Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У серпні 2013 року позивачі звернулися до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого посилались на те, що в травні 1991 року вони успадкували будинок, розташований за адресою [ADDRESS]. Відповідач по справі збудувала гараж на водяному колекторі, по якому проводиться водопостачання їхнього будинку. Позивачі неодноразово звертались до [PERSON] з питанням надання їм доступи до їхнього майна та контролю за водопостачанням, але вона категорично відмовилась. 17 грудня 2012 року ними було подано заяву до Дніпродзержинської міської ради про передачу їм у приватну власність земельної ділянки за вказаною адресою, на що 27 лютого 2013 року Дніпродзержинська міська рада надала відповідний дозвіл. Документи по приватизації були направлені до ТОВ «Дніпроземресурси» для підготовки землевпорядної документації. Серед документів, які було необхідно подати, був акт про погодження меж земельної ділянки, згоду від двох сусідів вони отримали, а [PERSON], яка є власницею будинку [ADDRESS], відмовилась підписати акт узгодження меж, мотивуючи тим, що межі не відповідають її технічній документації. Уточнивши позовні вимоги, просили встановити, що у їх користуванні перебуває земельна ділянка за адресою [ADDRESS], загальною площею 0,0528 га, яка межує з сусідніми ділянками за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS] і її зовнішні межі відповідають межам і розмірам відображеним у кадастровому плані та відповідному акті встановлення (відновлення) меж земельної ділянки від 2013 року; встановити земельний сервітут на їх користь щодо земельної ділянки, що розташована за адресою [ADDRESS] для визначення права обслуговування водопровідного трубопроводу постачання води до їх будинку (а.с.2-6, 22-26, 39-43, 120-124, 144). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 21 січня 2016 року позовні вимоги задоволено частково: встановлено, що у користуванні [PERSON] та [PERSON] перебуває земельна ділянка за адресою [ADDRESS] площею 0,0528 га, яка межує з сусідніми ділянками за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS]; м. [ADDRESS] і її зовнішні межі відповідають межам і розмірам відображеним у кадастровому плані та відповідному акті встановлення (відновлення) меж земельної ділянки від 2013 року виготовленому ТОВ «Дніпроземресурси» м. Дніпродзержинськ (а.с. 206-207). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення суду, порушення норм процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, ставить питання про скасування рішення, та просить постановити нове рішення, яким у задоволені позову [PERSON], [PERSON] відмовити в повному обсязі (а.с.112-216). [PERSON], [PERSON] у своїх запереченнях просили рішення суду залишити без змін. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що згідно із свідоцтвом про право на спадщину від 15 травня 1991 року [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON], померлого [INFO] року; спадщина складається із ? частини житлового будинку з надвірними спорудами по [ADDRESS], які розташованій на земельній ділянці площею 537кв.м.; ще ? цього будинку належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 15 травня 1991 року (а.с.9-10). Рішенням Дніпродзержинської міської ради № 685-32/У! від 27 лютого 2013 року надано [PERSON] та [PERSON] дозвіл на розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та на розроблення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право на земельні ділянки та визначення кадастрових номерів на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). Рішенням виконавчого комітету Дніпродзержинської міської ради № 390 від 31 грудня 1997 року передано безкоштовно у приватну власність і постійне користування [PERSON] земельну ділянку площею 0,0852 для будівництва та обслуговування житлових будинків за адресою: [ADDRESS] (а.с. 59). Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції посилався на ст.. 98-100, 120, 145, 152 ЗК України і виходив із того, що позивачі користувалися земельною ділянкою згідно технічної документації, яка додавалася до документів на будинок. Через не бажання відповідачки добровільно узгодити межі їхніх земельних ділянок позивачі не можуть провести приватизацію земельної ділянки, на якій розташований їхній будинок і своїми діями відповідач порушує гарантоване ст.. 41 Конституцією України право приватної власності, вимоги ч. 1 ст. 96 ЗК України, які декларують обов'язок власників земельних ділянок дотримання правил добросусідства та обмежень пов'язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Однак, із вказаними висновками погодитись неможливо з наступних підстав. Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам рішення суду не відповідає. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 цього Кодексу встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до змісту положень ст. ст. 11,15 ЦПК України цивільні права і обов'язки випливають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів встановлений ст. 16 ЦК України. Як правило, власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст.158 ЗК України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Як роз'яснено у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка позивачам у власність не передана, а до органів місцевого самоврядування з питанням встановлення меж суміжних земельних ділянок, - позивачі не звертались. За таких обставин рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України (не застосовано закон, який підлягав застосуванню), з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог про встановлення, що у користуванні позивачів перебуває земельна ділянка за адресою [ADDRESS], загальною площею 0,0528 га, оскільки діючим законодавством не передбачений такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, який був обраний позивачами. У частині відмови у задоволенні позовних вимог рішення суду не оскаржується, тому апеляційним судом не ревізується.

Outcome: dismissed