Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між ним та [PERSON] ще в 1996 році укладений договір про спільну діяльність. За даним договором вони зобов`язались шляхом об`єднання своїх зусиль та вкладів спільно діяти без створення юридичної особи для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] , з метою створення спільної власності для кожного із учасників договору та її належної реєстрації в державних органах. Відповідач на виконання домовленостей внесла у сумісну діяльність земельну ділянку десять відсотків загального вкладу в сумісну діяльність, на нього були покладені обов`язки забудовника, фінансування будівництва, що становило 90 % загального вкладу в сумісну діяльності. Виконавши домовленість та завершивши будівництво, він восени 2014 року звернувся до сільської ради щодо введення будинку в експлуатацію. Так йому стало відомо, що [PERSON] ще 12 лютого 2000 року отримала свідоцтво про право власності на будинок в цілому. Його письмова вимога, адресована [PERSON] , залишена без реагування. Фактично відповідач у добровільному порядку відмовилась відновлювати його порушені права, виконувати умови укладеного договору. Вказав, що правовстановлюючі документи видані з порушенням чинного законодавства, з порушенням його права. Просив суд скасувати свідоцтво про право власності на жилий будинок, видане [PERSON] виконавчим комітетом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15 березня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №26/32 від 12 лютого 2000 року; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] в цілому на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на 9/10 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 30 серпня 2018 року до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позову в повному обсязі відповідно до ст.206 ЦПК України. 05 вересня 2018 року до суду подана заява [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог. Свої доводи обґрунтовував тим, що побудований ним будинок за договором знаходиться на земельній ділянці. У разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у прав власності жилого будинку, будівлі або споруди. Просив суд скасувати свідоцтво про право власності на жилий будинок, видане [PERSON] виконавчим комітетом Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 15 березня 2000 року на підставі рішення виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №26/32 від 12 лютого 2000 року; скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] в цілому на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на 9/10 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/10 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; визнати за ним право власності на 9/10 частин земельної ділянки площею 0,1254га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на якій побудований будинок; визнати за ним право власності на 1/10 частин земельної ділянки площею 0,1254га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на якій побудований будинок; судові витрати покласти на відповідача. 13 лютого 2019 року до суду надійшла заява третьої особи [PERSON] Вказав, що [PERSON] є батьком [PERSON] Оскаржуване свідоцтво про право власності на будинок видане ще 15 березня 2000 року. Отже, минуло більше 18 років з моменту видачі оскаржуваного свідоцтва і позивач знав про його видачу і жодних дій не вчиняв і не намагався вчинити щодо його скасування. Також позивач з 10 червня 2006 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Тобто позивач понад 12 років зареєстрований, а тому не міг не знати, що будинок зареєстрований за відповідачем та жодних дій щодо оскарження не вчинив. Тому позовні вимоги не підлягають до задоволення через пропуск строку позовної давності. Просив відмовити в задоволенні позову. 23 квітня 2019 року до суду надійшли пояснення третьої особи [PERSON] щодо позову. Зазначив, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 1995 року по 2015 рік. За період зареєстрованого шлюбу вони спільною працею набули право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , але право власності зареєстровано лише на відповідача. Поданий позивачем договір про спільну діяльність та всі додаткові угоди вважає мнимою угодою в розумінні ст.58 ЦК УРСР, оскільки не мав на меті створити юридичні наслідки. Даний договір не містить істотних умов щодо розміру та оцінки внесків сторін, покриття збитків і витрат, розподілу отриманого за договором майна. Також [PERSON] не мала права вносити як свою частку земельну ділянку, яка на той час перебувала у власності держави. Вказав, що будували вони його спільною працею, за спільні кошти, тому є їх спільною сумісною власністю. Позивач не надав суду доказів, які б беззаперечно підтвердили факт вкладення ним коштів в будівництво житлового будинку. У той же період позивач здійснював будівництво іншого будинку по [ADDRESS] . Через недоведеність позовних вимог та пропуск строку позовної давності просив відмовити в задоволенні позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив позов задоволити. \~ \~ \~ \~У судове засідання відповідач не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомила. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання представник Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Направили суду листа про розгляд справи за відсутності їх представника. У судовому засіданні представник відповідача третьої особи проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. ЦК УРСР містив главу 38, чинного на час укладення та виконання договору про спільну діяльність, яка стосувалася саме спільної діяльності. Відповідно до ст. 17Закон України «Про власність», чинного на час виникнення договірних відносин, майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об`єдналися для спільної діяльності, є їх спільною часткового власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. При розгляді справи судом встановлено, що 01 серпня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір №1/1-08-96 про сумісну діяльність. 05 лютого 1999 році між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору №1/1-08-96 про сумісну діяльність. 03 квітня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду №2 до договору №1/1-08-96 про сумісну діяльність. 12 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено додаткову угоду №3 до договору №1/1-08-96 про сумісну діяльність. За умовами даних договорів сторони взяли на себе зобов`язання шляхом об`єднання зусиль та вкладів сумісно діяти без створення юридичної особи для досягнення мети: будівництво житлового будинку на земельній ділянці, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0.12 га з метою створення спільної власності для кожного із учасників договору та її належної реєстрації у державних установах. Договір також передбачає характеристики будинку, якого планували збудувати за договором про спільну діяльність (в п. 1.1.1. договору). Пункт 6.2. договору визначав вклади сторін, зокрема: вклад [PERSON] становив грошові кошти, необхідні для будівництва будинку, вклад [PERSON] становила земельна ділянка площею 0.12 га. Сторони також визначили, шо вклад [PERSON] становить 90% загального вкладу сторін, а вклад [PERSON] . -10% загального вкладу сторін. Пунктом 5.3. договору встановлено, що керівництво сумісною діяльністю, а також ведення спільних справ здійснює [PERSON] .. Відповідно до п. 7.1, 7.2. договору, грошові та майнові вклади сторін, а також майно, створене або набуте сторонами в результаті сумісної діяльності, є їх спільною частковою власністю. У спільній частковій власності на будинок кожному її учаснику належить право на визначену частку, а саме: [PERSON] належить 9/10 часток будинку. [PERSON] належить 1/10 частка будинку. Рішенням виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №62/14 від 11 липня 1996 року надано [PERSON] у постійне користування земельну ділянку розміром 0,12га для будівництва індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] . На підставі рішення Хотівської сільської ради Києво-Святошинського районного суду Київської області №66/24 від 30 серпня 2001 року 09 березня 2006 року [PERSON] отримала державний акт (серія ЯБ №792656) на право власності на земельну ділянку площею 0,1254 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222487201:01:006:0025. Також відповідач отримав будівельний паспорт на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в [ADDRESS] на ім`я [PERSON] . Діюче на момент укладення договору про сумісну діяльність та початку будівництва законодавство не встановлювало необхідність подання до відповідних органів місцевого самоврядування такого документу як проект забудови. Необхідним документом для початку будівництва на той момент був будівельний паспорт на земельну ділянку під будівництво індивідуального житлового будинку в селі. На виконання укладеного договору про сумісну діяльність [PERSON] внесла свій вклад - земельну ділянку площею 0.12 га в [ADDRESS] , а [PERSON] здійснював будівництво своїми коштами та своїми силами. На підтвердження даних доводів позивач надав квитанції, чеки на купівлю будівельних матеріалів, наймання відповідних майстрів. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Заперечуючи проти позову, [PERSON] не надав доказів, які б спростовували твердження позивача про вкладення особистих коштів в будівництво. Також посилання третьої особи про те, що вказані будівельні матеріали використовувалися для будівництва іншого будинку суд оцінює критично, оскільки [PERSON] не надав жодних доказів, які б підтверджували зазначену ним обставину, обмежився лише письмовими поясненнями. Також суд критично оцінює пояснення [PERSON] щодо мнимості даного договору. За ст..58 ЦК УРСР недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). В матеріалах справи відсутні докази того, що вказаний договір про сумісну діяльність №1/1-08-96 від 01.08.1996 року визнаний судом недійсним та рішення суду набрало законної сили. Також не подано суду доказів нікчемності даного правочину. Підставами виникнення права спільної часткової власності, зокрема, можуть бути: придбання у власність майна двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами; договір про спільну діяльність; домовленість подружжя шляхом укладення шлюбного договору вважати майно, набуте за час шлюбу, спільною частковою власністю; прийняття спадщини кількома спадкоємцями; передача займаних квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у порядку приватизації в спільну часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у квартирі (будинку), житлових приміщеннях у гуртожитках. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Учасники спільної часткової власності мають право на частку у праві власності на майно, а не на конкретно визначену частку в майні. Спільна часткова власність характеризується множинністю суб`єктів і єдністю об`єкта. Відповідно до цієї концепції кожному із співвласників спільної часткової власності не може належати частка самого майна. Ідея спільної часткової власності в тому й полягає, що майно належить усім співвласникам одночасно. Встановлено, що 12 лютого 2000 року був складений акт державної прийомки в експлуатацію житлового будинку по [ADDRESS] . Рішенням виконавчого комітету Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №26/32 від 12 лютого 2000 року затверджено акт прийомки в експлуатацію житлового будинку в [ADDRESS] та видано будинкову книгу на імя [PERSON] 15 березня 2000 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З довідки Хотівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області №50 від 04 лютого 2015 року вбачається, що змінилась нумерація будинку з [ADDRESS] на [ADDRESS] , згідно упорядкування нумерації будинків. Звертаючись до суду з позовом про скасування свідоцтва та визнання права право власності на житловий будинок та земельну ділянку, позивач вказував, що фактично будівництво ним закінчено в 2014 році. Так, відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, що були використані в процесі будівництва (створення майна). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Положенням ч. 1 ст. 1 Закону від 1 липня 2004 р. № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація прав на об`єкт незавершеного будівництва та їх обтяжень у випадках, установлених законом, проводиться у порядку, визначеному цим Законом, з урахуванням особливостей правового статусу такого об`єкта. Згідно з нормами чинного законодавства, зокрема положеннями статей 182, 331, 334 ЦК, основною умовою для визначення статусу нерухомого майна будь-якого об`єкта нерухомості (у тому числі й тих об`єктів, правовий статус яких законодавчими актами не визначений: асфальтовані чи бетонні площадки, під`їзні колії, автомобільна дорога, автомобільні платформи, спортивні споруди тощо) є державна реєстрація прав на нього. Законом № 1952-ІV встановлено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (ст. 2). Об`єкти нерухомого майна мають бути капітального типу (ст. 4 Закону № 1952-ІV), а не тимчасовими, що є характерним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, визначення яких міститься в ст. 28 Закону від 17 лютого 2011 р. № 3038-VІ «Про регулювання містобудівної діяльності» (далі Закон № 3038-VІ). Також, відповідно до абз. 7 п. 4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень (затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 р. № 703) не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є можливим без їх знецінення та зміни призначення. Аналогічне правило містилося в п. 1.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно (затверджено наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28 липня 2010 р. № 1692/5) Наказ втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України від 14 грудня 2012 р. № 1844/5.; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 р. за № 157/6445; далі Тимчасове положення). За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Звертаючись до суду з позовом, особа має право просити суд не з будь-яким способом захисту, а лише таким, який передбачений законом. Судове рішення за загальним правилом не є підставою виникнення права власності. Відповідно до ч. 5 ст. 11 ЦК цивільні права можуть виникати з рішення суду лише у випадках, встановлених актами цивільного законодавства. Оскільки позивач звертаючись до суду з позовом про скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності на нерухоме майно, не оспорював правомірність рішень сільської ради щодо передачі майна у власність відповідачу, державного акту про право на земельну ділянку. Питання про компенсацію вкладених будівництво коштів, їх розмір, судом не досліджувалось. Також суд враховує, що позивач не спростував доводи [PERSON] про участі і його в будівництві, оскільки будинок побудований за час перебування в зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. Тому підстави для задоволення позову відсутні. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed