Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У серпні 2016 року позивач громадянин Італії [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].), Департаменту державної реєстрації при Міністерстві юстиції України, [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського нотаріального округу [PERSON] (далі по тексту - П/Н КМНО [PERSON].), приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик Володимир Вікторович про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна та договору іпотеки недійсними, застосування наслідків недійсності правочину шляхом повернення майна та зобов'язання вчинити певні дії. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 26.09.2016 відмовлено у відкритті провадження в частині вимог до Департаменту державної реєстрації при Міністерстві юстиції України про зобов'язання виключити відомості про реєстрацію речових прав та їх обтяжень та здійснити державну реєстрацію права власності на нерухоме майно. Протягом усього розгляду справи представник позивача неодноразово уточнювала позовні вимоги, та відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог від 03.11.2016 позивач просить суд: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 01.02.2012, посвідчений П/Н КМНО [PERSON]., за реєстровим №461; - визнати недійсним договір іпотеки 5-ти кімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 133,20 кв.м, житловою площею -102,30 кв.м., укладений між іпотекодержателем [PERSON] та іпотекодавцем [PERSON], і зареєстрований в реєстрі 24.06.2016 за №1042; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS], та передати її у володіння власника - [PERSON]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що є власником нерухомого майна, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (далі по тексту - Квартира), яке належить позивачу на підставі Договорів дарування, з моменту укладення яких позивач не вчиняв жодних правочинів з відчуження Квартири, не вчиняв жодних доручень та не видавав довіреностей, якими б уповноважувалися особи на відчуження Квартири із правом підписом таких договорів. Зазначає, що з моменту набуття права власності на Квартиру продовжував розпоряджатися майном, передавав Квартиру в оренду та ніс всі витрати на утримання Квартири. На початку липня 2016 року особа, яка здійснює періодичне прибирання Квартири повідомила, що увійти до Квартири не може. 17.07.2017 позивач прибув до України та виявив, що доступ до Квартири йому унеможливлено, замки на вхідних дверях були замінені, Квартира зачинена. У зв'язку із зазначеним у позивача виникли підозри щодо вчинення протиправного посягання на його майно, що стало підставою для перевірки інформації про Квартиру в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна було встановлено, що власником Квартири є інша особа - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2012, посвідченого П/Н КМНО [PERSON]. Однак, позивач зазначає, що зазначений договір не укладав, йому невідомий [PERSON] Більше того, вказує, що в останнє на території України був у період з 20.11.2011 по 22.11.2011. Позивач зазначає, що незаконна нотаріальна дія по внесенню відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу від 01.02.2012 є результатом шахрайських дій за попередньою змовою між собою групи осіб, які мали умисел на отримання чужого майна при усвідомленні незаконності своїх дій. Крім того, зазначає, що [PERSON] та [PERSON] були оформлені договори позики та іпотеки, які, як вказує позивач, були вчинені для подальшої зміни власника Квартири на добросовісного набувача. З урахуванням викладеного, на підставі ст. 215 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України) позивач просить визнати договір купівлі-продажу Квартири недійсним, на підставі ст. 216 ЦК України визнати недійсним договір іпотеки Квартири, та на підставі ст. 387 ЦК України витребувати Квартиру з незаконного володіння [PERSON] У судове засідання позивач не з'явився, через канцелярію суду представником позивача подано клопотання про розгляд справи у відсутність сторони позивача, позовні вимоги підтримує, просить позовну заяву, з урахуванням останньої заяви про уточнення позовних вимог від 03.11.2016, задовольнити, проти заочного розгляду справи незаперечувала. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, заяву про розгляд справи у їх відсутність до суду не направили. П/Н КМНО [PERSON]. у судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином. В матеріалах справи містяться письмові пояснення, відповідно до яких П/Н КМНО [PERSON]. позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить позов задовольнити. П/Н БРНО Київської області Колейчик В.В. у судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином. За вказаних обставин, суд на підставі ч.4 ст.169, ч.1 ст.224 ЦПК України, з огляду на відсутність заперечень представника позивача, визнавши причини неявки відповідачів, неповажними, визнав можливим провести заочний розгляд справи, у відсутність позивача та відповідачів, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів, які вважає достатніми для правильного вирішення справи. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що позивач є власником Квартири на підставі договорів дарування, зокрема: - Договору про дарування частини квартири від 09.03.1998, зареєстрованого П/Н КМНО Пузіком Ю.О. в реєстрі за №1112 (Том 1, а.с. 27-28); - Договору про дарування частини квартири від 09.03.1998, зареєстрованого П/Н КМНО Пузіком Ю.О. в реєстрі за №1113 (Том 1. а.с. 29-30); - Договору про дарування частини квартири від 09.03.1998, зареєстрованого П/Н КМНО Пузіком Ю.О. в реєстрі за №1114. (Том 1, а.с. 25-26). Також, право власності позивача на Квартиру підтверджується Інформаційною довідкою Київського міського бюро технічної інвентаризації за підписом Начальника В. Сенчука за №28610 від 19.07.2016. (Том 1, а.с. 31) За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ч. 1 ст. 655 ЦК України). Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстрі Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 18.07.2016 за №6361372, право власності на Квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу Квартири від 01.02.2012, посвідченого П/Н КМНО [PERSON]. (Том 1, а.с. 17-18) Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 5 та ч. 6 ст. 203 ЦК України). В процесі розгляду справи судом було задоволено клопотання про витребування доказів, зокрема судом витребовувалися у відповідача [PERSON] та у П/Н КМНО [PERSON] оригінал Договору купівлі-продажу Квартири та у П/Н КМНО [PERSON] нотаріальні реєстри за 2012 рік. Разом з тим, ці документи так і не були надані особами, у яких вони витребовувалися. Водночас, суд враховує наявну в матеріалах справи відповідь з Київського державного нотаріального архіву від 04.08.2016 за Вих. №1168/01-21, у якій зазначено про те, що за даними наглядової справи №609 П/Н КМНО [PERSON] на підставі акта про вилучення документів нотаріального діловодства П/Н КМНО [PERSON], реєстри для реєстрації нотаріальних дій за 2012 рік та Договір купівлі-продажу Квартири від 01.02.2012, та документи, на підставі яких він посвідчувався - відсутні. (Том 1, а.с. 42) Крім того, відповідно відповіді заступника Міністра з питань державної реєстрації Павла Мороза від 30.08.2016 за №29896/23122-0-33-16/19, діяльність П/Н КМНО [PERSON] припинена на підставі наказу Головного управління юстиції у м. Києві від 04.04.2012 №618. Робочою групою Управління було здійснено вилучення справ П/Н КМНО [PERSON] для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву, про що складено відповідний акт. За інформацією Управління в даному акті зазначено, що реєстри для реєстрації нотаріальних дій за 2011-2012 роки відсутні. За дорученням Міністерства юстиції України Управлінням проведено перевірку, якою встановлено, що реєстри для реєстрації нотаріальних дій за 2012 рік та Договір купівлі-продажу Квартири, посвідчений П/Н КМНО [PERSON]., не передавались на державне зберігання до Київського державного нотаріального архіву. (Том 2, а.с. 34-36) Також, відповідно до листа за підписом начальника управління з питань нотаріату Міненка К.В. від 18.08.2016 за №20626/11-26, Київський державний нотаріальний архів листом від 12.08.2016 №1227/01-20 повідомив, що відповідно до додатку №43 (документи вилучені за 2012 рік) акта про вилучення справ приватного нотаріуса для передачі на зберігання до державного нотаріального архіву, реєстри для реєстрації нотаріальних дій за 2012 рік та договір купівлі-продажу Квартири від 01.02.2012 за реєстровим №461 не передавались на державне зберігання. (Том 2. а.с. 48-49) Поряд з цим, в матеріалах справи містяться письмові пояснення П/Н КМНО [PERSON], у яких остання повідомляє суд про те, що Договір купівлі-продажу Квартири вона не посвідчувала, оскільки, він не відповідає формі і змісту договору, який вона завжди складала, також, підпис у графі «нотаріус» виконано не нею. Зазначає, що з позивачем по справі та [PERSON] не знайома, та ніколи не бачила, за весь час своєї роботи з нерезидентами не працювала. Вбачає ознаки підроблення Договору купівлі-продажу Квартири з метою заволодіння майном позивача. (Том 2, а.с. 232-233) За інформацією Держприкордонслужби України від 08.09.2016 за Вих. №0.64-19013/0/15-16 позивач перебував на території України з 20.11.2011 по 22.11.2011; з 17.07.2016 по 20.07.2017. (Том 2, а.с. 33) Також, в матеріалах справи міститься висновок спеціаліста №139 від 02.11.2016, у якому зазначено, що підпис та рукописний запис в графі «Продавець» в копії Договору купівлі-продажу Квартири, датованого 01.02.2012, ймовірно виконано не [PERSON], а іншою особою. (Том 2, а.с. 37-43) Отже, з наявних в матеріалах справи доказів суд вбачає наявність достатніх підстав вважати, що Договір купівлі-продажу Квартиру був укладений не позивачем, з урахуванням не перебування останнього на території України, та наявного в матеріалах справи висновку спеціаліста, яким встановлено, що підпис в графі «Продавець» ймовірно виконано не позивачем. Також, суд зауважує на той факт, що протягом усього слухання справи відповідач - [PERSON] жодного разу у судове засідання не з'явився, хоча особисто отримував судові повістки, власноручно розписуючись у рекомендованих повідомленнях про вручення поштових відправлень. [PERSON], достовірно знаючи про підстави позовних вимог, не надав Договір купівлі-продажу Квартири чи інші належні та допустимі докази, які б спростували доводи позивача. Таким чином, в процесі судового розгляду стороною позивача доведено факт відчуження Квартири за відсутності волевиявлення позивача, як учасника договору, а тому зазначений договір в силу ст. 215 ЦК України є недійсним. Водночас, як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір позики, відповідно до умов якого останній отримав у тимчасове користування 150 000,00 доларів США, посвідчений П/Н КМНО Шевченком А.В. (Том 1, а.с. 40) В забезпечення виконання зобов'язань за вищезазначеним Договором позики, 24.06.2016 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, посвідчений П/Н КМНО Шевченком А.В., відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] Квартиру. (Том 1, а.с. 35-39) Згідно з ч. 1 ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Крім того, приписами ч. 2 ст. 583 ЦК України визначено, що заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотекою може бути забезпечене виконання дійсного зобов'язання. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. За таких обставин, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про визнання Договору купівлі-продажу недійсним, з урахуванням ст. 216 ЦК України, Іпотечний договір від 24.06.2016, посвідчений П/Н КМНО Шевченком А.В., відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку [PERSON] Квартиру, також має бути визнаний недійсним. Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Зважаючи на встановлені судом обставини, вимога про витребування Квартири з незаконного володіння [PERSON] також підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачами суду не надано жодних належних та допустимих доказів у спростування позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судового засідання. Враховуючи вищевикладене, даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам у їх сукупності, беручи до уваги докази, що містяться в матеріалах справи, які протягом розгляду справи не були спростовані відповідачами, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору, зокрема з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 7 716 грн. 80 коп., а з [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 275 грн. 60 коп.

Outcome: approved