Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

у серпні 2014 року позивач звернувся із названим позовом до [PERSON] у якому просив про стягнення із останнього заборгованість за договором фінансового лізингу у розмірі 23785 грн. 68 коп. та понесені судові витрати. Позов обґрунтовано тим, що у липні 2011 року відповідач своєю заявою приєднався до умов та правил надання фінансового лізингу та отримав автомобіль «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER]), за який мав щомісячно сплачувати кошти для переходу права власності на зазначене рухоме майно, у випадку виконання умов договору. Однак, взяті на себе зобов'язання згідно договору фінансового лізингу відповідач належним чином не виконав, в результаті чого виникла заборгованість перед банківською установою, яку позивач і просив стягнути на власну користь. В свою чергу, скориставшись правом, передбаченим статтею 123 ЦПК України представник відповідача звернувся до банку із зустрічним позовом у якому просив встановити нікчемність договору фінансового лізингу від 8 липня 2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк», застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину та стягнути із відповідача за зустрічним позовом 101974 грн. Позиція [PERSON] ґрунтувалася на тому, що, з урахування положень статей 628, 806, 799 ЦК України, такого виду договори мають бути посвідчені нотаріально. У зв'язку із недотриманням вимог закону щодо нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, на підставі приписів, викладених у статті 220 ЦК України, оспорюваний ним договір фінансового лізингу, на його думку, є нікчемним. Крім того, представник відповідача за первісним позовом подав письмові заперечення щодо позову банку. У судовому засіданні представник банку підтримав позов із викладених у ньому підстав, в свою чергу заперечував щодо задоволення зустрічного позову [PERSON] Протилежну позицію у судовому засіданні висловив представник [PERSON], який просив про відмову у задоволенні первісного позову та наполягав на задоволенні зустрічного позову, із підстав викладених у ньому та в запереченнях щодо первісного позову. Заслухавши пояснення представника позивача за первісним позовом, представника позивача за зустрічним позовом, дослідивши письмові матеріали справи, судом зазначається наступне. У судовому засіданні встановлено, [PERSON] заявою від 8 липня 2011 року приєднання до Умов та правил фінансового лізингу № К3V0AX0000264941; предметом якого був автомобіль «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER]) був автомобіль (а.с. 5). Сторонами було погоджено графік лізингових платежів (а.с. 6). Відповідно до акта прийому автомобіля в заклад від 25 вересня 2013 року [PERSON] повернув автомобіль «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER]) до ПАТ КБ «Приватбанк» у зв'язку із простроченням кредиту, за кредитним договором № К3V0AX0000264941 від 11 серпня 2011 року (а.с. 7) З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» - фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). У статті 6 того ж Закону України йдеться про договір лізингу. Так, договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Як вбачається із заяви [PERSON] про приєднання до умов та правил фінансового лізингу від 8 липня 2011 року, останній погодився на умови та правила надання банківських послуг, які розміщені на офіційному веб-сайті банку (абзац перший заяви, а.с. 5). В той же час, в супереч вимогам статті 60 ЦПК України, позивачем не надано суду належним чином затверджених Умов та правил фінансового лізингу, які діяли в банківський установі на час написання заяви про приєднання відповідачем за первісним позовом. Судом зазначається, що роздруковані аркуші паперу у який йдеться про умови та правила фінансового лізингу, надані представником банку, не можуть бути розцінені яке належний доказ щодо підтвердження обставин, зазначених банківською установою для задоволення позову. Так як, такі аркуші паперу не місять належного підтвердження про їх погодження в установленому порядку уповноваженою особою ПАТ КБ «Приватбанк» та застосування банком при укладенні угод щодо надання певного виду банківських послуг (а.с. 150-159). За таких обставин, суд не може взяти до уваги наданий банківською установою розрахунок заборгованості [PERSON] за умовами договору лізингу від 8 липня 2011 року № К3V0AX0000264941, оскільки не зрозумілими та необґрунтованими є позиція банку щодо порядку та підстав її формування визначення (а.с. 3-4). Так, банком безпідставно включено до загального розміру заборгованості винагороду за користування предметом лізингу та за проведення моніторингу предмету лізингу (автомобіля), не дивлячись на те, що 25 вересня 2013 року відповідачем [PERSON] автомобіль «Hyundai Accent» (д.н.з. [NUMBER]) було повернуто до ПАТ КБ «Приватбанк». Крім того, у судовому засіданні представник банку зазначив, що ПАТ КБ «Приватбанк» при визначенні розміру заборгованості [PERSON] було враховано факт повернення автомобіля до банку та його вартість на момент звернення до суду, однак, належних доказів щодо оцінки вартості предмету лізингу, яка бралась банком до уваги при визначенні остаточної суми заборгованості [PERSON] - в супереч вимогам статті 60 ЦПК України, суду не надано. Відповідно до статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом зазначені обов'язки виконано у повному обсязі. У статті 11 ЦПК України йдеться про те, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність визначених законом підстав для задоволення первісного позову банку про стягнення заборгованості у зв'язку із його необґрунтованістю та недоведеністю за результатами розгляду справи в суді. Крім того, враховуючи положення статті 88 ЦПК України та позиції суду щодо відсутності підстав для задоволення основної вимоги до [PERSON], не вбачається законних підстав для стягнення в судовому порядку із останнього судових витрат на користь банку. Що стосується зустрічного позову [PERSON], то на переконання суду і він також не підлягає задоволенню судом виходячи із наступного. Посилання представника відповідача про потребу нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу від 8 липня 2011року № К3V0AX0000264941, у зв'язку із тим, що відповідно до статті 628 ЦК України він є змішаним договором, не ґрунтується на вимогах закону. Беззаперечним є те, що у статті 806 ЦК України зазначено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Як вже зазначалося судом, певні особливості до договору лізингу викладені у статті 6 спеціального Закону України «Про фінансовий лізинг», де зазначено, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Тому, цілком очевидно, що закріплені в Законі нормативно-правові вимоги щодо форми такого виду правовчину, укладеного між сторонами по справі 8 липня 2011 року, ними дотримано - він був укладений у письмовій формі. З цих міркувань, на переконання суду не підлягає застосуванню диспозиція статті 220 ЦК України для визнання оспорювано [PERSON] правочину нікчемним. Отже, із врахуванням фактичних обставин справи та визначення норм матеріального та процесуального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, підстав для задоволення зустрічного позову в частині встановлення нікчемності договору фінансового лізингу, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 8 липня 2011 року № К3V0AX0000264941 - судом не вбачається. З урахуванням викладеного, цілком логічною та послідовною є позиція суду про відмову в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом щодо стягнення грошових коштів із ПАТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON], сплачених ним у якості щомісячних платежів за договором фінансовго лізингу на користь банку. Так як така позовна вимога, фактично, є похідною від вимоги про встановлення нікчемності правочину. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed