Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-18 00:00:00

У січні 2019 року до суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення заборгованості. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 04.08.2016 року відповідач взяв у нього в борг 1 040 доларів США, які зобов`язувався відповідно до умов договору повернути до 04.09.2016 року. Крім того, 16.07.2018 року відповідач взяв у нього в борг 10 500 доларів США, які зобов`язувався повернути 16.12.2018 року. Оскільки відповідач свої боргові зобов`язання у визначений строк не виконав, позивач звернувся з позовом про стягнення боргу. В подальшому, позивачем було подано заяву про збільшення позовних вимог, у якій позивач просив стягнути з відповідача додатково пеню в розмірі 560 623 гривні. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.01.2019 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 30.10.2019 року цивільну справу було передано для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Представник позивача подав заяву, в який просив розглянути справу без участі позивача, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач відзив у встановлений строк не подав, у судові засідання не з`явився, явку свого представника не забезпечив, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 04.08.2016 року між позивачем і відповідачем було укладено договір позики № 1, відповідно до умов якого позивач як позикодавець передав у власність позичальнику грошову суму в розмірі 1 040 доларів США. Відповідно до 4 договору позичальник зобов`язався повернути отриману суму до 04.09.2016 року. Сторони погодили, що у випадку зміни курсу гривні до долара США, позика підлягяє поверненню таким чином, щоб розмір повернутої позики або її частини відповідав доларовому еквіваленту за комерційним курсом продажу долара США в ПАТ «Креді Агріколь Банк» станом на день здійснення платежу за договором (в тому числі у випадку дострокового повернення або погашення в порядку звернення стягнення або примусового стягнення заборгованості, або погашення заборгованості будь-яким іншим шляхом) (а.с. 7). Відповідач власноруч написав розписку від 04.08.2016 року про отримання грошової суми, еквівалентної 1 040 доларів США, що за курсом, погодженим сторонами (25 гривень за 1 долар США), становить 26 000 гривень (а.с. 8). 16.07.2018 року відповідач додатково отримав від позивача в борг грошову суму, еквівалентну 10 500 доларів США, що за курсом, погодженим сторонами (26,35 гривень за 1 долар США), становить 276 675 гривень, зі строком повернення до 16.12.2018 року (а.с. 9). Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Статтею 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Стаття 526 ЦК України передбачає, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Пунктом 9 договору № 1 від 04.08.2016 року передбачено, що за прострочення виконання зобов`язань позичальник виплачує пеню в розмірі 2 % від суми позики за кожен день прострочення. Позивач просить стягнути пеню за період з 05.09.2016 року по 03.06.2019 року (день пред`явлення позовних вимог в частині стягнення пені), тобто за 1002 дні, за курсом 26,9 грн/долар США, тобто 560 623 гривні. Оцінюючи надані докази, суд дійшов висновку про порушення відповідачем договірних зобов`язань перед позивачем щодо повернення боргу, а також про наявність підстав для стягнення з відповідача суми пені за період прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та наявність правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved