Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-30 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області із позовом до Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на спадкове майно. Свої вимоги представник позивача обґрунтовує тим, що [INFO] в селі Торки Радехівського району Львівської області помер батько позивача [PERSON] і внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Щодо правовідносин, які виникли внаслідок відкриття спадщини після смерті [PERSON] представник позивача зазначає наступне. На випадок своєї смерті [PERSON] 05 лютого 1998 року зробив розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бишівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 13. Згідно змісту даного заповіту, окрім іншого, [PERSON] заповів позивачу належний йому на праві приватної власності жилий шлакобетонний будинок з господарськими будівлями [ADDRESS]. А також згідно даного заповіту було заповідано право приватної власності на землю (середню земельну частку) площею 1,99 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності на території Бишівської сільської ради народних депутатів. Даний заповіт не був предметом оскарження, не був визнаний недійсним як односторонній правочин за рішенням суду, яке набрало законної сили. Також даний заповіт не скасовувався заповідачем шляхом видачі нового заповіту. Спадщину після смерті спадкодавця за заповітом прийняла позивач, як спадкоємець за заповітом, як шляхом подання у встановлений законом строк заяви про прийняття спадщини у відповідну державну нотаріальну контору, так і шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном. На дане майно позивачу було видано 17 серпня 1999 року державним нотаріусом Радехівської районної державної нотаріальної контори Луців Іриною Пилипівною свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано за номером 1124. 24 травня 1999 року Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області на ім'я спадкодавця було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Згідно даного документу спадкодавець мав право на земельну ділянку площею 3,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Об'єктом спадкування є саме земельна ділянка, яка виділена в натурі. При цьому дане майно спадкується спадкоємцями за законом з огляду на неохоплення його змістом вищезгаданого заповіту. Спадщину після смерті спадкодавця за законом прийняла шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном не лише позивач, але й матір позивача [PERSON], яка доводилася спадкодавцю дружиною. Окрім того, представник позивача зазначає, що [INFO] померла [PERSON], яка доводилася позивачу рідною матір'ю, і внаслідок її смерті відкрилася спадщина. Щодо правовідносин, які виникли внаслідок відкриття спадщини після смерті [PERSON] представник позивача зазначає таке до складу такої спадщини, окрім іншого, належало право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Дане право належало спадкодавцю на підставі відповідного Державного акту на право власності на землю. На випадок своєї смерті спадкодавець особистого розпорядження у вигляді заповіту не робив. Не було таке згадане нерухоме майно і об'єктом спадкового договору. Спадщину у встановлений законом строк прийняла лише позивач - шляхом постійного проживання на час смерті разом із спадкодавцем. За твердженням представника позивача, нотаріус в усній формі відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом по причині відсутності оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове нерухоме майно, що відкрилася після смерті батька позивача, а також відмовляється видати позивачу свідоцтво про право на спадщину за законом по причині відсутності доказів прийняття спадщини, що відкрилася після смерті матері позивача. З урахуванням збільшення розміру позовних вимог, заявлених у відповідному клопотанні просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із [PERSON] на момент [INFO]. А також визнати за [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,28 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області, а також після смерті [INFO] [PERSON] право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. Позивач до суду не з'явився, хоча була належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суду не повідомив. Представник позивача в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Однак, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач до суду свого представника не направив, однак, був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Проте, подав заяву про розгляд справи за відсутності своїх представників, позовні вимоги підтримує і просить задовольнити позв в повному обсязі. Суд вважає, що неявка сторін та їх представників, повідомлених належним чином про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглянути таку заяву по суті за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовної заяви та додані до неї докази на предмет відповідності вимогам належності та допустимості, суд приходить до висновку, що заявлений позов підлягає до задоволення повністю з огляду на таке. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а. с. 8). Відповідно до п. 1 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 20008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України ( 435-15 ) (далі - ЦК), законами України від 2 вересня 1993 року N 3425-XII ( 3425-12 ) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року N 2709-IV ( 2709-15 ) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК ( 435-15 ), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР ( 1540-06 ) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК ( 435-15 ) і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Таким чином, на думку суду, спірні правовідносини щодо спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті [PERSON], регулюються чинним на той час Цивільним кодексом Української РСР. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. З матеріалів спадкової справи № 61/99, що заведена 05 березня 1999 року Радехівською державною нотаріальною конторою вбачається, що 05 березня 1999 року позивачем було подано до Радехівської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а. с. 35). В силу вимог статті 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Судом встановлено, що позивач доводилася спадкодавцю [PERSON] рідною дочкою (а. с. 37, 38). Судом також встановлено, що [PERSON] 05 лютого 1998 року зробив розпорядження у вигляді заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Бишівської сільської ради народних депутатів Радехівського району Львівської області та зареєстрованого в реєстрі за № 13 (а. с. 40). Відповідно до змісту даного заповіту, [PERSON] заповів позивачу житловий будинок з господарськими будівлями, а також сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку). В силу приписів ст. 534 ЦК УРСР кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Згідно ст. 544 ЦК УРСР заповідач вправі в будь-який час змінити або скасувати зроблений ним заповіт, склавши новий заповіт. Заповіт, складений пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або в частині, в якій він йому суперечить. Заповідач може скасувати або змінити заповіт, подавши про це заяву нотаріусу, завідуючому державним нотаріальним архівом, а в населених пунктах, де немає нотаріусів, - посадовій особі виконавчого комітету сільської, селищної, міської Ради народних депутатів, яка вчиняє нотаріальні дії. Згідно статті 545 ЦК УРСР, недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах. Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставини, що згаданий заповіт було в подальшому скасовано заповідачем шляхом видачі нового заповіту чи визнано недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Судом також встановлено, що позивачу 17 серпня 1999 року Радехівською державною нотаріальною конторою було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке зареєстровано за номером 1124 (а. с. 47). Згідно змісту даного свідоцтва до позивача перейшло право власності на жилий шлакобетонний будинок з господарськими будівлями [ADDRESS]. А також право приватної власності на землю (середню земельну частку) площею 1,99 га в умовних кадастрових гектарах у землі, яка перебуває у колективній власності на території Бишівської сільської ради народних депутатів. Також матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставини, що згадане свідоцтво про право на спадщину за заповітом було визнано недійсним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Судом також встановлено, що до складу спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] входило також право власності на земельну ділянку площею 3,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. А саме на підставі державного акту серії [NUMBER], виданого Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1632. Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставини, що згаданий державний акт було визнано незаконним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. В силу вимог ст. 537 ЦК УРСР частина майна, що залишилась незаповіданою, розподіляється між спадкоємцями за законом, закликаними до спадкоємства в порядку статей 529-533 цього Кодексу. До числа цих спадкоємців входять і ті спадкоємці за законом, яким інша частина майна була залишена за заповітом, якщо в заповіті не передбачено інше. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. З матеріалів спадкової справи вбачається, що спадщину після смерті [PERSON] прийняла належним чином та у встановлений законом строк прийняла також [PERSON] як дружина спадкодавця. А саме шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном, оскільки проживала такий спадкоємець проживав на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем. За таких обставин суд приходить до висновку, що спадщина у вигляді права власності на земельну ділянку площею 3,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області було прийнято за законом в рівних частинах двома спадкоємцями - позивачем та [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що розмір частки кожного із згаданих спадкоємців у праві власності на земельну ділянку становить 1/2. Судом також встановлено, що [INFO] померла [PERSON] (а. с. 12). Згідно ч. 1. ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. В силу приписів ч. ч. 1, 2. ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). В силу вимог ч. ч. 1, 2 статті 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. Відповідно до ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Матеріали даної справи не містять розпорядження спадкодавця на випадок своєї смерті у вигляді заповіту. Судом встановлено, що за життя [PERSON] належало право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,45 га, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області. А саме на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Радехівською районною державною адміністрацією Львівської області та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1633 (а. с. 12). Матеріали даної справи не містять будь-яких доказів на підтвердження обставини, що згаданий державний акт було визнано незаконним на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Крім того, [PERSON] за життя належало право частку у розмірі 1/2 у праві власності на земельну ділянку площею 3,28 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Бишівської сільської ради Радехівського району Львівської області, яка була успадкована [PERSON] після смерті [PERSON]. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 1 свого листа від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначив, що при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Правова позиція, що прийняття спадкоємцем спадщини, але не оформлення спадкоємцем спадкових прав не позбавляє спадкоємця права на спадщину вбачається також у постановах Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 та від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33цс15. Висновки останнього, в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для суду. Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач доводилася спадкодавцю [PERSON] рідною дочкою (а. с. 37, 38). Таким чином суд приходить до висновку, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом. В силу вимог ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених частинами другою - четвертою статті 1273 цього Кодексу. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Судом встановлено, що протягом шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини позивач заяви нотаріусу про прийняття спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті [PERSON] не подавала. Судом також встановлено, що зареєстроване місце проживання позивача з 18 червня 1992 року було наступне: [ADDRESS]. Відповідно до абз. 1 п. 2 та абз. 1 п. 23 постанови пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Водночас, на думку суду, формулювання законодавця саме як «постійно проживав» слід тлумачити не інакше як те, що для встановлення обставини прийняття спадкоємцем спадщини після смерті спадкодавця визначальне значення має саме фактичне проживання спадкоємця на час відкриття спадщини, а не його зареєстроване місце проживання. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року № 1382-IV (в редакції, що була чинною станом на час відкриття спадщини) у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік; особа - фізична особа; реєстрація - внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (в редакції, що була чинною станом на час відкриття спадщини) громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. За таких обставин суд приходить до висновку, що законодавець хоча і встановлює для фізичної особи обов'язок зареєструвати своє постійне місце проживання за певною адресою, проте, він не встановлює наслідків невиконання особою такого обов'язку, наприклад, у вигляді неможливості довести обставину такого фактичного постійного проживання чи у іншому вигляді. Оскільки реєстрація місця проживання є лише документальним (зовнішнім) оформленням обставин такого проживання особи. При цьому суд також враховує, що в силу вимог ч. 2 ст. 2 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією ( 254к/96-ВР ), законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до частини 1 статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В той же час наявність інших спадкоємців за законом, які прийняли спадщину у встановлений законом строк та належним чином після смерті [PERSON], судом не було встановлено. А відтак суд вважає, що Бишівська сільська рада Радехівського району Львівської області, як орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, є належним відповідачем у даній справі з огляду на характер спірних правовідносин та підстави заявленого позову. Судом встановлено, що відповідач визнав повністю заявлений стороною позивача позов шляхом подання суду заяви у письмовій формі (а. с. 22, 59). В силу вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову відповідачем є його процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством у ст. ст. 31 та 174 ЦПК України. І таким правом щодо предмета спору відповідач розпоряджається на власний розсуд. Судом встановлено, що представник відповідача, який підписав заяву про визнання позову не обмежений у повноваженнях на вчинення такої процесуальної дії. Судом також встановлено, що визнання відповідачем позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовження судового розгляду. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач на момент відкриття спадщини проживав разом із спадкодавцем - а відтак вважається спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину у встановлений законом строк і належним чином. А тому факт проживання позивача на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем підлягає встановленню, а заява позивача - задоволенню. Отже суд приходить до висновку, що внаслідок відкриття після смерті спадкодавців спадщини, прийнятої позивачем, відбувся перехід від батьків позивача, як спадкодавців, до позивача, як спадкоємця, права власності на нерухоме майно, яке є предметом спору у даній справі. А відтак, суд вважає, що заявлений у даній справі позивачем позов є підставним та таким, що підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved