Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визначення часток та визнання права власності у спільному майні подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що, перебуваючи з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20.07.1996 року, за спільні кошти, 28.09.2007 року, за договором купівлі-продажу, зареєстрованим в реєстрі за №2-2708, ними придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,7 кв.м. Договір було оформлено на відповідача. Після розірвання шлюбу 09.10.2014 року виник спір щодо поділу вищевказаної квартири, за вирішенням якого вона змушена звернутись до суду. Просила суд, посилаючись на положення ч. 3 ст. 70 СК України, відступити від рівності часток при поділі майна на її користь, оскільки проживає разом із неповнолітнім сином - [PERSON] та визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири. Крім цього, просила стягнути з відповідача на свою користь витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн., витрати на виготовлення технічної документації для визначення суми судового збору в сумі 1225 грн., витрати на страхування спірного житла в сумі 178 грн. 38 коп. та витрати на сплату судового збору в сумі 2105 грн. 14 коп. В судове засідання позивач [PERSON] на з'явилася, надала до суду письмову заяву, в якій свої позовні вимоги підтримала із зазначених в позові підстав, наполягала на їх задоволенні в повному обсязі та просила розглядати справу у її відсутність. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, стверджуючи, що, хоча спірна квартира була придбана сторонами під час шлюбу, проте, витрачені на неї кошти належали матері відповідача, яка отримала їх від продажу спадкового майна, тобто, це майно є особистою власністю [PERSON]. Заслухавши відповідача, його представника, свідка [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20 липня 1996 року, який розірвано рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 09.10.2014 року. Від шлюбу мають дитину - сина [PERSON], [INFO]. Згідно до договору купівлі-продажу від 28.09.2007 року, у період зареєстрованого сторонами шлюбу, було придбано квартиру [ADDRESS], загальною площею 58,7 кв.м., житловою площею 41,6 кв.м., право власності на яку зареєстровано за відповідачем. В силу статті 60, 63 Сімейного кодексу України та ст. 368, 369 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із частиною першою статті 61 Сімейного кодексу України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як вказує ст.68 цього ж кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Ця ж норма роз'яснюється і п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Згідно зі статтею 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Відповідно до ст. 370 ЦК України, у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ними до шлюбу; майно набуте ними у період шлюбу, але на підставі договору дарування чи у порядку спадкування; майно набуте ними у період шлюбу, але на кошти, які належать йому, їй особисто. Посилання відповідача та його представника на те, що квартира [ADDRESS] є особистою власністю останнього, оскільки гроші на придбання квартири у 2002 році у м. Донецьк, за кошти від продажу якої у 2007 році і було придбано спірну квартиру в м. Нова Каховка, були надані його матір'ю, яка отримала їх від продажу спадкового майна, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки, всупереч вимогам ст. 60 ЦПК, жодним належним та допустимим доказом, яким у даному випадку міг би бути, зокрема, договір про дарування коштів, вони не підтверджені, рівно як і не підтверджені письмовими доказами самі факти продажу матір'ю відповідача та відповідачем належної їм нерухомості. За таких обставин суд не може прийняти до уваги як достовірні та об'єктивні відповідні пояснення [PERSON], до того ж, з них вбачається, що кошти надавались обом сторонам для придбання квартири для сім'ї, так як вони на той час проживали в зареєстрованому шлюбі. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що спірна трикімнатна квартира [ADDRESS], придбана [PERSON] та [PERSON] за сумісні кошти, набута у період шлюбу, а тому є спільною сумісною власністю подружжя, у зв'язку з чим позовні вимоги [PERSON] у частині визнання за нею права власності на частину вказаної квартири є обґрунтованими, доведеними і підлягаючими задоволенню. Матеріальна грошова допомога матері відповідача, навіть за умов її доведеності, на думку суду не є підставою вважати це майно особистою власністю відповідача, виходячи з того, що дані кошти не були особисто подаровані останньому та не оформлені відповідним договором дарування, а як стверджувала свідок [PERSON], кошти були надані обом сторонам, сім'ї. Згідно із частиною 3 статті 71 СК України, на яку посилається позивачка, обґрунтовуючи збільшення своєї частки у квартирі, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, головним критерієм для визначення підстав для збільшення частки одного із подружжя є встановлення на якому рівні дитина, яка проживає з позивачкою, забезпечена для її фізичного, духовного розвитку, самого факту проживання з нею неповнолітнього сина для збільшення частки недостатньо Позивачкою не було надано жодного доказу щодо її матеріального стану і щодо витрат, які вона несе на виховання та утримання дитини, а також доказу щодо пред'явлення нею вимоги до відповідача про стягнення з нього аліментів та наявності заборгованості по їх сплаті, що позбавляє суд можливості вирішити питання щодо забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Виходячи із встановлених обставин, наданих [PERSON] доказів та вимог закону, позов підлягає частковому задоволенню, а саме: за нею слід визнати право власності на 1/2 частку спірної квартири. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачкою при зверненні до суду сплачено судовий збір в розмірі 2105,14 та сплачено за проведення незалежної оцінки нерухомого майна 600 грн., ці витрати підтверджені документально, а тому, на підставі ст. 88 ЦПК України та пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, з відповідача на користь позивачки слід стягнути 2 086 грн. 50 коп. Вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 1000 грн. задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до роз'яснень, викладених у п. 47 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору. В матеріалах справи відсутні документи, які належним чином підтверджують повноваження представника позивача, оскільки з наданих суду матеріалів вбачається, що представник позивача не є адвокатом. До того ж, відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Участі у судовому засіданні представник позивача жодного разу не приймав. Визначити витрати часу на вчинення процесуальних дій поза судовим засіданням, зокрема, складання позовної заяви не виявляється можливим, оскільки у матеріалах справи відсутній відповідний розрахунок вартості правових послуг. Вимоги про стягнення з відповідача 178,38 грн. на страхування квартири та виготовлення на неї технічної документації задоволенню також не підлягають, оскільки ці витрати не є судовими. На підставі вищезазначених норм та,

Outcome: partial