Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності, в якому просив суд визнати недійсним договір дарування від 13.10.1995 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]; скасувати та поновити державну реєстрацію права власності на житловий будинок № 63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Калініна № 63 в місті Павлограді Дніпропетровської області. В обґрунтування позову зазначив, що підчас досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040370001942 від 28.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК України дізнався про те, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13.10.1995 року за реєстровим № 2-4340 державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок № 63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Калініна № 63 в місті Павлограді Дніпропетровської області. Згідно висновку № 2140-16 від 24.05.2016 року судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз по вищезазначеному кримінальному провадженню встановлено, що підпис у договорі дарування від 13.10.1995 року виконано позивачем. У жовтні 1995 року позивачу було 72 роки, він хворів, не усвідомлюючи своїх дій, можливо і підписав вищезазначений договір дарування, але наміру та волі не мав. [PERSON], яка була дочкою позивача, померла 06.04.2010 року, а вищезазначене спірне майно було успадковане його онукою [PERSON] У спірному будинку він проживав з 1955 року до 26.05.2015 року, поки його не вигнала онука із будинку. Не погодившись з позовом, [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком № 63 по вулиці Калініна в місті Павлограді Дніпропетровської області. В обґрунтування позову зазначила, що у червні 2015 року [PERSON] зібрав свої речі та перейшов жити до сина [PERSON], який проживає [INFO], де мешкає до теперішнього часу та отримує пенсію за цією адресою. Згідно акту квартального комітету № 74 м. Павлограда, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але не проживає по вищезазначеній адресі з 15.06.2015 року, а тому втратив право на користування вищезазначеним майном. У судовому засіданні позивач, представник позивача за первісним позовом підтримали заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на доводи та підстави, зазначені у позовній заяві, а у зустрічному позові просили відмовити на тих підставах, що [PERSON] по суті є власником будинку та не втрачав право користування ним. Відповідач, представник відповідача у судовому засіданні не визнали позов на доводах та підставах викладених у письмових запереченнях, а зустрічний позов просили задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні свідки зі сторони [PERSON] [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] пояснили суду те, що не чули від позивача про те, що останній мав намір дарувати свій будинок, а також підтвердили те, що позивача вигнала з будинку його онука. Свідки зі сторони [PERSON] [PERSON], [PERSON]Ц, [PERSON], [PERSON], навпаки пояснювали протилежне, а саме, що [PERSON] подарував будинок своєї дочці, яка вже померла, за волевиявленням, та проживає на даний час у свого сина [PERSON] теж за власним бажанням. Вислухавши учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходжу до наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до ст. ст. 229, 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року № 6-372цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для судів. За матеріалами справи судом встановлено, що відповідно до договору дарування, посвідченого 13.10.1995 року за реєстровим № 2-4340 державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори [PERSON] подарував [PERSON] житловий будинок № 63 з прибудинковими спорудами та земельну ділянку, які розташовані по вулиці Калініна № 63 в місті Павлограді Дніпропетровської області. Відповідно до висновку № 2140-16 від 24.05.2016 року судової почеркознавчої експертизи Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз по кримінальному провадженню внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015040370001942 від 28.07.2015 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 357 КК встановлено, що підпис у договорі дарування від 13.10.1995 року виконано [PERSON] [PERSON], яка померла 06.04.2010 року, за життя, була дочкою позивача та після її смерті вищезазначене спірне майно було успадковане [PERSON] - дочкою померлої та онукою позивача відповідно до свідоцтв про право на спадщину за законом, посвідчених 28.10.2010 року державним нотаріусом Першої Павлоградської нотаріальної контори за реєстровими № № 3825,3827. Підставою для підтвердження права власності майна померлої [PERSON] та видачі вищезазначених свідоцтв став договір дарування від 13.10.1995 року, який за своєю юридичною природою не може вже створювати будь-яких правових наслідків, а тому не може визнаватися судом недійсним, як і скасування державної реєстрації права власності, як наслідок, за іншою особою. Отже, у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Перша Павлоградська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання договору дарування недійсним, скасування реєстрації права власності та поновлення реєстрації права власності слід відмовити у повному обсязі. Крім того, судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися неприязнені стосунки після смерті 16.03.2015 року дружини позивача [PERSON], яка є рідною бабусею відповідача. Тому, позивач зібрав свої особисті речі та перейшов жити до сина [PERSON], який проживає [INFO], де мешкає до теперішнього часу та отримує пенсію за цією адресою. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно акту квартального комітету № 74 м. Павлограда, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO], але не проживає по вищезазначеній адресі з 15.06.2015 року. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що[PERSON] не бажає проживати у спірному будинку разом з власником [PERSON], а бажає володіти та користуватися спірним майном, як власник, тому, за таких підстав, суд вважає за можливим Визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: житловим будинком № 63 по вулиці Калініна в місті Павлограді Дніпропетровської області. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» [PERSON] звільнений від сплати судового збору, так як є інвалідом 2 групи, а тому судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України по справі розподілу не підлягають.

Outcome: approved