Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-15 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом, у якому просить визнати недійсним заповіт, складений від імені померлого [INFO] [PERSON] , посвідчений 16 січня 2013 року приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П., зареєстрований в реєстрі за №324 (номер в спадковому реєстрі: 54073275); стягнути з відповідача на її користь судовий збір та витрати на оплату правничої допомоги. Позов мотивований тим, що [INFO] у віці [INFO] помер батько позивача [PERSON] , який останні роки жив разом із відповідачкою [PERSON] у своєму будинку за адресою: [ADDRESS] . Після його смерті відкрилась спадщина. У результаті звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини позивачем з`ясовано, що за життя [INFO] батьком складений заповіт, посвідчений нотаріусом, на все його майно на користь відповідача, що викликало у позивача сумніви щодо дійсності заповіту та справжньої волі заповідача. Посилається на ті обставини, що у 2009 році у батька була надзвичайно сильна травма головного мозку. Він пройшов довготривале й важке лікування, але головного болю, запаморочень так і не позбувся. У 2010 році у батька стався перший інсульт, який мав наслідком погіршення психічного стану: його поведінка стала емоційно нестійкою, з різкими перепадами настрою, він був неуважним, забувався про елементарні побутові речі. Тоді психіатр та невролог призначили йому амбулаторне лікування. У 2012 році в батька стався другий інсульт, після якого він почав періодично страждати на стан сплутаної свідомості, був конфліктним, підозрілим щодо побутових речей, в нього траплялись галюцинації. В просторі орієнтувався важко, йому потрібно було постійно допомагати, бо він був слабкий та неуважний. У зв`язку з цим із 05.11.2012 року по 18.12.2012 року він проходив стаціонарне лікування в Полтавській обласній клінічній психіатричній лікарні ім.О.Ф. Мальцева. Був установлений діагноз деменція, хронічна дисциркуляторна енцефалопатія з зоровим галюцинозом, що вимагало підтримуючої амбулаторної терапії. Призначень лікарів батько не дотримувався, тож в подальшому його стан здоров`я погіршився й обумовив його повернення до лікарні, і ця ситуація знову повторилась. Після чергового курсу стаціонарного лікування в психіатричній лікарні з 05.09.2013 року по 18.10.2013 року було рекомендовано диспансерне спостереження у психіатра з відповідною підтримуючою медикаментозною терапією. При цьому заповіт було складено 16.01.2013 року, тобто менше, ніж через місяць після стаціонарного курсу лікування. Позивач [PERSON] зазначає, що протягом всього життя у неї з батьком був тісний зв`язок, міцні й довірливі стосунки, навіть на фоні проблем із психікою він ніколи не змінював свого ставлення до неї. Впевнена, що батько не мав наміру залишати своє майно лише відповідачці, а та обставина, що лише вона вказана спадкоємицею в заповіті, на переконання позивача, свідчить про те, що її батько не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними під час складання заповіту. Отже, оскільки зміст заповіту не відповідає внутрішній волі заповідача, це є підставою для визнання його недійсним. На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у позовній заяві, на підставі положень ч.3 ст.203, ст.ст.215, 216, ч.1 ст.225, ч.2 ст.1257 ЦК України, позивач звернулась з даним позовом за судовим захистом своїх прав. 14 серпня 2019 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву залишено без руху (а.с.16 т.1). 23 серпня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання по справі (а.с.32-33 т.1). 12 вересня 2019 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив (заперечення) проти позову, у якому позовні вимоги не визнає, вважає їх безпідставними, оскільки вона не порушувала нічиїх прав, не вчиняла протиправних дій, натомість її зазначено у заповіті спадкоємцем, а до складання заповіту вона ніякого відношення не має. Вважає наведені позивачем доводи надуманими та необґрунтованими. Зазначає, що проживала з гр. [PERSON] з 1978 року до дня його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] - спільно, без реєстрації шлюбу, вони вели спільне господарство, разом будували будинок, тобто перебували у фактичних шлюбних відносинах 40 років. Весь цей час відповідач перебувала поряд з ним, доглядала його, коли він хворів, на відміну від позивача. До того ж за свої кошти здійснила поховання померлого, при цьому дочка [PERSON] жодним чином матеріально не допомагала в цьому. Також зазначає, що померлий звісно хворів, але жодними психічними захворюваннями або відхиленнями він не страждав, що можуть підтвердити свідки. Психічно здоровою людиною [PERSON] був не тільки на час підписання заповіту у січні 2013 року, а до самої смерті у 2018 році. Крім того, у 2013 році останній навіть був керівником підприємства директором ТОВ «МВП» «Будівельник», звільнившись тільки 1 квітня 2014 року, підписував фінансові документи, накази з кадрових питань тощо. З цих підстав твердження позивача про те, що її батько був психічно хворою людиною відповідач вважає намаганням заволодіти майном, яке належало померлому. А перебування [PERSON] на лікуванні у психіатричній лікарні ніяк не свідчить про його психічне захворювання, тим більше таке, що б свідчило про його недієздатність, або про те, що він на момент вчинення правочину перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Позивачем не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин, натомість, висловлює припущення, що чоловік, який прожив із жінкою 40 років, може заповідати їй майно. Не зазначено у позові, в чому полягала незаконність дій нотаріуса при посвідченні заповіту. Крім того, вважає, що є неналежним відповідачем по справі. На підставі викладеного, вважає позов таким, що не підлягає задоволенню (а.с.50-53 т.1). 12 вересня 2019 року ухвалою суду задоволено заяву позивача про забезпечення доказів; зобов`язано КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім.О.Ф.Мальцева Полтавської обласної ради» надати до суду належним чином завірені копії: медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , виписного епікризу [PERSON] на період лікування з 05.11.2012 року по 18.12.2012 року; виписного епікризу [PERSON] за період лікування з 05.09.2013 року по 18.10.2013 року; виписних епікризів за інші періоди лікування [PERSON] ; зобов`язано КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Полтавської міської ради» (структурний підрозділ Амбулаторія загальної практики сімейної медицини №1) надати належним чином завірені копії медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] ; лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.71-72 т.1). 19 вересня 2019 року позивачем надано до суду відповідь на відзив відповідача, у якому вважає, що викладені останнім заперечення проти позову не спростовують доводів позовної заяви. Відповідач безпідставно посилається на те, що вона нібито не порушувала будь-яких прав та не є відповідачем у справі, оскільки у спорах про визнання заповіту недійсним коло учасників є специфічним, і відповідачем виступає спадкоємець за заповітом, незважаючи на те, що особисто його діями права та інтереси позивача не порушувалися, а тому [PERSON] є належним відповідачем по справі. Щодо посилань відповідача на обставини спільного проживання та стану здоров`я померлого, а також його поховання за власні кошти, вважає, їх необґрунтованими, оскільки їх з`ясування не має значення для вирішення предмету позову. А додані до відзиву копії трудової книжки, статуту, заяви та наказів про звільнення сторонніх осіб, які на думку відповідача, є доказами життєдіяльності [PERSON] , не спростовують доводів позовної заяви, адже не містять інформації, що стосується предмету доказування, й ці докази не можуть свідчити про його стан психічного здоров`я. Крім того, зазначає, що підписи на представлених до суду документах відрізняються, що викликає сумніви в тому, що вказані документи підписувала одна і та сама особа. Обставини спільного проживання відповідача з [PERSON] , ведення ними спільного господарства не спростовують права позивача як спадкоємця першого ступеня споріднення на спадкування за законом після смерті батька, у зв`язку з чим вважає аргументи відповідача неспроможними та просить задовольнити позов у повному обсязі (а.с.76 т.1). 07 жовтня 2019 року від КП «Полтавська обласна клінічна психіатрична лікарня ім.О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» надійшли медичні документи на виконання ухвали суду (а.с.100 т.1). 15 жовтня 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.167 т.1). 06 листопада 2019 року ухвалою суду поновлено [PERSON] пропущений з поважних причин строк для пред`явлення позову; прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Таміла Павлівна, Перша Полтавська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним до спільного розгляду з первісним позовом; залучено [PERSON] до участі у розгляді справи як третю особу, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору; відновлено підготовче провадження у справі (а.с.189-191 т.1). Згідно з позовом [PERSON] він просить суд визнати недійсним заповіт, складений від імені померлого 12.07.2018 року [PERSON] , посвідчений 16.01.2013 року приватним нотаріусом Сокирченко Т.П., зареєстрований в реєстрі за №324 (номер в спадковому реєстрі: [NUMBER] ); стягнути судові витрати. Посилається на ті обставини, що він є рідним сином померлого, після смерті якого він у встановленому законом порядку звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, однак повідомлено, що в спадковій справі міститься заповіт. 21.10.2019 року після прибуття до України йому стало відомо, що його сестра [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання заповіту недійсним, а тому вирішив заявити самостійні вимоги в даній справі щодо предмета спору. З урахуванням викладеного та положень ст.ст.203, 225, ч.2 ст.1257 ЦК України просить задовольнити позовні вимоги. (а.с.177-179 т.1). 26 листопада 2019 року ухвалою суду зобов`язано КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Полтавської міської ради» надати належним чином завірені копії медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] ; лікарського свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.203-204 т.1). 26 листопада 2019 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.202 т.1). 17 грудня 2019 року КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2 Полтавської міської ради» на виконання ухвали суду направив до суду копії медичних документів (а.с.216 т.1). 17 грудня 2019 року третьою особою по справі приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. надано до суду письмові заперечення на позовну заяву, в яких зазначила про обставини вчинення нотаріальної дії складання заповіту 16 січня 2013 року [PERSON] , сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності якого в нотаріуса не виникало, встановлено його особу, перевірено дієздатність, з`ясовано його волю і дійсні наміри, роз`яснено значення правочину, його правові наслідки тощо. З урахуванням викладеного, заперечує проти позову у частині визнання заповіту недійсним, вважає його необґрунтованим і таким, що ґрунтується на припущеннях, оскільки позивачами не надано жодного належного доказу, що [PERSON] на момент складення заповіту не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.2-3 т.2). 17 січня 2020 року задоволено клопотання представника позивача та призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу (а.с.24-25 т.1). 24 лютого 2020 року ухвалою суду зобов`язано КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» та КП «Полтавська обласна клінічна лікарня ім.О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» та Полтавський обласний психоневрологічний диспансер надати до суду оригінали медичних документів (для проведення судової експертизи (а.с.30-31 т.2). 03, 04 та 16 березня 2020 року на виконання ухвали суду надано оригінали витребуваних документів (а.с.36, 37, 38 т.2). 08 травня 2020 року на адресу суду повернуто матеріали справи з висновком експертизи (акт судово-психіатричного експерта №176), складеного 28 квітня 2020 року (а.с.40 т.2). 16 червня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи по справі (а.с.99-102 т.2). У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та її представник адвокат Полтавцева А.С. позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у позові та заявах по суті справи. Зазначили, що висновком експертизи, медичними документами та наявними у справі доказами повністю підтверджені ті обставини, що померлий [PERSON] не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час складання та підписання заповіту від 16.01.2013 року за станом психічного здоров`я. На підставі викладеного, просили задовольнити позов у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Крилевець Ю.М. вимоги первісного позову та позову третьої особи не визнали, заперечували проти заявлених вимог з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. В судовому засіданні пояснили, що волевиявлення спадкодавця було вільним, що було перевірено нотаріусом при складанні заповіту. Просили відмовити у задоволенні позову за необгрунтованістю. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, - [PERSON] позов [PERSON] та заявлений ним позов підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Третя особа - приватний нотаріус Сокирченко Т.П. підтримала заперечення сторони відповідача, з позовними вимогами не згодна з підстав, зазначених у наданих нею до суду письмових запереченнях та поясненнях щодо Акту судово-психіатричного висновку експерта №176 від 28.04.2020 року, який вона вважає таким, що ґрунтується на припущеннях. Зазначила, що складання та посвідчення заповіту 06.01.2013 року відбувалось за її участю на дому в [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час чого в ході спілкування вона впевнилася у дієздатності останнього. Тому просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Від третьої особи Першої полтавської державної нотаріальної контори до суду надійшла заява про розгляд без участі представника, при вирішенні справи по суті покладаються на розсуд суду (а.с.80 т.2). Заслухавши пояснення учасників справи, а також допитавши під час розгляду справи свідків, експерта, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши обставини, яким позивачі обґрунтовують свої вимоги, а також доводи сторони відповідача, викладені у відзиві (запереченнях) на позовну заяву, пояснення третіх осіб, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.5 ЦПК України\~суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом установлено, що [INFO] у віці [INFO] помер батько позивача [PERSON] , про що 13 липня 2018 року складено відповідний актовий запис №1010, та підтверджується копією свідоцтва про його смерть від 30 липня 2018 року серії [NUMBER] (а.с.7 т.1 зворотній бік, а.с.93 т.1). Згідно з копією довідки від [INFO] липня 2018 року причина смерті [PERSON] : атеросклеротична хвороба серця (а.с.63 т.1). На підтвердження родинних відносин позивачем надані документи, так, зокрема, з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 08 грудня 1961 року, вбачається, що [INFO] народилась [PERSON] , батьком якої записаний [PERSON] , матір`ю [PERSON] (а.с.8 т.1). Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 10 червня 1987 року, після шлюбу з гр. [PERSON] . [PERSON] присвоєно прізвище [PERSON] , особа якої підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданого Київським РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області (а.с.6-7, 8 т.1 зворотній бік). Матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] також є сином померлого [PERSON] , і це вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.180-181, 184, т.1). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, і, як зазначено в листі від 16.01.2019 року за №68, адресованому [PERSON] та [PERSON] , в Першій полтавській державній нотаріальній конторі 12 вересня 2018 року заведено спадкову справу №298/2018 щодо його майна. Разом із тим, у спадковій справі наявні відомості про те, що спадкодавець залишив заповіт, складений не на їх імена (а.с.185 т.2). Так, 16 [INFO] 2013 року [PERSON] на випадок своєї смерті\~склав заповіт, відповідно до якого на випадок смерті зробив таке розпорядження: все належне йому майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, що буде йому належати на день його смерті та все те, на що він за законом мати право, заповів повністю гр. [PERSON] , [INFO] (а.с.92 т.1). Тобто, відповідно до зазначеного заповіту спадкодавець заповів все своє майно на користь відповідача\~ [PERSON] Заповіт посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Сокирченко Т.П. та зареєстрований в реєстрі за №324 (а.с.9-10). Таким чином, наявний заповіт від 16.01.2013 року на користь [PERSON] становить перешкоду іншим спадкоємцям за законом, зокрема, [PERSON] та [PERSON] у реалізації права на прийняття спадщини після смерті їх батька [PERSON] , у зв`язку з чим оспорюють даний заповіт з підстав його недійсності за ст.ст.203,\~225 ЦК України. Відповідно до вимог п.2 ч.2\~ст.16\~ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Нормою\~ст.202 ЦК України\~встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч.3\~ст.202 ЦК України\~односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Відповідно до ч.5\~ст.202 ЦК України\~до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Згідно із вимогами\~ст.203\~ЦК України для чинності правочину, зміст самого правочину не може суперечити\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6\~ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3\~ст.203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст.1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. У свою чергу, відповідно до вимог\~ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи визначені у заповіті. Згідно з вимогами\~ст.1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. \~Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ст.1234 ч.1 ЦК України). Відповідно до ч.2 ст.1235\~ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.3\~ст.215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами, встановленими ч.1\~ст.225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Правила цієї\~статті ЦК України\~поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Згідно з ч.2\~ст.1257 ЦК України\~за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Відповідно до висновку (акту) судово-психіатричного експерта № 176 від 28.04.2020 року за наслідками проведеної на підставі ухвали суду посмертної судово-психіатричної експертизи на поставлені питання експертами надано такі відповіді: 1. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , станом на 16.01.2013 року страждав на стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції змішаного ґенезу. 2. [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , під час складання заповіту [INFO] внаслідок вищезазначеного психічного розладу не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с.41-67 т.2). З аналізу медичних документів (а.с.101-161, 217-249 т.1), які покладені в основу даного висновку, вбачається, що з 2007 року у [PERSON] діагностовано прояви церебрального атеросклерозу, кардіосклерозу атеросклеротичного, гіпертонічної хвороби. В записах відмічається погіршення соматоневрологічного стану, починаючи з вересня 2012 року. Так, вперше зафіксовано погіршення пам`яті, скарги на головний біль, записи лікаря про неадекватну поведінку хворого, зниження пам`яті та уваги, мнестичні порушення, дезорієнтація в просторі та часі. В листопаді 2012 року зафіксовано звернення хворого до лікаря-психіатра психоневрологічного диспансеру, під час якого встановлено діагноз стійкого психічного розладу «судинної деменції», у зв`язку з чим був госпіталізований в психіатричний стаціонар Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні, де знаходився з 05.11.2012 року по 18.12.2012 року з діагнозом: «Деменція судинного генезу». Виписаний з діагнозом: «Легко виражена деменція внаслідок змішаної хронічної ДЕ 2 ст. (атеросклеротична гіпертензивна постінсультна 2010, 2012 рр.) синдром епізодичного зорового галюцинозу». В клінічній картині, згідно записів лікарів-психіатрів, відмічалися скарги на постійні головні болі, шум у вухах, загальну слабкість, нестійкість при ходьбі, зниження пам`яті. В психічному стані описано формальність мовного контакту, дезорієнтацію в часі, порушення мислення у вигляді його сповільненості за темпом, малопродуктивності, вираженого мне стичного зниження. Також у щоденникових записах практично постійно відмічається наявність маячних ідей збитку. Після виписки з психіатричного стаціонару оглядався лікарем-психіатром психоневрологічного диспансеру 28.12.2012 року, скаржився на знижену пам`ять, погану орієнтацію «забуває де і що лежить». З діагнозом: «Легко виражена деменція змішаного ґенезу, ХДЕ 3, повторні ГПМК, епізоди галюцинозу анамнестично» взятий на диспансерний облік. В подальшому [PERSON] продовжував оглядатися лікарями-психіатрами психоневрологічного диспансеру в зв`язку з інтелектуально-мнестичними та поведінковими порушеннями. Повторно госпіталізувався в психіатричний стаціонар Полтавської обласної психіатричної лікарні ім.О.Ф. Мальцева у вересні 2013 року з діагнозом «Легко виражена деменція внаслідок змішаної хронічної ДЕ 2 ст.». В клінічній картині психічний стан в порівнянні з попередньою випискою в кінці 2012 року практично не змінився. Також у висновку від 28.04.2020 року комісія експертів, серед іншого, зазначає, що станом на 16 січня 2013 року досліджуваний виявляв психічні розлади, що становлять критерії діагностики судинної деменції комбінованого ґенезу (атеросклеротичної, гіпертонічної, постінсультної). Наявний у підекспертного стійкий психічний розлад позбавляв підекспертного [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними станом на 16.01.2013 року. В подальшому в записах сімейного лікаря, лікарів-психіатрів не відображено суттєвого покращення психічного стану досліджуваного, а постійно констатувалися прояви стійкого психічного розладу, а саме «судинної деменції» практично до самої смерті. Також зазначено, що складення заповіту ставить перед собою значно більше вимог до рівня уваги та пам`яті, адекватності мотивації юридично значимої дії, стійкості до зовнішнього впливу на вибір рішення, здатності всебічно оцінювати всю сукупність наслідків правочину. Тому наукові дані та експертна практика вказують на необхідність визнання осіб, що страждають на судинну деменцію такими, що не можуть усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними на час правочину (а.с.66 т.2). Хоча висновок експертизи є лише одним із доказів у справі і йому потрібно давати оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29.02.2012 року № 6-9 цс12. Проте, будь - якими доказами висновок експертизи не спростований. Доводи сторони відповідача про те, що експертний висновок є неповним та суперечливим, а відтак без проведення повторної посмертної судової психіатричної експертизи неможливе вирішення спору, суд вважає необґрунтованими, у зв`язку з чим у задоволенні відповідного клопотання було відмовлено. Так,\~згадана експертиза була проведена експертами КП «Полтавська обласна психіатрична лікарня імені О.Ф. Мальцева Полтавської обласної ради» у складі 3 осіб, які були попереджені про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та за відмову без поважних причин від виконання покладених на них обов`язків. Тих даних та матеріалів, які були представлені для дослідження було достатньо і вони не викликали сумніву у їх достовірності у експерта. У висновку експертизи зазначений докладний опис проведених досліджень, в тому числі і на підставі медичної документації і пояснень свідків, зроблені в результаті їх висновки і обґрунтовані відповіді на поставлені судом питання в ухвалі про призначення експертизи від 17.01.2020 року. Разом із тим, порушень процесуальних норм які регламентують сам порядок призначення й проведення експертизи, порушення чи обмеження прав сторін чи інших учасників справи при проведенні експертизи не встановлено. Крім того, під час розгляду справи були допитані свідки, зокрема, в судовому засіданні 17 грудня 2019 року свідок гр. [PERSON] пояснила, що є рідною сестрою померлого, та вважала, що її брат не міг зробити заповіт відповідачці [PERSON] , будучи при здоровому глузді та твердій пам`яті, оскільки знав своїх дітей, дуже їх любив. До 2011 року він почав зловживати алкогольними напоями. Також зазначила, що з початку 2011 року її брат почав хворіти, не впізнавав рідних, потім потрапив до психіатричного відділення лікарні. Коли вона відвідувала його, у тому числі вдома, останній лежав, був обідраний весь, у поганому стані. Допитані в судовому засіданні 17 січня 2020 року свідки: гр. [PERSON] пояснила, що з 2008-2009 років помітили, що батько її чоловіка почав випивати, а у 2012 року не впізнавав свого сина [PERSON] , коли той приїжджав до нього, про це їй відомо зі слів чоловіка. А після того, як він пролікувався в психлікарні, його стан погіршився, у 2012 році коли народився онук, він його не сприймав, на неї також уваги не звертав, на час складання заповіту [PERSON] вона особисто не бачила. Свідок [PERSON] , яка є сусідкою, й проживала на одній вулиці з померлим з 1975 року, пояснила, що останній був у лікарні, оскільки в нього відмовили ноги через тромб, потім у нього виявлено гіпертонію, більше їй нічого невідомо. Зазначила, що під час відвідувань він був нормальною людиною, спілкувався. А коли вже лежав, то такого не було, щоб він її не впізнавав або хворів на психічні захворювання, ніяких дивних речей за ним не помічала, нормально розмовляв, був у нормальному стані. Свідок [PERSON] показав, що з 2007 року знав померлого, останній раз бачив його перед тим, як він занедужав. Коли він самостійно ходив, його стан був нормальним, спілкувався з ним у парку, до якого останній ходив у 2012-2013 роках, та не бачив за ним будь-яких відхилень. При цьому зазначив, що рука в нього була паралізована, погано нею брав. Також бачив його вдома, точний рік не пригадує, але [PERSON] був у нормальному стані. Свідок [PERSON] зазначив, що [PERSON] він знав, часто з ним спілкувались, при цьому не чув про його проблеми психічного характеру, бачив лише, що після інсульту той піднявся та почав ходити, йому було важко, в якому році це було не пригадує, мабуть у 2012 році, до дому до нього свідок не ходив, і бачив його дедалі рідше. Свідок [PERSON] пояснила, що зі слів [PERSON] їй було відомо про складений заповіт, охарактеризувала [PERSON] як інтелігентну, добру, врівноважену людину, його стан був нормальним. Відомо, що він був у неврологічному відділенні психіатричної лікарні, наскільки їй відомо, там опинився не з причин психічного розладу. Не знала, що у померлого були діти, у нього вдома вона не була. Бачила його у 2018 році весною, коли останній раз спілкувалась з ним пригадати не змогла, але зазначила, що він вітався, був адекватним, та своїм життям не вимагав того, щоб його поклали у психлікарню. Аналіз показів свідків вказує на те, що вони описували стан померлого поверхнево, на побутовому рівні, у їх показах конкретно не визначений психічний стан [PERSON] в момент складання заповіту 16.01.2013 [INFO] . При цьому, чітко прослідковується різниця в показах свідків в залежності від сторони, яка їх заявила допитати. Хоча більшість свідків відзначають певні порушення соціального функціонування, поведінки особи внаслідок перенесених захворювань та проходження курсів лікування тощо. При цьому, у висновку експертів зазначено, з чим також погоджуються і суд, що не всі явища психічного стану особи можуть відображатися в оточення, оскільки на побутовому рівні виконання повсякденних, хоч в значній мірі автоматизованих дій грубо не страждає, і вказані стани пояснюють відсутність вражень про психічну неповносправність заповідача в показах свідків. Крім того, допитаний у судовому засіданні 18.06.2020 року провідний експерт [PERSON] складений 28 квітня 2020 року висновок (акт) №176 підтримав, пояснив, що в розпорядження експертів була надана повна медична документація померлого [PERSON] , на підставі вивчення якої всі наявні його хвороби в сукупності свідчили про те, що у нього був стійкий психічний розлад у вигляді судинної деменції змішаного типу. Отже, ураховуючи покази свідків, експерта, допитаних в судовому засіданні, суд не вбачає підстав не брати до уваги як належний доказ висновок судово-психіатричного експерта щодо психічного стану заповідача на час складання заповіту від 16.01.2013 року. З медичної документації, наданої на запити суду, і на яку сторона позивача посилається в обґрунтування позовних вимог, дійсно вбачається, що в момент вчинення заповіту\~\~батько позивачів - [PERSON] 16.01.2013 року не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, в силу того, що у 2010, 2012 роках він переніс інсульти, мав інші захворювання, які в сукупності з іншими чинниками вплинули на його психічний стан, і йому був поставлений діагноз: судинна деменція змішаного типу. Зазначене підтверджується даними медичної картки амбулаторного хворого Полтавського обласного психоневрологічного диспансеру на ім`я [PERSON] , з якої видно, що в листку заключних /уточнених/ діагнозів з 2012 року по 2018 рік зазначена «Легко виражена деменція внаслідок ХДЕ ІІІ, перенесеного ГПМК. F02.84». З дослідженого судом оригіналу медичної картки стаціонарного хворого ПОКПЛ ім.О.Ф. Мальцева №3664 вбачається, що [PERSON] в період з 05.11.2012 року по 18.12.2012 року (43 ліжкодні) перебував на стаціонарному лікуванні, під час якого встановлено діагноз «деменція судинного генезу», виписаний з діагнозом: «легко виражена деменція внаслідок змішаної хронічної ДЕ 2 ст. (атеросклеротична гіпертензивна постінсультна 2010, 2012 рр.) синдром епізодичного зорового галюцинозу» (копії на а.с.101-132 т.1). Також із оригіналу медичної картки стаціонарного хворого ПОКПЛ ім.О.Ф. Мальцева №2917 слідує, що [PERSON] з 05.09.2013 року по 18.10.2013 року (43 ліжкодні) знаходився на стаціонарному лікуванні. Діагноз закладу охорони здоров`я, який направив хворого: «Легко виражена деменція». Діагноз при госпіталізації: «Судинна деменція (ГПМК 2012р.)». Діагноз клінічний: «Деменція внаслідок ХДЕ ІІ ст. з емоційно-вольовою нестійкістю та порушеннями поведінки 05.09.13р.». Діагноз заключний клінічний: «Легко виражена деменція внаслідок хронічної ДЕ ІІ ст. (атеросклеротична, гіпертензивна, постінсультна 2010-2012рр.)» з емоційно-вольовою нестійкістю та порушеннями поведінки. F02.804». Супутній: «ІХС: кардіосклероз атеросклеротичний, фібриляція пересердь. Тахісистолічна форма. СН 2 ст.ф.к.3. Артеріальна гіпертензія. Хронічна ДЕ 2 ст. змішаного ґенезу» (копії на а.с.133-161 т.1). Отже, записи в амбулаторних та стаціонарних картках хворого [PERSON] з 2012 року чітко свідчать, що в момент вчинення заповіту він не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, оскільки в них зазначається, що хворий страждає на стійкий психічний розлад - деменцію протягом декількох років. При цьому, останні роки більш виражено: почастішали епізоди неуважності, загальної слабкості, незначного погіршення механічної пам`яті, відмічалися епізодичні стани сплутаної свідомості, розвивалась симптоматика зорового галюцинозу, порушення поведінки тощо. Вказані обставини повністю знайшли своє підтвердження проведеним 28.04.2020 року експертами дослідженням. Посилання сторони відповідача на ті обставини, що [PERSON] у 2013 році був керівником підприємства ТОВ «МВП» «Будівельник», звільнившись 01.04.2014 року, і в цей час підписував фінансові документи, накази з кадрових питань тощо (а.с.55-61), суд вважає непереконливими та недостатніми, оскільки факт перебування на посаді та сама по собі наявність підпису особи на представлених копіях документів не свідчить про її стан та можливість усвідомлювати значення своїх дій, тоді як експертизою установлено, що така робота суперечить глибині психічних розладів, які описані в цей період в медичній документації [PERSON] . Крім того, встановлено, що ТОВ «МВП «Будівельник» в останні роки ніякої діяльності фактично не здійснювало. З урахуванням викладеного, доводи сторони позивача, та обставини, викладені у позові, знайшли своє підтвердження протягом розгляду справи як дослідженими письмовими доказами, медичними документами, так і висновком посмертної судово-психіатричної експертизи №176 від 28.04.2020 року, виконаної на підставі ухвали суду. Підстав для проведення за клопотанням представника відповідача повторної експертизи суд не вбачає, оскільки висновок наявної експертизи не викликає сумнівів в її обґрунтованості та правильності, про що більш детально зазначено в ухвалі від 18.06.2020 року про відмову в задоволенні такого клопотання. Зазначене дозволяє суду зробити висновок про те, що під час складання та підписання заповіту від 16.01.2013 року, [PERSON] , будучи дієздатною фізичною особою, вчинив правочин у момент, коли внаслідок стану здоров`я не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до ч.3\~ст.12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Аналізуючи наведені норми чинного законодавства, встановлені по справі обставини та наявні у матеріалах докази у їх сукупності та взаємному зв`язку, зважаючи, що за висновком посмертної судово-психіатричної експертизи [PERSON] на час складання заповіту 16.01.2013 року за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак відповідно до ч.2\~ст.1257 ЦК України\~виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст.225 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та таким, що відповідало його внутрішній волі, тому суд приходить до висновку про визнання заповіту недійсним. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] та позов [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України,\~Закону України «Про судовий збір»\~у зв`язку із прийняттям рішення про задоволення позову позивачу за рахунок відповідача потрібно відшкодувати понесені витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved