Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-14 00:00:00

у січні 2015 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обгрунтування позовних вимог зазначив, що 16.03.2009 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу «Строковий» №72596/2009 в національній валюті, строком до 16.03.2010 (з правом пролонгації) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 22,5 процнтів річних. На виконання п.1.3 даного договору [PERSON] того ж дня вніс в банк, а банк прийняв на депозитний рахунок кошти у сумі 50000,00 гривень. 19.03.2012 позивач вніс , а банк прийняв на вказаний депозитний рахунок кошти у сумі 20000,00 грн. 24.04.2013 [PERSON] вніс , а банк прийняв на вказаний депозитний рахунок кошти в сумі 55000, 00 грн. Загалом позивач вніс на депозитний рахунок суму в розхмірі 125000,00 грн. Крім того, 24.07.2013 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу «Подарунок «Постійний «Тнадцятимісячний» №622781/2013 в доларах строком до 24.08.2014 (з правом пролонгації) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 11 процентів річних. На виконання п.1.3 даного договору [PERSON] вніс , а банк прийняв на депозитний рахунок кошти в сумі 10000,00 доларів США. Останні виплати процентів по вказаним договорам були здійснені відповідачем 16.112014 . Позивач на підставі п.2.1.1 , п.1.7 зазначених договорів та ст.1060 ЦК України , звернувся до відповідача з проханням достроково повернути вклади і несплачені по них відсотки. Відповідч усно відмовив повертати депозитін вклади і відсотки по них, посилаючись на відсутність коштів та фінансово-економічну ситуацію в країні. На звернення представника позивача від 10.12.2014 відповідач листом від 23.12.2014 повідомив пор запроваджену в банку тимчосової адмінстрацї і тому банк у зв»язку з цим не задловольніє вимоги кредиторів. Позивач вважає, що відмовою у поверненні його власних коштів та процентів за їх користування банком грубо порушено його права і норми діючого цивільного законодавства, які мають вищу юридичну силу і тому він змушений звернутися до суду за захистом своїх прав та інтересів на підставі ст.41 Конституції України, ст.ст. 1058, 1060, 526, 611, 625, 533 ЦК України. На підставі зазначеного вище позивач заявив позовну вимогу про стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 306257,16 грн/ 24.04.2015 позивачем зменшено позовні вимоги та заявлено про стягнення з видповідача грошових коштів в сумі 257 990, 80 грн., що складається із: - 191 159, 60 грн. суми депозитного вкладу по договору банківського вкладу «Подарунок «Постійний «Тринадцяти-місячний» № 622781/2013; - 10 380 , 73 грн. заборгованості по процентам по договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року; - 2 827, 97 грн. 3% річних від суми боргу по цьому договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року; - 53 622, 50 грн. встановленого індексу інфляції за весь час прострочення по цьому договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року. В судове засідання позивач та представник позивача не з»явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відстуність, позовні вимоги підтримав. Представник відповідача та третя особа в удове засіданнянез»явилися, про день, час та місце розгляду псраив повідомлені належним чином, подали до суду свої заперечення з проханням розглянути справу у їх відсутності. Суд вважає можливим розглянути справу у вістності належним чином повідомлених сторін. Суд, дослідивши письмові докази у справі, встановив обставини, що викладені нижче. 16.03.2009 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу «Строковий» №72596/2009 в національній валюті, строком до 16.03.2010 (з правом пролонгації) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 22,5 процнтів річних. Згідно п. 1.1 договору предмет договору є розміщення вкладником в банку строкового вкладу на умовах депозитного продукту в доларах США на строк 12 місяців з дня укладання договору, з виплатою процентів по закінченні строку дії вкладу. П. 1.3 договору передбачена сума початкового вкладу у розмірі 50 000, 00 грн. На виконання п.1.3 даного договору [PERSON] того ж дня вніс в банк, а банк прийняв на депозитний рахунок кошти у сумі 50000,00 гривень. 19.03.2012 позивач вніс , а банк прийняв на вказаний депозитний рахунок кошти у сумі 20000,00 грн. 24.04.2013 [PERSON] вніс , а банк прийняв на вказаний депозитний рахунок кошти в сумі 55000, 00 грн. Загалом позивач вніс на депозитний рахунок суму в розмірі 125000,00 грн.,що підтверджується квитанцією № 799482 від 16.03.2009, квитанцією №909037 від 19.03.2012 та квитанцією №2492734 від 24.04.2013 (а.с.12-12 об.) 24.07.2013 між ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» та [PERSON] був укладений договір банківського вкладу «Подарунок «Постійний «Тнадцяти-місячний» №622781/2013 в доларах строком до 24.08.2014 (з правом пролонгації) із щомісячною виплатою процентів в розмірі 11 процентів річних. На виконання п.1.3 даного договору [PERSON] вніс , а банк прийняв на депозитний рахунок кошти в сумі 10000,00 доларів США, що підтверджується квитанцією №1147465 від 24.07.2013 (а.с.14). Останні виплати процентів по вказаним договорам були здійснені відповідачем 16.11.2014 , що визнано сторонами. Позивач на підставі п.2.1.1 , п.1.7 зазначених договорів та ст.1060 ЦК України , звернувся до відповідача з проханням достроково повернути вклади і несплачені по них відсотки. Відповідач усно відмовив повертати депозитні вклади і відсотки по них, посилаючись на відсутність коштів та фінансово-економічну ситуацію в країні. На звернення представника позивача від 10.12.2014 відповідач листом від 23.12.2014 повідомив про запровадженя в банку тимчасової адмінстрації і про те, що банк у зв»язку з цим не задовольняє вимоги кредиторів. Позивач неодноразово звертався до банку про повернення суми депозитних вкладів та нарахованих по ним процентів і 02.03.2015 позивачу було повернуто 125378,43 грн., а також 38627,62 грн. та 6857,10 грн. згідно заяв про виплату переказу від 02.03.2015. 09.04.2015 відповідно до заяви на видачу готівки №19МА43111 позивачу було повернуто банком ще 29136,85 грн. Загальна сума виплачених коштів становить 200000,00 грн. Повернутими коштами була виплачена сума депозитного вкладу по договору банківського вкладу «Строковий» 72596/2009 в національній валюті від 16.03.2009 та нараховані по ньому проценти. Виплачена сума повністю погашає заборгованість по цьому договору. Також повернута частина суми депозитного вкладу по договору банківського вкладу «Подарунок «Постійний «Тринадцяти-місячний» № 622781/2013 в доларах США (200000- 168659,60= 31340,40 грн. - це сума коштів, що сплачена по даному договору. Статтею 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду за захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підстав Конституції гарантується. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є недоторканим. Згідно ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно ч. 2 ст. 1060 ЦК України за договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. Відповіднодо ч. ч.1,6 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. У відповідності до ст. 526 ЦК України зобов»язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення згобов»язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Станом на 21.04.2015 року розмір заборгованості відповідача перед [PERSON] становить 257 990, 80 грн., що складається із: - 191 159, 60 грн. суми депозитного вкладу по договору банківського вкладу «Подарунок «Постійний «Тринадцяти-місячний» № 622781/2013; - 10 380 , 73 грн. заборгованості по процентам по договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року; - 2 827, 97 грн. 3% річних від суми боргу по цьому договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року; - 53 622, 50 грн. встановленого індексу інфляції за весь час прострочення по цьому договору в період з 16.11.2014 року по 21.04.2015 року. Заперечуючи позовні вимоги відповідач посилається на те, що постановою правління НБУ від 20.11.2014 №733/БТ «Про віднесення ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк» до категорії неплатоспроможних» банк віднесено до неплатоспроможних, а виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 20.11.2014 №123 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Всеукраїнський акціонерний Банк»», а відтак у відповідача виникло право , передбачене ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснювати задоволення вимог вкладників. Суд вважає зазначену позицію банку такою, що порушує законні права та інтереси вкладника позивача та такою , що грубо суперечить вищезазначеним нормам ЦК України , Конституції України як Основного Закону України і нормі прямої дії, міжнародним правовим актам, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Відповіднодо ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України. Таким чином застосування норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» грубо порушує право вкладника і призводить до позбавлення позивача права гарантованого Конституцією України - права володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно зі ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У справі «Zolotas проти Греції» Європейський суд з прав людини зазначив наступне: «Суд зазначає, що на підставі ст. 830 ЦК, якщо особа , яка кладе суму грошей у банк, передає йому право користувння нею, то банк має її зберігати і, якщо він використовує її на власну користь, повернути вкладнику еквівалентну суму за умовами угоди. Отже власник рахунку може добросовісно очікувати, аби вклад до банку перебував у безпеці, особливо якщо він помічає, що на його рахунок нараховуються відсотки. Закономірно, що він очікуватиме, що йому повідомлять про ситуацію, яка загрожуватиме стабільності угоди, яку від уклав з банком і його фінансовим інтересам, аби він міг заздалегідь вжити заходів з метою дотримання законів і збереження свого права власності. Подібні довірчі стосунки невід»ємні для банківських операцій і пов»язаним з ними правом. Суд водночс нагадує, що принцип правової певності притаманний усій сукупності статей Конвенції і є одним з основополождних елементів правової держави». Відповляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушує положення Конвенції про захист прав і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідностів до ст.5 цього ж протоколу , є додатковою статтею Конвенції. Так у ст.1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридичн особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В порушення зазначених норм позивач позбавлений банком права користуватися своїм майном - грошовими коштами, які банк отримав від позивача на умовах строковості та платності. Крім того, суд вважає, що у своїй діяльності банк порушив вимоги п.3 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», проте збитки і ризики від результатів своєї діяльності, що призвели до банкрутства, покладає на вкладника, споживача банківських послуг - меншзахищеного контрагента у договорі, що є неприпустимим. Крім того, банк на свою користь трактує вимоги Закону України «Про систему гарантування вкадів фізичних осіб», відповідно до якого визначив мінімальний граничний розмір гарантованої суми, що підлягає поверненню - 200000,00 грн. та відмовив у виплаті інших коштів, посилаючись на відсутність вимоги від вкладника. З врахуванням викладеного вище на засадах змагальності, справедливості та законності, суд прийшов до обгрунтованого висновку про захист порушеного права вкладника банку та задоволення його вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог Законів України «Про судовий збір» та «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» сторони звільняються від сплати судового збору. Враховуючи викладене та

Outcome: approved