Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, у якому просив стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором № б/н від 28 жовтня 2011 року в загальній сумі 23 182 грн. 18 коп., а також понесені судові витрати в розмірі 1 600 грн. 00 коп. В обґрунтування позову зазначалося про те, що 28 жовтня 2011 року публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ «КБ «ПриватБанк»), надало [PERSON] кредит в розмірі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Щодо встановлення і зміни кредитного ліміту банк керувався пунктами 2.1.1.2.3. та 2.1.1.2.4 «Умов та правил надання банківських послуг» на підставі яких відповідач при укладенні договору про надання банківських послуг дав свою згоду, щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Свої зобовязання за договором про надання банківських послуг позивач виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Взяті на себе зобовязання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати процентів та інших витрат, відповідач [PERSON] належним чином не виконала, тому станом на 30 вересня 2017 року утворилася заборгованість перед банком у розмірі 23 182 грн. 18 коп. З підстав стягнення кредитної заборгованості позивач звернувся до суду із даним позовом. Позивач АТ «КБ «ПриватБанк» у судове засідання представника не направив. Про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у встановленому цивільним процесуальним законодавством порядку. До суду представник позивача [PERSON] надала клопотання, в якому просила розглядати справу у її відсутність та вказала, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила, що фактично кредитний договір між нею та позивачем не укладався, кредитними коштами вона не користувалася. Просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності до вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором. Вислухавши заперечення відповідача, дослідивши письмові докази, судом встановлені наступні факти й відповідні їм правовідносини. 28 жовтня 2011 року між ПАТ «КБ «ПриватБанк», та [PERSON] укладено кредитний договір № б/н про надання останній кредиту у розмірі 500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до положення пунктів 2.1.1.5.5, 2.1.1.5.6, 2.1.1.5.7 «Умов та правил надання банківських послуг», позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Власник картрахунку зобовязаний слідкувати за витратами коштів у межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту, а у разі невиконання зобовязань за договором на вимогу банку виконати зобовязання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. При непогашенні суми простроченого кредиту згідно із п. 2.1.1.12.6.1 «Умов та правил надання банківських послуг» на суму від 100 грн. клієнт сплачує банку пеню відповідно до встановлених тарифів. Пеня нараховується в день нарахування відсотків за кредитом. Відповідно до пунктів 2.1.1.4.2, 2.1.1.4.6 «Умов та правил надання банківських послуг» банк має право вимагати дострокового виконання боргових зобовязань в разі невиконання боржником своїх боргових та інших обовязків за цим договором. У звязку із неналежним виконанням умов кредитного договору, а саме у звязку із порушенням строків сплати платежів у рахунок погашення кредиту та нарахованих відсотків станом на 30 вересня 2017 року виникла заборгованість [PERSON] перед банком, що становить 23 182 грн. 18 коп., з яких: тіло кредиту 417 грн. 00 коп.; відсотки за користування кредитом 17 485 грн. 08 коп.; заборгованість за пенею та комісією 3 700 грн. 00 коп.; штраф (фіксована частина) 500 грн.; штраф (процента складова) 1 080 грн. 810 коп. Відповідно до\~статті 526\~Цивільного кодексу\~України (далі ЦК України) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що позичальник не виконує свої зобовязання за договором, у звязку з чим утворилася заборгованість. Відповідно до вимог статті 638\~ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Заявляючи позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, позивач зазначає, що сторони досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, підписавши заяву-анкету. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. Разом з тим, такі доводи позивача не можуть бути прийняті до уваги, оскільки матеріали справи не містять належних та допустимих доказів, які підтверджують факт ознайомлення позичальника з усіма істотними умовами договору. Відсутність підпису відповідача на умовах надання споживчого кредиту фактично надає можливість банку надавати умови в будь-якій редакції та стверджувати, що зазначені умови погоджені з відповідачем. Зазначення в заяві на видачу кредиту про ознайомлення відповідача з умовами надання кредиту, без ідентифікації самих умов, як таких, що погоджені підписом відповідача, не може бути належним доказом ознайомлення та погодження відповідача саме з тією редакцією умов, на якій наполягає банк. Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача. Позивач не надав належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору і що саме ці Умови мав на увазі відповідач, підписуючи заяву позичальника. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 22 березня 2017 року (справа № 6-2320цс16). Згідно із частиною першою статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Тобто законом встановлено, що обов'язковою умовою кредитного договору є сплата процентів. Частиною першою статті 1056-1\~ЦК України передбачено, що процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 цього ж Кодексу, якщо інше не встановлено параграфом 2 і не випливає із суті кредитного договору. У даному випадку, розмір процентної ставки, її збільшення/зменшення та сплата процентів не врегульовані умовами кредитного договору. Разом з тим, оскільки між сторонами виникли кредитні правовідносини, то у відповідності до вищевказаних норм цивільного законодавства кредитний договір є завжди оплатним та передбачає обов'язкову сплату відсотків за користування кредитними коштами. За таких обставин у даному випадку до правовідносин, що склалися, в частині визначення відсотків за користування кредитними коштами, слід застосовувати положення параграфа 1 глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1048\~ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Разом з тим, під час розгляду справи в суді відповідач заявила про застосування позовної давності. З розрахунку заборгованості, наданого позивачем, вбачається, що кредитні кошти у розмірі - 417 грн. 00 коп. були зняті відповідачем у травні 2014 року. Враховуючи ту обставину, що відповідач отримала карту «Універсальна» з 55 днями пільгового періоду, здійснити платіж за кредитним договором остання мала у липні 2014 року. При цьому у період з травня 2014 року по період нарахування заборгованості [PERSON] жодного платежу не здійснила, про що свідчить розрахунок заборгованості (а. с. 5-6), який суд вважає належним доказом у справі. З матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся до Броварського міськрайонного суду Київської області із позовом про стягнення заборгованості 29 грудня 2017 року. До цього позивач із аналогічним позовом звертався до Оболонського районного суду міста Києва. Так, ухвалою суду від 02 жовтня 2017 року позовну заяву ПАТ «КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягненням заборгованості за кредитним договором повернуто. Фактично на момент звернення позивача до Оболонського районного суду міста Києва із вимогою про стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 28 жовтня 2011 року строк позовної давності спив. При цьому суд не приймає до уваги пункт 1.1.7.31 Умов та Правила надання банківських послуг щодо встановленого строку позовної давності у 50 років, так як у заяві позичальника від 28 жовтня 2011 року домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. Відповідно до статті 256\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253\~ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором виникло у позивача у липні 2014 року (враховуючи пільговий період у розмірі 55 днів), та саме з цього моменту починається перебіг позовної давності до вимоги про стягнення боргу. Частинами третьою та четвертою статті 267\~ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позивач втратив право на примусове стягнення заборгованості за кредитним договором, у зв'язку із пропуском строку позовної давності для звернення до суду із вказаним позовом, про застосування якого заявлено відповідачем у судовому засіданні 09 серпня 2018 року. За наведених підстав у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed