Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

у серпні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства оборони України № 43-ДП від 2 серпня 2019 року; поновити його на роботі на посаді начальника Установи «28 Управління начальника робіт»; стягнути з Міністерства оборони України на користь [PERSON] 10 000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що наказом Державного секретаря Міністерства оборони України від 2 серпня 2019 року № 43-ДП позивача звільнено з посади начальника Установи «28 Управління начальника робіт» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та розірвано контракт від 7 листопада 2018 року, на підставі пунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту. Вказаний наказ видано на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року. 7 серпня 2019 року позивача ознайомлено з наказом про звільнення, у наданні для ознайомлення подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року позивачу відмовлено. Позивач вказує, що своє звільнення вважає незаконним та протиправним з тих підстав, що на період звільнення перебував у щорічній основній та додатковій відпустках у період з 23 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року. Позивач зазначає, що відповідачем надумано зазначено підставу розірвання контракту та відповідно звільнення - підпункти «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту, оскільки за весь період виконання позивачем обов?язків на останнього накладено лише одне дисциплінарне стягнення на підстав акту розслідування від 4 березня 2019 року. Вказує, що оскаржуваний наказ не містить чітко сформульованого одноразового грубого порушення трудових обов?язків позивачем, в наказі не зазначено конкретне порушення фінансового та бюджетного законодавства. Позивач вказує, що відсутні докази наявності підстав, передбачених підпунктами «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 контракту, відтак дострокове розірвання контракту з позивачем та його звільнення із займаної посади є незаконним. Такими діями відповідача, позивачу завдано моральної шкоди, яку позивач оцінює у 10 000 гривень. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами позовного провадження в спрощеному порядку. (а.с. 52 т.1) Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2019 року справу передано до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. (а.с. 147 т.1) Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 12 листопада 2019 року справу прийнято до провадження, призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. (а.с. 161 т. 1) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 16 січня 2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду по суті. (а.с. 25 т.2) Відповідачем подано відзив на позов, в якому відповідач просить відмовити в задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Мотивуючи свою позицію, відповідач вказує на те, що в оскаржуваному наказі відповідачем чітко вказані підставі звільнення позивача, передбачені контрактом. Наказом Міністерства оборони України від 21 березня 2019 року позивачу за неналежне виконання трудових обов?язків оголошено догану. Так, за період перебування на займаній посаді позивачем не забезпечено високоефективну і стабільну роботу підприємства, зміцнення його фінансового стану, динамічний соціально-економічний розвиток; недотримано порядок фінансово-господарської діяльності, правильність ведення бухгалтерського обліку і складення звітності, а також подання звітності до органу управління майном; не створено належних умов для проведення контрольних заходів підрозділами внутрішнього аудиту органу управління майном, іншими органами аудиту та державного контролю; не вжито заходів щодо усунення виявлених під час проведення контрольних заходів підрозділами внутрішнього аудиту органу управління майном, іншими державними органами аудиту та контролю порушень, повного виконання пропозицій та рекомендацій, відшкодування збитків та притягнення до відповідальності осіб, винних у вчинених порушеннях. Вказані порушення позивача знайшли своє відображення в акті проведеного розслідування за фактами виявлених порушень окремих питань фінансово-господарської діяльності Установи «28 управління начальника робіт». (а.с. 73 т. 1) Представником третьої особи Установи «28 Управління начальника робіт» подано письмові пояснення на позов, в яких зазначено про безпідставність позовних вимог, звільнення позивача відбулось на підставі та з дотриманням вимог закону у зв?язку із невиконанням позивачем умов контракту. (а.с. 27 т.2) У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги у повному обсязі, просили суд позов задовольнити з вказаних у позові підстав. Представник відповідача, представники третіх осіб заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що наказом державного секретаря Міністерства оборони України № 55-ДП [PERSON] призначено на посаду начальника Установи «28 управління начальника робіт» (т. 1 а.с. 14). 7 листопада 2018 року між Міністерством оборони України (орган управління майном) та [PERSON] (керівником) укладено контракт з начальником Установи «28 управління начальника робіт» на період з 7 листопада 2018 року по 6 листопада 2021 року, на підставі якого між керівником та органом управління майном виникли трудові відносини. Згідно умов контракту керівник зобов?язувався безпосередньо і через адміністрацію Установи «28 управління начальника робіт» здійснювати поточне управління (керівництво) підприємством, забезпечувати його прибуткову діяльність, ефективне використання і збереження закріпленого за підприємством державного майна, а орган управління майном зобов?язувався створювати належні умови для матеріального забезпечення і організації праці керівника (далі - Контракт) (т. 1 а.с. 15-20). Наказом державного секретаря Міністерства оборони України від 2 серпня 2019 року № 43-ДП [PERSON] звільнено з роботи з посади начальника Установи «28 управління начальника робіт» на підставі п. 8 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України та розірвано контракт, укладений з останнім 7 листопада 2018 року на підставі підпунктів «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 розділу 5 контракту (т. 1 а.с. 84). Вказаний вище наказ видано на підставі подання начальника Головного управління майна та ресурсів від 17 липня 2019 року (т. 1 а.с. 85-86). Частиною 3 статті 21 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Згідно з пунктом 8 статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є підстави передбачені контрактом. Підпунктом «в» пункту 22 Контракту визначено, що контракт припиняється до закінчення терміну дії контракту у випадках, передбачених пунктом 23 цього контракту (з ініціативи органу управління майном). Відповідно до п. 23 Контракту, керівник може бути звільнений з посади, а Контракт розірвано з ініціативи органу управління майном у тому числі за пропозицією місцевого органу державної виконавчої влади, до закінчення терміну його дії, зокрема: а) у разі систематичного (двох або більше випадків) невиконання керівником без поважних причин обов?язків, покладених на нього контрактом або додатковими угодами (додатками) до контракту; б) у разі одноразового грубого порушення керівником законодавства чи обов?язків, передбачених контрактом, в результаті чого для підприємства настали (могли настати) негативні наслідки (понесено збитки, допущено втрату майна або майнових прав, виплачено штрафи і т.п.); в) у разі недотримання керівником фінансового та бюджетного законодавства; г) у разі недосягнення згоди між органом управління майном та керівником стосовно показників фінансового плану або показників ефективності використання державного майна і прибутку підприємства; ґ) у разі неподання в установленому порядку в термін, визначений у пункті 6-1 цього контракту, на затвердження або погодження органу управління майном річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства, або порушення порядку здійснення витрат суб?єктами господарювання державного сектора економіки у разі незатвердження (непогодження) річних фінансових планів у встановленому порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України від 3 жовтня 2012 року № 899. Згідно п. 6-1 Контракту керівник забезпечує складання в установленому порядку річного з поквартальною розбивкою фінансового плану підприємства на кожний наступний рік і подає його органу управління майном, з яким укладено контракт, у строки, встановлені органом управління майном, але не пізніше 01 червня року, що передує плановому. Відповідно до п. 7 Контракту, керівник зобов?язаний, зокрема, забезпечити своєчасну сплату обов?язкових платежів, зборів, податків до Державного бюджету України, державних цільових фондів та інших відрахувань відповідно до законодавства України та статуту підприємства . Установлено, що підставою для звільнення позивача за п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, стало подання начальника Головного управління майна та ресурсів О. Бікчантаєва від 17 липня 2019 року (т. 1 а.с. 85-86). Відповідно до змісту вказаного вище подання за час керівництва підприємством [PERSON] не забезпечено високоефективну і стабільну роботу підприємства, зміцнення його фінансового стану, динамічного соціально-економічного розвитку, що передбачено абз. 3 п. 7 розділу 2 Контракту. Так, відповідно до доручення державного секретаря Міністерства оборони України від 04.02.2019 року, видано наказ «Про призначення та проведення розслідування в Установі «28 управління начальника робіт» від 6 лютого 2019 року № 53. Проведеним службовим розслідуванням встановлено факт прийняття керівництвом підприємства рішень щодо отримання від ТОВ «Фортабуд» коштів для виплати заробітної плати працівникам підприємства в обмін на частину частки підприємства по договору від 05.01.2018 року № 37 у вигляді квадратних метрів житлових приміщень на суму 755 000 грн., що було здійснено без погодження з органом управління майном та призвело до втрати майнових прав та права власності на квадратні мерти згідно з договором, що є порушенням підпункту «б» пункту 23 розділу 5 Контракту. Наказом Міністерства оборони України від 21.03.2019 року № 41 ДС/КП [PERSON] оголошено догану за неналежне виконання своїх трудових обов?язків. Також у зазначеному вище поданні начальником Головного управління майна та ресурсів встановлено систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин обов?язків, покладених на нього Контрактом, що є порушенням підпункту «а» п. 23 Контракту; встановлено невиконання зобов?язань, визначених абз. 27 п. 7 розділу 2 Контракту в частині дотримання вимог законодавства щодо забезпечення фінансово-господарської діяльності, правильності ведення бухгалтерського обліку і складання звітності, що є порушенням підпункту «в» п. 23 Контракту; встановлено, що [PERSON] не досягнуто згоди з органом управління майном стосовно показників фінансового плану на 2019 рік, проєкт фінансового плану на 2019 рік не затверджено та неодноразово допрацьовувався підприємством, останні пояснення щодо фінансового плану на 2019 рік підприємством подано до органу управління майном у травні 2019 року, що є порушенням підпункту «г» пункту 23 Контракту. Станом на 15.07.2019 року керівником підприємства не надано до органу управління майном в строки та порядку, визначені в підпункті 6-1 Контракту, на затвердження та погодження річний з поквартальною розбивкою фінансовий план підприємства на 2020 рік. Крім того, встановлено невиконання зобов?язань, передбачених абз. 28 п. 7 розділу 2 Контракту щодо створення належних умов для проведення контрольних заходів підрозділами внутрішнього аудиту органу управління майном, а також зобов?язань, передбачених абз. 29 п. 7 розділу 2 Контракту щодо вжиття заходів для усунення виявлених під час проведення контрольних заходів підрозділами внутрішнього аудиту органу управління майном, порушень, повного виконання пропозицій і рекомендацій, станом на червень 2019 року на Установі «28 управління начальника робіт» не відновлено бухгалтерський облік. Викладене вище дає суду підстави для висновку про наявність обставин, викладених у підпунктах «а», «б», «в», «г», «ґ» пункту 23 Контракту для розірвання останнього до закінчення терміну дії з ініціативи органу управління майном - Міністерства оборони України, та як наслідок - звільнення позивача [PERSON] за невиконання умов трудового контракту на підставі пункту 8 частини 1 статті 36 КЗпП України. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За правилами ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, які б спростовували встановлені вище судом обставини, матеріали цивільної справи не містять та в розпорядження суду надані не були. Надані позивачем до позовної заяви копії балансового звіту про фінансовий стан на 31 березня 2019 року підприємства, а також листування між позивачем та начальником Головного управління майна та ресурсів щодо погодження фінансового плану, встановлені судом обставини також не спростовують. З врахуванням особливостей контрактної форми трудового договору, наявність чи відсутність вини не є визначальним для припинення дії контракту. Визначальним у даному випадку є сам факт порушення, а встановлена вина керівника, лише додатково підтверджує законність оскаржуваного наказу. Виходячи з особливостей зазначеної форми трудового договору, спрямованої на створення умов для виявлення ініціативності та самостійності працівників з урахуванням їх індивідуальних здібностей і професійних навичок, закон надав право сторонам при укладенні контракту самим установлювати їхні права, обов`язки та відповідальність, зокрема як передбачену нормами КЗпП України, так і підвищену відповідальність керівника та додаткові підстави розірвання трудового договору. Разом із тим, відповідно до частини третьої статті 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. З матеріалів цивільної справи вбачається, що станом на час видання оспорюваного наказу про звільнення позивача [PERSON] , тобто станом на 2 серпня 2019 року, останній перебував у щорічній основній та додатковій відпустках з 24 червня 2019 року по 10 серпня 2019 року згідно наказу № 5-В від 21 червня 2019 року (т. 1 а.с. 193) та наказу від 24 червня 2019 року «Про скасування наказу № 6-в від 24.06.2019 року» (т. 1 а.с. 196). Трудове законодавство встановлює юридичні гарантії забезпечення прав працівника від незаконного звільнення, однією з яких є передбачена частиною третьою статті 40 КЗпП України заборона звільнення працівника в період його перебування у відпустці. Отже, звільнення працівника з підстав, не передбачених законом, або з порушенням установленого законом порядку свідчить про порушення зазначених гарантій, застосовуваних під час реалізації процедури звільнення працівника, та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Рішенням Конституційного Суду України від 04 вересня 2019 року № 6-р(ІІ)/2019 у справі № 3-425/2018 (6960/18) щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю визнано такими, що відповідають Конституції України (є конституційними), положення частини третьої статті 40 Кодексу законів про працю України. Конституційний Суд України зазначив, що положеннями частини третьої статті 40 Кодексу закріплені гарантії захисту працівника від незаконного звільнення, що є спеціальними вимогами законодавства, які мають бути реалізовані роботодавцем для дотримання трудового законодавства. Однією з таких гарантій є, зокрема, сформульована у законодавстві заборона роботодавцю звільняти працівника, який працює за трудовим договором і на момент звільнення є тимчасово непрацездатним або перебуває у відпустці. Отже, нерозповсюдження такої вимоги на трудові правовідносини за контрактом є порушенням гарантій захисту працівників від незаконного звільнення та ставить їх у нерівні умови порівняно з працівниками інших категорій. Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення частини третьої статті 40 КЗпП України є такими, що поширюються на усі трудові правовідносини. На думку суду, порушення прав позивача, а саме звільнення його у період перебування у відпустці, може бути усунено судом шляхом визначення дати припинення трудових відносин у перший день після закінчення періоду відпустки (останній день перебування у відпустці - 10 серпня 2019 року субота) за наявності підстав для звільнення. Таким чином, суд надходить до висновку про те, що права позивача підлягають поновленню шляхом постановлення судового рішення про визначення дати припинення трудових відносин між позивачем [PERSON] та Міністерством оборони України у перший день після закінчення періоду відпустки, тобто, 12 серпня 2019 року. В іншій частині позовних вимог [PERSON] необхідно відмовити. На підставі ст.141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial