Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, який мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] . У зазначеній квартирі зареєстрована відповідачка - [PERSON] , яка є його колишньою дружиною. Шлюб між сторонами, який був зареєстрований 07.04.2018р., розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2020р. Реєстрація відповідачки у його квартирі відбулась у зв`язку з реєстрацією шлюбу. Відповідачка вселилась в квартиру в якості члена його сім`ї і набула право користування його майном, яке по своїй суті є сервітутом. Наразі відповідачка не є членом його сім`ї, чужа для нього людина, вони не ведуть спільне господарство, не пов`язані спільним побутом, не мають взаємних прав та обов`язків, але відповідачка добровільно з реєстраційного обліку не знімається, чим чинить йому перешкоди в користуванні власністю, оскільки він вільно не може розпоряджатися та користуватися своїм майном, вимушений нести додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних послуг за зареєстровану відповідачку, зокрема за послуги з постачання газу, вивіз сміття. Оскільки відповідачка [PERSON] не є членом сім`ї позивача, то відпалили підстави для існування сервітуту та є підстави для його припинення. Просить усунути перешкоди в користуванні власністю, визнавши [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з припиненням сервітуту. Ухвалою суду від 19.08.2020р. в задоволенні клопотання [PERSON] про звільнення від сплати судового збору було відмовлено, вказаний позов було залишено без руху і позивачу надано строк для усунення його недоліків - надання суду платіжного документу про сплату судового збору на користь держави. 02.09.2020 року на виконання ухвали суду від представника позивача надійшла заява про усунення недоліків разом із квитанцією про сплату судового збору. Ухвалою суду від 08.09.2020р. за вказаним позовом відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання. 30.09.2020р. від відповідачки [PERSON] до суду надійшла заява, в якій вона вказує, що судові виклики та документи від суду у даній справі не отримувала, проти задоволення позову заперечила, додала копію рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі ЄУН №337/2183/19 від 14.01.2020р. та копію постанови Запорізького апеляційного суду у справі ЄУН №337/2183/19 від 21.07.2020р. 05.10.2020р. відповідачка [PERSON] отримала копію ухвали про відкриття провадження, копію позовної заяви та доданих до неї документів, судову повістку про виклик в підготовче судове засідання, однак в підготовче засідання не прибула, відзиву на позовну заяву або зустрічного позову у встановлений судом строк від відповідачки до суду не надходило. Ухвалою суду від 27.10.2020р. підготовче провадження було закрито, справа призначена до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених в позовній заяві, просить позов задовольнити. Відповідачка в судове засідання не прибула за невідомими причинами, про час та місце судового засідання повідомлялась у встановленому законом порядку за місцем реєстрації та за місцем фактичного мешкання. Суд, враховуючи згоду представника позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до ст.280 ЦПК України, провести заочний розгляд справи у відсутність відповідачки. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07.04.2018р., який розірвано на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 09.06.2020р., яке набрало законної сили 07.08.2020р. Зі змісту вказаного судового рішення вбачається, що шлюбні відносини між сторонами відсутні понад один рік через те, що в родині відсутнє взаєморозуміння у вирішення життєво важливих понять, різноманітних поглядів на сімейне життя, втрачені почуття любові та поваги. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] . На підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 14.04.2008р., яке видано Хортицькою районною адміністрацією Запорізької міської ради, та свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.10.2015р., яке посвідчено державним нотаріусом Восьмої Запорізької державної нотаріальної контори Котькорло В.А., реєстровий номер №1373, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідачка [PERSON] зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 11.09.2018р. по теперішній час. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя у справі ЄУН №337/2183/19 від 14.01.2019р., яке залишено без змін постановою Запорізького апеляційного суду від 21.07.2020р., [PERSON] та малолітній [PERSON] усунуто перешкоди у користуванні житловим приміщенням шляхом їх вселення у квартиру [ADDRESS] . Зі змісту вказаних судових рішень вбачається, що [PERSON] , яка зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї власника квартири - [PERSON] , має право користуватися квартирою нарівні з власником, але не може потрапити до квартири у зв`язку з тим, що власник не надає їй ключів від квартири, перешкоджає її вселенню. Відповідно до ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. При цьому необхідно звернути увагу, що ЖК УРСР був прийнятий 30.06.1983 року і він не відображає усіх реалій сьогодення. ЦК України є кодифікованим актом законодавства, який прийнято пізніше у часі, тому темпоральна колізія вирішується саме на користь норм ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Можна зробити висновок, що законодавець при прийнятті ЦК України у вказаній статті не визначив особливостей застосування норм ЦК України до житлових правовідносин в цілому, разом з тим, відносини, які регулюються ЖК УРСР, у своїй більшості є цивільно-правовими та мають регулюватися саме нормами ЦК України. У рішеннях Конституційного Суду України N 4-зп від 3 жовтня 1997 року у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини п`ятої статті 94 та статті 160 Конституції України (справа про набуття чинності Конституцією України) №18/183-97 та № 5-рп/2012 від 13 березня 2012 року у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини четвертої статті 3 Закону України «Про запобігання впливу світової фінансової кризи на розвиток будівельної галузі та житлового будівництва» (справа про заборону розірвання договорів інвестування житлового будівництва) № 1-7/2012 зазначено, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, що сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд прийшов до висновку про обґрунтованість вимог позивача [PERSON] . Так, аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] зареєстрована та проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї власника, будучи дружиною позивача, і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Як вже зазначалось, відповідно до ч.2 ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Позивач [PERSON] є власником спірної квартири. Сторони розірвали шлюб, відповідачка наразі не є членом сім`ї власника квартири, спільним побутом із позивачем не пов`язана, на даний час проживає за іншою адресою, чого не спростовує, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст. 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17, постанові від 22 травня 2019 року у справі № 759/11863/16-ц. Обставини вселення відповідачки у спірну квартиру, які встановлені рішеннями судів у справі ЄУН №337/2183/19, суд до уваги не приймає, оскільки позов у вказаній справі був пред`явлений з інших підстав. Водночас суд враховує, що відповідачка обґрунтованого заперечення проти позову у вигляді відзиву на позовну заяву не подала, в судове засідання не прибула і жодним чином позовні вимоги не спростувала. На підставі викладеного та за встановлених судом обставин цієї справи, суд вважає, що право власності та користування позивача на житлове приміщення (квартиру) підлягає захисту в обраний позивачем спосіб, в зв`язку з чим позов слід задовольнити. Повний текст рішення складено 14.12.2020р.

Outcome: approved