Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м.Києва з позовом до Державного підприємства «Луганськвугілля» про стягнення заборгованості по заробітній платі , визначивши її у розмірі 63414,15 грн. - заборгованість по заробітній платі, що складається з 17 073,00 грн. - нарахована, але не виплачена заробітна плата за період з червня 2014 року по січень 2016 року, 3 649,6 грн. - заробітна плата за час вимушеного простою з вини підприємства, 6 257,44 грн. - розрахований обсяг інфляції суми заборгованості по зарплаті відповідно до зростання індексу цін на споживчі товари та тарифи на послуги, 15 287,06 грн. - обсяг сими компенсації втрати доходів в наслідок затримки розрахунків при звільнені з порушенням державних стандартів, 21 147,05 грн. - підвищена на 50% заробітна плата за фактичний час перебування в таких районах, які беруть участь у забезпеченні проведення антитерористичної операції безпосередньо в районах її проведення, згідно Постанови КМУ № 522 від 22.07.2015 року. Обгрунтовує вимоги тим, що з 01.06.2005 року по 02.03.2016 року він працював водієм 1-го класу на відокремленому виробничому підрозділі (ВВП) «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля». За період його роботи з червня 2014 року по березень 2016 року заробітна плата у розмірі 63414,15 грн. йому не виплачена, а тому просить її сягнути з відповідача в судовому порядку разом із середнім заробітком за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 КЗпП України. У судове засідання позивач не зявився своєю заявою позивач просить розгляд справи проводити без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечує. ДП «Луганськвугілля» явку свого представника у судове засідання не забезпечило, про день та час слухання справи повідомлялося належним чином, клопотання про розгляд справи у відсутність представника ДП «Луганськвугілля» до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи та надані докази у їх сукупності та співставленні, вважає що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що з 01.06.2005 року по 02.03.2016 року [PERSON] працював водієм 1-го класу на відокремленому виробничому підрозділі (ВВП) «Шахта «Ніканор-Нова» ДП «Луганськвугілля» та звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується відомостями трудової книжки (а.с.7,8). Згідно довідки № 10р-80 від 26.02.2016 року заборгованість відокремленого виробничого підрозділу «Шахта «Ніканор-Нова» Державного підприємства «Луганськвугілля» за період з червня 2014 року по січень 2016 року перед позивачем складає 17073,00 грн. за переод з червня 2014 року по січень 2016 року (включно) (а.с.5). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 1 ст. 117 КЗПП України передбачено, що у разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору щодо їх розміру підприємство, установа, організація зобов'язані виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Позивачу не була виплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 63 414,15 грн., наявність якої не заперечується відповідачем у виданій позивачу довідці, а тому дана сума підлягає стягненню з відповідача. Позивач зазначає про своє право на отримання компенсації втрати доходів внаслідок затримки розрахунків при звільненні, проте фактично просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку. Враховуючи те, що відповідач не сплатив позивачу в строки заробітну плату останній має право на виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку. Суд не приймає до уваги наданий позивачем розрахунок середньго заробітку, оскільки даний розрахунок не відповідає порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.08.1995р. № 100 «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», а саме здійснений позивачем з урахуванням кількості календарних, а не робочих днів. Отже, з огляду на вище викладене, суд дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог позивача в частині стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі за період з червня 2014 року по січень 2016 року (включно) у розмірі 17073,00 грн. Суд не задоволяняє вимогу позивача про стягнення на його користь заробітної плати за час вимушеного простою підприємства та підвищеної заробітної плати за недоведеності, а вимоги про стягнення компенсації втрати доходів внаслідок затримки розрахунку при звільненні та індексації цін на споживчі товари - у звязку із несплатою судового збору за ці вимоги. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 640, 00 грн.

Outcome: partial