Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулася до Шевченківського районного суду з вказаним позовом посилаючись на те, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 2004 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], була приватизована згідно із Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», в рівних частках (1/4) [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Після смерті [PERSON] право власності на ј частки вказаної квартири перейшло до [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2016 року. Відповідно до договору дарування від 08 червня 2017 року [PERSON] подарував [PERSON] ј частки вказаної квартири. Таким чином квартира належить на праві приватної власності [PERSON] В зазначені квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON], при цьому [PERSON] у даній квартирі не проживає з 2016 року, витрати по утриманню квартири відповідач не несе, про його місце проживання невідомо На підставі викладеного позивач просить суд визнати [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно зі ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 21 грудня 2004 року, квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], належала на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках кожному. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2016 року [PERSON] отримала право власності на ј частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], після смерті батька - [PERSON] Відповідно до договору дарування від 08 червня 2017 року [PERSON] подарував [PERSON] ј частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно Акту від 14 грудня 2018 року, виданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» [PERSON], [INFO], не проживає в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно Акту від 15 березня 2019 року, виданого КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» [PERSON], [INFO], не проживає в квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК УРСР, наймач жилого приміщення вправі за згодою членів сім'ї в будь-який час розірвати договір найму. У разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] до [PERSON], третя особа: [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннямпідлягає задоволенню.

Outcome: approved