Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-04 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом у якому просить скасувати постанову державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ м. Києва від 21.10.2013 року за № 418/25 про оголошення у розшук майна боржника [PERSON] , а саме транспортного засобу автомобіля марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] по виконавчому провадженню з виконання постанови серії АСІ № 143734 від 01.03.2013 року виданого Управлінням Державної автомобільної інспекції. Свою вимогу обґрунтовує тим, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] є власником автомобіля марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] . Маючи намір зняти з реєстрації належний йому транспортний засіб марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] , позивач дізнався, що згідно постанови серії АСІ № 143734 від 01.03.2013 року державним виконавцем ВДВС Святошинського РУЮ в м. Києві 21.10.2013 року його автомобіль було оголошено у розшуку згідно постанови державного виконавця ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві за 418/25 від 21.10.2013 року. Позивачем було подано заяву про скасування розшуку, однак 03.10.2016 року начальником Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві йому було відмовлено у припиненні розшуку транспортного засобу автомобіля марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] та було повідомлено що перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження № 37359218, в рамках якого була винесена постанова про розшук транспортного засобу боржника від 21.10.2013 року завершено, виконавчий документ повернуто стягувачу. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 24.01.2017р. провадження у справі відкрито. Відповідно до п. 9 ч.1 Перехідних положень ЦПК України (за редакцією ЗУ № 2147-УІІІ від 03.10.2017 р., в дії з 15.12.2017 р.), заяви і скарги, подані до набрання чинності цією редакцією Кодексу, провадження за якими відкрито на момент набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цієї редакції Кодексу. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 19.02.2018 р. продовжено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін cторони до суду не подавали. Відповідачу було направлено ухвалу суду та встановлено строки для подання відзиву на позов. Відповідач про розгляд справи повідомлений належним чином, про що свідчать матеріали справи - зворотнє повідомлення про вручення поштового відправлення. Відзиву на позовну заяву відповідач суду не надав. Суд, дослідивши матеріали справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст.ст 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , [PERSON] є власником автомобіля марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] (а.с. 9). З наданої [PERSON] відповіді Регіонального сервісного центру в м. Києва МВС України від 12.08.2016 р. вбачається, що арешти за постановами № АА2 250192, № АА2 679639 ВДСВ Святошинського РУЮ в м. Києві на належний позивачу транспортний засіб не накладались, проте згідно постанови АС1 № 143734 від 01.03.2013 р. ВДСВ Святошинського РУЮ в м. Києві належний позивачу транспортний засіб знаходиться у розшуку (а.с. 10). 03.10.2016 року начальником Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві позивачу було відмовлено у припиненні розшуку транспортного засобу автомобіля марки «ГАЗ», державний номер [NUMBER] , оскільки перевіркою Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень встановлено, що виконавче провадження № 37359218, в рамках якого була винесена постанова про розшук транспортного засобу боржника від 21.10.2013 року завершено, виконавчий документ повернуто стягувану (а.с. 13). Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Позивачем в якості доказів надав відповідь Регіонального сервісного центру в м. Києва МВС України від 12.08.2016 р., в якій надана інформація щодо постанови про розшук від 01.03.2013 р. Однак, позивачем також надана відповідь начальника Святошинського РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві від 03.10.2016 р., в якій надана інформація щодо постанови про розшук від 21.10.2013 р. Таким чином, судом встановлено невідповідність змісту позовної заяви з наданими доказами по справі, що унеможливлює задоволення позову. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, а отже не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed