Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-29 00:00:00

У серпні 2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , як член сім`ї наймача. Основним квартиронаймачем є її донька - [PERSON] . У вказаній квартирі також зареєстровані відповідачі по справі, які за вказаною вище адресою тривалий час з 2015 року не мешкають, не сплачують комунальні послуги та не приймають участі в утриманні квартири. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Позивачка надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, підтримала вимоги, просила позов задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Відповідачка [PERSON] в своїх інтересах та неповнолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] надала нотаріально посвідчену заяву, в якій визнала позов та просила зняти її та її неповнолітніх дітей з реєстрації за адресою [ADDRESS] у зв`язку з переїздом для проживання до Російської Федерації. Представник третьої особи Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради в судове засідання не з`явилась, надала до суду висновок та розгляд справи просила проводити без її участі. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Судом встановлено, що згідно особистого рахунку № [NUMBER] на підставі ордеру №006725 від 23.01.2012 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: квартиронаймач [PERSON] , 1982 року народження, мати [PERSON] , 1963 року народження, сини: [PERSON] , 2004 року народження, [PERSON] , 2011 року народження. Згідно відомостей з Відділу аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 09.10.2020 року, що надійшли на адресу суду 15.10.2020 року вбачається, що відповідачі по справі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З акту про фактичне проживання №46, складеного 10.08.2020 року головою КСН «Азов`є» вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрована та проживає одна за адресою: [ADDRESS] . Згідно письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідачі по справі приблизно з березня 2015 року не мешкають за адресою: [ADDRESS] . Згідно заяви відповідачки [PERSON] , посвідченої нотаріусом Армавірського нотаріального округу Краснодарського краю РФ від 29.09.2020 року, яка діє в своїх інтересах та в інтересах дітей [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що вони позов визнають та дійсно мешкають в м. Армавір Краснодарського краю РФ та просять зняти їх з реєстрації. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвами про реєстрацію за місцем перебування від 02.09.2020 року. Згідно довідки №2287/10-12 від 02.09.2020 року, виданої директором технікуму, [PERSON] навчається на 2 курсі в Армавірському агарарно-технологічному технікумі. [PERSON] , 2011 року народження навчається в 3-А класі в Муніципальному бюджетному загальноосвітньому закладі - середня загальноосвітня школа №12, що підтверджується довідкою №85 від 24.09.2020 року. Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Як роз`яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Відповідно до ст.107 ЖК наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. Разом з тим належить враховувати, що згідно п.5 ст.71 ЖК (в редакції Закону від 18 грудня 1991 р. інваліди, влаштовані в будинки-інтернати або інші установи соціальної допомоги, мають право на збереження за ними жилої площі протягом 12 місяців. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписках, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. З висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, вбачається, що питання щодо визнання [PERSON] , 2011 року народження таким що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , залишили на розсуд суду. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно із Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Аналогічний висновок щодо застосування норм права міститься у постанові Верховного Суду від 08 лютого 2018 року у справі № 361/7139/15-ц, який суд враховує при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин у даній справі. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Виходячи зі змісту ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 Цивільного процесуального кодексу України). За нормою статті 5 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, враховуючи думку відповідачів, які визнали позов, мають постійне місце реєстрації та проживання на території Російської Федерації, суд вважає доведеним той факт, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з 2015 року не проживають у квартирі [ADDRESS] , тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved