Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.04.2008 року між ним та відповідачем було укладено кредитний договір № ZRDWG40000006880 на надання йому кредиту в сумі 80000,00 грн. на поліпшення житлового будинку зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, строком до 14.04.2022 року. З урахуванням уточнень та доповнень до позовної заяви представника позивача вимоги позову обґрунтовані тим, що відповідачем були порушені вимоги ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно надання повної інформації про умови кредитування, ведення нечесної підприємницької практики, а також посилаючись на нікчемність умов договору щодо права банку змінювати розмір процентної ставки в односторонньому порядку, які суперечать положенням ст. 1056-1 ЦК України щодо незмінності процентної ставки. Тому просить: 1) визнати недійсним кредитний договір № ZRDWG40000006880 від 14.04.2008 року, укладений між ним відповідачем; 2) визнати неправомірними дії відповідача під час укладання кредитного договору № ZRDWG40000006880 від 14.04.2008 року, що полягали в тому, що відповідач інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», та надав позивачу не в повному обсязі, відповідач приховав інформацію про вартість послуг на користь третіх осіб (страховиків, нотаріусів тощо), про варіанти погашення кредиту, включно кількість платежів, їх періодичність, та обсяги, про можливість дострокової повернення кредиту та його умови, чим фактично відповідачем заведено в оману позивача і відповідач замовчував про обставини які могли перешкодити вчиненню правочину, за що відносно відповідача передбачена ст. 168 КУпАП та ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»; 3) стягнути з відповідача на його користь 100000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; 4) зобовязати відповідача укласти з ним додаткові угоди до кредитного договору № ZRDWG40000006880 від 14.04.2008 року, в яких відобразити інформацію про вартість послуг на користь третіх осіб (страховиків, нотаріусів тощо), про варіацій погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність, та обсяги: про можливість заведено в оману позивача і відповідач замовчував про обставини які могли перешкодити вчиненню правочин, за що відносно відповідача передбачена ст. 168 КУпАП та ст. 23 Закону України «Про захист прав споживачів»; 5) визнати пункт 8.9 кредитного договору № ZRDWG40000006880 від 14.04.2008 року таким, що суперечить Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач та його представник у судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи. Представник позивача у раніше наданих до суду заявах просив проводити розгляд справи за їхньої відсутності. Представник відповідача та третя особа в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причин неявки в судове засідання не повідомили. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, вказавши про невизнання позову, а також надав заперечення на нього. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позовне підлягає задоволенню з наступних підстав.\- Судом встановлено, що 14.04.2008 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № ZRDWG40000006880 на надання позичальнику кредиту в сумі 80000,00 грн. на поліпшення житлового будинку зі сплатою 15 % річних за користування кредитом, строком до 14.04.2022 року. За п. 2.3 договору кредит надається шляхом (видачі готівки через касу/зарахування кредитором коштів на поточний рахунок позичальника 290911055973776, відкритий у кредитора. Згідно п. 2 договору детальний опис загальної вартості кредиту вказаний у п. п. 1.1, 2.1.1, 2.1.2, 2.1.3, 2.4, 4.1, 5.2, 5.3.3, 5.3.12, 6.3, 6.5, також у додатку № 1 до цього договору, а саме сум кредиту, відсотків за користування кредитом, винагород, неустойки, затрат на укладення договорів страхування та договорів забезпечення. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, свобода договору, яка полягає у визнанні за субєктом цивільного права можливості укладати договори (або утримуватись від укладення договорів) і визначати їх зміст на свій розсуд відповідно до досягнутої з контрагентом домовленості (ст. 3 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 627 ЦК України\~ встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 ст. 628 ЦК України\~ визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1\~ ст. 638 ЦК України\~ договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, при підписанні договору сторони погодили, що з укладенням договору досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які можуть бути істотними та необхідними за змістом договору. Статтею 525 ЦК України забороняється відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір є обов'язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. За положеннями ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 10.2 кредитного договору останній може бути змінений або доповнений за взаємною згодою. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 1\~статті 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України\~встановлено вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Згідно з ч. 3\~ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Зміст укладеного між стронами кредитного договору свідчить про те, що на час його укладання позичальник був ознайомлений з умовами кредитування, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності і волевиявлення учасників договору було вільним. Посилання позивача на порушення відповідачем ст. ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» спростовується підписанням кредитного договору від 14.04.2008 року, у п. 9.2 якого зазначено, що він у повному обсязі розуміє всі умови цього договору, свої права та обовязки за цим договором і погоджується з ними. Доказів на підтвердження викладених позивачем тверджень щодо несправедливих та дискримінаційних умов кредитного договору та додатку до нього позивачем не надано, також не долучено доказів про зверненя позивача з пропозиціями на укладення договору чи додатків до нього в іншій редакції, ніж запропоновано банком, не доведено факту неможливості позичальника відмовитися від підписання запропонованого йому кредитного договору. Під час розгляду справи встановлено, що волевиявлення сторін в момент його укладення було вільним, відповідно до внутрішньої волі позивача, зміст кредитного договору не суперечить ЦК України та іншім актам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладено у письмовій формі. Належних та допустимих доказів щодо обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх вимог, зокрема на невиконання відповідачем при укладанні договору законодавства України про захист прав споживачів не надано, тому суд вважає необґрунтованим та недоведеним посилання позивача положення зазначеного вище закону щодо прояву нечесної підприємницької практики з боку відповідача, яка полягала у ненаданні під час пропонування продукції споживачу в повному обсязі інформації про умови кредитування. У поданій позовній заяві позивач також звертає увагу суду на те, що ним оскаржується переддоговірна робота між ним та банком та відповідність кредитного договору вимогам чинного законодавства України в частині порушення прав позивача як споживача кредитних послуг до та в момент підписання сторонами оспорюваного кредитного договору. Згідно п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України. Позивачем всупереч\~ст. 60 ЦПК України\~не доведено наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт його обману. У п. 8.9 договору сторони домовилися про те, що за умовами цього договору може бути встановлений новий розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі настання будь-якої із обставин, передбаченої цим підпунктом. З огляду на те, що до суду не надано доказів збільшення відповідачем в односторонньому порядку процентної ставки, а також оскільки кредитний договір був укладений до набрання чинності ст. 1056-1 ЦК України, якою заборонено змінювати банком в односторонньому порядку розмір фіксованої процентної ставки, тому суд вважає необґрунтованими посилання в позові на незаконність дій відповідача та порушення прав позивача умовами п. 8.9 кредитного договору. Окрім того, погодженими сторонами умовами договору не передбачено відшкодування банком позичальнику моральної шкоди і таких підстав, визначених Законом України «Про захист прав споживачів», судом не встановлено. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову, так як він не знайшов свого підтвердження під час розгляду справи та не ґрунтується на вимогах закону. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed