Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-31 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначав, що 24 грудня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Укргазбанк», який в подальшому перейменовано в ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір №331 к-ф від 24.12.2007 року. Вказував, що відповідно до умов кредитного договору відповідач надав кошти у вигляді кредиту у розмірі 75000,00 доларів США для придбання квартири на строк з 24 грудня 2007 року по 23 грудня 2027 року, із сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,9% річних. З метою забезпечення зобовязання за кредитним договором між [PERSON] та відповідачем укладено іпотечний договір №331 к-ф. Вважає, що кредитний договір не відповідає вимогам чинного законодавства, що призвело до порушень прав споживача. Зазначає, що оспорюваний кредитний договір є договором споживчого кредиту, до якого застосовується законодавство про захист прав споживачів. На думку позивача, відповідач допустив порушення щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Крім того, кредитний договір не містить графіку погашення кредиту, відсутня інформація про суми процентів за користування кредитом, які підлягають щомісячній сплаті тощо, а тому вказує на наявність нечесної підприємницької практики з боку відповідача. Також вважає, що банк неправомірно встановив комісію за видачу кредиту у розмірі 1% від суми кредиту, оскільки не повинен встановлювати платежі за дії, що вчиняє банк з метою встановлення правовідносин. Посилаючись на положення ст.ст.215, 216, 548 ЦК України, ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач просить визнати недійсним кредитний договір №331 к-ф від 24 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк», зобовязавши ПАТ АБ «Укргазбанк» повернути [PERSON] раніше отримані кошти; визнати недійсним договір іпотеки №331 к-ф від 24 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк». 11 серпня 2016 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с.19 т.1). У письмових запереченнях на позовну заяву відповідач вважає, що позовні вимоги не ґрунтуються на законі, а обставини справи, на які посилається позивач, не підтверджені доказами. Так, вказує, що кредитний договір №331 к-ф укладений між позивачем та відповідачем 24.12.2007 року, в той час як зміни до Закону №3795-VI щодо заборони надання споживчих кредитів в іноземній валюті були внесені після укладення цього договору, а тому не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Щодо тверджень позивача про відсутність в спірному кредитному договорі істотних умов договору, визначеним законом, а саме щодо графіку платежів, сплати процентів, вартості супутніх послуг та інших фінансових зобовязань споживача, то вважає їх безпідставними, оскільки всі відомості обумовлені сторонами у договорі та відображені у додатках до нього, й відповідають вимогам закону. Щодо обовязку позивача сплатити комісію в розмірі 1% за надання кредиту, то дана умова була погоджена сторонами при укладенні договору. Крім того, вказує, що спірні правовідносини між сторонами виникли 24.12.2007 року, усі положення спірного договору були відомі позивачу із дати виникнення правовідносин. Позивач [PERSON] звернувся з даним позовом в серпні 2016 року з пропуском встановленого законом строку позовної давності. На підставі викладеного, просить відмовити у задоволенні позовної заяви за безпідставністю (а.с.23-24 т.1). 22.11.2016 року позивачем [PERSON] подано заяву про зміну підстав позову, у якій посилався на положення ст.230 ЦК України і те, що позивачу під час укладення договору не було надано інформацію про валютні ризики, інформацію про сукупну вартість кредиту, як визначено у Постанові НБУ №168/2007р та ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» та позивач перед укладенням кредитного договору не підписував жодних анкет, заяв, не був поінформований щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків, комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. А тому вважає, що банк перед укладенням кредитного договору приховав від позичальника повну та обєктивну інформацію щодо умов кредитування, сукупної вартості кредиту, чим ввів позивача в оману. Крім того, вказує, що строк на оспорення кредитного договору почався з моменту звернення [PERSON] до банку з письмовим запитом про отримання відповідних даних та неотримання належної відповіді. На підставі викладеного просить визнати недійсним кредитний договір №331 к-ф від 24 грудня 2007 року, укладений між [PERSON] та ВАТ АБ «Укргазбанк», застосувавши до цих відносин правила взаємної реституції (а.с.55-59 т.1). На вказану заяву позивача ПАТ АБ «Укргазбанк» подано письмові заперечення, відповідно до яких зазначено, що у зверненні позивача від 20.12.2007 року заяві позичальника фізичної особи про надання кредиту містяться відомості про запитуваний кредит, а також повідомлення позивальника про надання йому в письмовій формі та в повному обсязі інформації, передбаченої ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Щодо включення несправедливих, на думку позивача, умов до спірного кредитного договору, у тому числі обовязку укласти договір страхування переданого в іпотеку нерухомого майна, надання доказів сплати страхових внесків, то в даному випадку ці витрати включені до сукупної вартості наданого кредиту, а тому в контексті Закону не є несправедливими (а.с.78-79, 193-194 т.1). Крім того, відповідачем надано додаткові пояснення по справі щодо результатів у висновку проведеної по справі судово-економічної експертизи, де, серед іншого, вказав, що сума процентів за користування кредитом обчислена орієнтовно, різниця не є істотною відносно загальної суми процентів за весь строк кредитування, не було підтверджено розміру реальної процентної ставки, обчисленої банком, що не дає обєктивної та достовірної інформації щодо реальних витрат позичальника по обслуговуванню отриманого кредиту (а.с.184-192, 208-211 т.1). 14 березня 2017 року ухвалою суду витребувано у відповідача документи кредитної справи по угоді №331 к-ф від 24.12.2007 року та положення про кредитування ПАТ АБ «Укргазбанк», яке діяло на момент укладення договору (а.с.128 т.1). 31 серпня 2017 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави зупинено провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.201 ЦПК України у звязку із смертю позивача [PERSON] до вирішення питання залучення до участі в справі правонаступників померлого (а.с.224 т.1). Ухвалою суду від 06.06.2018 року поновлено провадження по справі (а.с.256 т.1). Судом ухвалою залучено до участі у справі як позивачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] як правонаступників померлого позивача [PERSON] (а.с.257 т.1). У судовому засіданні позивачі та їх представники поданий позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити у повному обсязі. В судове засідання призначене на 1.11.2018 р. представник [PERSON] адвокат [PERSON] не з*явилася , надавши суду заяву про розгляд справи без її участі , вимоги підтримує. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав з підстав викладених у запереченнях, просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши думку представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з таких підстав. В силу ч.1\~ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 2\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між [PERSON] та ВАТ «Укргазбанк», який в подальшому перейменовано в ПАТ АБ «Укргазбанк» укладено кредитний договір №331 к-ф від 2007 року (а.с. 6-10 т.1). Відповідно до п.1.1., п.3.1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти шляхом перерахування з позичкового рахунку на поточний рахунок позичальника №262096183.840 з 24 грудня 2007 року і терміном погашення до 23 грудня 2027 року включно кошти у сумі 75000,00 доларів США. Відповідно до п.1.1 та п.3.1.4 договору позичальник зобов'язується сплатити відсотки за користування кредитом у розмірі 12,9% річних, що нараховується на фактичний залишок заборгованості за кредитом на позичковому рахунку, за фактичний період користування кредитними коштами. Крім того, у п. 3.3.3 кредитного договору зазначено, що позичальник зобов'язується щомісяця в термін з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення заборгованості по кредиту у складі щомісячного платежу в розмірі не менше 1/240 від суми отриманого Кредиту, що становить 312,50 доларів США. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за вищевказаним кредитним договором між [PERSON] та банком укладено договір іпотеки №331 к-ф від 24 грудня 2007 року, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку нерухоме майно чотирьохкімнатну квартиру, житловою площею 50,6 кв.м., загальною площею 77,7 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-16 т.1). Разом з тим, позивачі вважають, що умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США є несправедливими, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України банк покладає виключно на позичальника за кредитним договором та споживача кредитних послуг. А факт недотримання істотних умов договору та навмисного ненадання банком позичальнику важливої інформації відповідно до п.2 ч.2\~ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~є таким, що вводить в оману, та метою якого було отримання банком завищеної, несправедливої, безпідставної винагороди та збільшеного розміру сукупної вартості кредиту, з використанням елементів нечесної підприємницької практики. Так, відповідно до ст.13\~ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно\~ст.627\~ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього\~кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1\~ст.638 ЦК України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.509\~ЦК України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно зі ст.230\~ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку із вчиненням цього правочину. Згідно ст.ст. 628, 629\~ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст.204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Разом з тим судом встановлено, що оспорюваний кредитний договір укладено за домовленістю сторін на добровільній основі з дотриманням положень ЦК України, з умовами якого [PERSON] в повній мірі погодився при його укладанні, особисто підписавши кожну сторінку кредитного договору і на момент укладання даного кредитного договору не існувало жодних інших умов, які б примусили позивача підписати даний договір (а.с.153-157 т.1). Із змісту кредитного договору вбачається , що сторони обумовили і прописали в договорі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. Також умовами Договору визначено права та обовязки сторін (розділ 3), відповідальність сторін за порушення зобовязань за Договором (розділ 5) та інші умови (розділ 6). Згідно з ч.1\~ст.1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як встановлено судом, відповідач виконав всі свої зобов'язання за умовами кредитного договору, своєчасно надавши та зарахувавши на поточний рахунок [PERSON] кредит в сумі 75000,00 доларів США, що підтверджується п.1.1 кредитного договору від 24.12.2007 року, додатком №1 до вказаного договору (а.с.26 т.1). Крім того встановлено, що відповідач до укладання кредитного договору ознайомив [PERSON] з умовами надання споживчого кредиту, про порядок його отримання, використання та обслуговування під його особисті підписи на спеціально оформленому бланку (а.с.79-82, 134-152, 153-160 т.1). При укладенні кредитного договору сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення правочину [PERSON] не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови. Підписання позичальником [PERSON] кредитного Договору свідчить про його обізнаність про умови кредитування, про вартість кредиту та про інші супутні послуги і тарифи, а також безспірно вказує на те, що умисел позивача був реально спрямований на отримання банківського кредиту в іноземній валюті (доларах США ) і що таке його зовнішнє волевиявлення було вільним і спрямованим на отримання кредитних коштів. Будь-яких застережень до Договору позивач не зазначив. Як видно із тексту спірного Договору, умови є доступними та зрозумілими, передбачають розмір кредиту; строки його повернення; відсотки за користування кредитом; розмір щомісячного платежу та графік погашення кредиту; а також передбачена можливість дострокового погашення кредиту; відповідальність сторін за порушення умов кредитного договору та його забезпечення, а тому, на думку суду, такі умови банку цілком узгоджуються із Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На підставі наведеного, доводи сторони позивачів про те, що при укладенні спірного правочину банк не надав позичальнику повної інформації про умови кредиту, навмисно приховав фактичне подорожчання кредиту, увівши його в оманущодо ціни договору, на увагу не заслуговують. Висновки судової економічної експертизи № 283/284 від 15.05.2017 року (а.с.163-178 т.1) не підтвердили с боку банку суттєвих порушень . Навпаки зазначено про те , що документальне оформлення кредиту ПАТ» Укргазбанк « за договором № 331-к-ф від 24.12.2007 р. , в тому числі графіку погашення кредиту , відповідає вимогам Постанови НБУ № 168 від 10.05.2007 р. « про затвердження Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту «. Посилання позивачів на висновок економічної експертизи від 15.05.2017 року та інші наявні у справі докази не свідчать про те, що підприємницька практика відповідача як кредитора була нечесною та ввела [PERSON] в оману щодо обставин, які вплинули на вчинення ним спірного правочину, не підтверджують, що під час укладення оспорюваного кредитного договору з боку відповідача існувало умисне приховування істотних умов договору, сукупної вартості кредитного договору, які могли вплинути на рішення споживача про необхідність придбання послуг з надання кредиту, а відтак і відсутні підстави вважати, що такими діями відповідача позивача було введено в оману. Обґрунтовуючи позовні вимоги, та посилаючись на ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів», позивачі зазначали, що умови договору є несправедливими. Аналізуючи вказані норми Закону, можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3ст. 509ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Проте, таких обставин позивачами у справі не доведено. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню [PERSON], а також про наявність у таких діях умислу спрямованого на введення його в оману. Позичальник при укладенні Договору отримав свій екземпляр, з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом на кожній сторінці договору, а також сторони визначилися із розміром процентної ставки, тобто позичальнику була надана інформація щодо істотних умов договору, а тому порушень\~ст.11 Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» не доведено. Вищенаведена правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-1341цс15, яка в силу вимогст. 360-7 ЦПК Україниє обов'язковою для всіх судів України. При цьому,\~не заслуговують\~на увагу\~доводи позивачів\~щодо дискримінаційності\~умов договору\~в частині\~валюти кредиту\~-\~доларів США, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, а тому, укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, сторона приймає на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу. Таким чином, суд вважає, що твердження позивачів щодо невідповідності даного договору вимогам чинного законодавства та нав'язуванні невигідних умов є недоведеним у судовому засіданні й відповідно позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Крім того, як вбачається зі змісту оспорюваного кредитного договору, в ньому було чітко закріплено всі платежі, які повинен сплатити банку позичальник, і у позовній заяві позивачі не вказують на жоден не передбачений договором платіж. Згідно\~ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Однак, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що умови спірного договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення його становища як споживача кредитних послуг. Факт умисних дій ПАТ АБ «Укргазбанк» під час укладення договору, спрямованих на введення [PERSON] в оману щодо обставин, які впливали на вчинення ним правочину, останнім не доведено, а судом не встановлено. Що стосується заяви представника відповідача ПАТ АБ «Укргазбанк» про застосування строків позовної давності до позовних вимог позивачів, суд зазначає наступне. Відповідно до ст.256\~ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст.257\~ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно вимог статті 261\~ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (пункт 1), за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.(пункт 5). Статтею 267\~ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (пункт 3), сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (пункт 4). З урахуванням наведеного, оскільки прав та охоронюваних законом інтересів позивачів, про захист яких вони просять у позові, відповідачем не порушено, і суд відмовляє позивачам у позові по суті в зв'язку з безпідставністю позовних вимог, питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення і відповідно, строк позовної давності, як спосіб захисту саме порушеного права, при вирішенні даного спору застосуванню не підлягає. Таким чином, проаналізувавши та оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. В первісном позові позивач прохав визнати договір іпотеки недійсним , не зазначивши на яких правових підставах його необхідно визнати недійсним. При зміні підстав позову вимога про визнання договору іпотеки недійсним не ставилася та не надавалося цьому правове обґрунтування, тому судове рішення з цього приводу не постановлюється. Суд вважає , що змінивши підстави позову , первісний позивач фактично відмовився від даних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed