судовий збір суд залишає за позивачем . При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed