Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-14 00:00:00

У серпні 2012 року позивачі звернулися до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень) посилались на те, що 05 березня 2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу вони придбали у спільну сумісну власність у ЗАТ «Дніпроелектромонтаж» будівлі, що складали 22/50 майнового комплексу, розташованого по [ADDRESS]. У червні 2008 року керівництво ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» (далі ПАТ «ДМКД») запропонувало ЗАТ «Дніпроелектромонтаж» і позивачам, як співвласникам, розглянути можливість викупу або обміну належного їм майнового комплексу у зв'язку з планами модернізації виробництва і розширення території металургійного комбінату, про що був підписаний протокол про наміри № 28-1218-01 від 26.06.2008 року. Указане свідчить про те, що позивачі придбали виробничу базу у власність до того, як ПАТ «ДМКД» розширив територію комбінату таким чином, що власність позивачів (виробнича база) опинилася в оточенні території відповідача. Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 квітня 2009р. позивачі виділили придбане майно в окремий об'єкт нерухомої власності, отримали юридичну адресу: [ADDRESS] і зареєстрували своє право власності. У жовтні 2008 року ПАТ «ДМКД» встановило контрольно-пропускний пост, з 2010 року охорона комбінату в односторонньому порядку скоротила час пересування на базу з 9.00 до 17.00, а з березня 2012 року - з 9.00 до 15.00. У травні 2012 року за наказом керівництва ПАТ «ДМКД» єдину дорогу на базу, яка належить позивачам, було загороджено фундаментними блоками і зачинено шлагбаумом, цим було створено непереборні перешкоди, при яких використовувати базу за її призначенням (для здійснення господарської діяльності) стало неможливо. Вони звернулись до генерального директора ПАТ «ДМКД», повідомили про незаконне обмеження їх права власності та перешкоджання господарській діяльності, і пропонували поновити переговори про відчуження бази. Однак директор повідомив їх про те, що автомобілі на їх базу можуть заїжджати через КПП №5, а виїжджати - через КПП № 6. Не погодившись з такою пропозицією через відсутність нормальної дороги для проїзду через вказані КПП, позивачі звернулись до суду і просили визнати дії відповідача протиправними, зобов'язати ПАТ «ДМКД» усунути перешкоди у користуванні власністю, а саме, промисловою базою, що розташована по [ADDRESS], та належить [PERSON] та [PERSON], для чого зобов'язати ПАТ «ДМКД» розблокувати дорогу, що веде на вказану базу та надати можливість позивачам безперешкодно завозити сировину та вивозити продукцію автотранспортом цією дорогою протягом доби сім днів на тиждень, 365 днів на рік (за наданим позивачем списком) та надати можливість персоналу, задіяному в господарській діяльності позивача, (за наданим позивачем списком) вільно проходити та проїжджати на територію бази протягом доби 7 днів на тиждень, 365 днів на рік (а.с.4-6, 191-195). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 28 лютого 2014 року позов задоволено частково: усунуто перешкоди у здійсненні права користуватися та розпоряджатися власністю промисловою базою, що розташована по [ADDRESS], та належить [PERSON] та [PERSON], шляхом зобов'язання відповідача, ПАТ «ДМКД» розблокувати дорогу, що веде на вказану базу та надати можливість позивачам безперешкодно завозити сировину та вивозити продукцію автотранспортом цією дорогою протягом доби сім днів на тиждень, 365 днів на рік (за наданим позивачем списком) та надати можливість персоналу, задіяному в господарській діяльності позивача, (за наданим позивачем списком) вільно проходити та проїжджати на територію бази протягом доби 7 днів на тиждень 365 днів на рік. Зобов'язано ПАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» розблокувати дорогу, що веде на вказану базу та надати можливість позивачам безперешкодно завозити сировину та вивозити продукцію автотранспортом, цією дорогою протягом доби сім днів на тиждень, 365 днів на рік (за наданим позивачем списком) та надати можливість персоналу, задіяному в господарській діяльності позивача, (за наданим позивачем списком) вільно проходити та проїжджати на територію бази протягом доби 7 днів на тиждень 365 днів на рік. В інший частині позовних вимог - відмовлено (а.с. 213-219). Додатковим рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року вирішено питання судових витрат (а.с.238-240). В апеляційній скарзі представник відповідача Гоголюк І.П., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення з ухваленням нового про відмову в задоволенні позову (а.с.221-227). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню - з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 05 березня 2008 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу будівель позивачі придбали у спільну сумісну власність у Закритого акціонерного товариства «Дніпроелектромонтаж» будівлі, що складали 22/50 майнового комплексу, розташованого по [ADDRESS], придбане майно було власністю продавця на підставі договору купівлі-продажу від 31 грудня 1993р. № 1-9683, що був укладений з Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Дніпропетровській області (а.с.7-8). Рішенням Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська від 09 квітня 2009 року виділено із виробничих приміщень по [ADDRESS] будівлі: Б-1 - склад загальною площею 654,5 кв.м., В-1 - склад загальною площею 358,9 кв.м., Г-1 склад загальною площею 163,8 кв.м., Д-1 склад загальною площею 207,7 кв.м., Є-1 бокс арочний загальною площею 552,8 кв.м., З-1 гараж на 6 боксів загальною площею 637,1 кв.м., № 1-4 огорожі - в окремий об'єкт по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] та [PERSON] право спільної сумісної власності на виробничу базу по [ADDRESS], що складається з: Б-1 - склад загальною площею 654,5 кв.м., В-1 - склад загальною площею 358,9 кв.м., Г-1 склад загальною площею 163,8 кв.м., Д-1 склад загальною площею 207,7 кв.м., Є-1 бокс арочний загальною площею 552,8 кв.м., З-1 гараж на 6 боксів загальною площею 637,1 кв.м., № 1-4 огорожі. Право власності на окремий об'єкт нерухомості зареєстровано за позивачами 15.06.2009р. (а.с.9-11). Із протоколу про наміри № 28-1218-01 від 26 червня 2008 року вбачається, що ПАТ «ДМКД» з однієї сторони та ЗАТ «Дніпроелектромонтаж», [PERSON] і [PERSON] з іншої сторони домовились про наміри і дали свою згоду на укладення у строк до 31 серпня 2008 року договору міни належного їм майна. Із договору оренди земельної ділянки від 20 листопада 2008 року вбачається, що Дніпродзержинська міська рада надала, а ВАТ «Дніпровський металургійний комбінат ім. Ф.Е. Дзержинського» прийняв у строкове платне користування до 30 жовтня 2018 року земельну ділянку несільськогосподарського призначення по вул.. Кірова, 18Г у місті Дніпродзержинську загальною площею 21,4560га для розміщення комплексу будівель, у тому числі під будівлями та спорудами - 0,4264га, під залізницею 0,4030га, під проходами, проїздами та площадками 20,6266га. Цільове використання земельної ділянки - землі металургії та оброблення металу (а.с.26-30). 20 листопада 2008 року сторонами підписано акт прийому-передачу вказаної земельної ділянки (а.с.51). У 2011 році [PERSON] як підприємець, неодноразово звертався до відповідача з питань проїзду до промислового майданчика на [ADDRESS] автотранспорту і проходу працівників: 5 січня, 22 березня, 6 квітня, 12 квітня, 23 лютого, 1 квітня, 22 серпня, 16 серпня, 3 лютого 2011 року (а.с.38-46). Жодних доказів про те, що вищезазначені звернення не були відповідачем задоволені - у матеріалах справи не має, а відповідачем надані відомості про проїзд автотранспорту (а.с.52-59). У 2012 році позивачі звертались до відповідача з приводу порушення їх права власності на майно. Із листа директора з безпеки Тимошенка А.В. від 28 березня 2012 року вбачається, що підприємство запропонувало [PERSON] варіанти вирішення проблеми, у тому числі проект договору про надання послуг по здійсненню пропускного режиму (а.с.141-146). Із листа генерального директора ПАТ «ДМКД» Завгороднього М.С. від 16 травня 2012 року вбачається, що земельна ділянка, по якій здійснюється проїзд автотранспорту і організовано рух працівників, які обслуговують промисловий майданчик по [ADDRESS], - належить ПАТ «ДМКД» на праві приватної власності. Узгодження з позивачами режиму роботи КПП - не має правових підстав і не являється обов'язком комбінату. Позивачам було роз'яснено порядок встановлення земельного сервітуту і запропоновано здійснювати заїзд через КПП №5, а виїзд - через КПП № 6 з обов'язковим оформленням дозвільних документів. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач своїми діями порушує законні права позивачів, як власників майна, шляхом блокування дороги, що веде на промислову базу по [ADDRESS], а тому на підставі ст. 391 ЦК України позивачі мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, із висновками суду погодитись не можна з наступних підстав. Так, відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, а згідно із ч.3 ст.10, ч.1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; ч. 1 ст.11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що жодних доказів на підтвердження наявності з боку відповідача перешкод у здійсненні позивачами права користування та розпорядження своїм нерухомим майном - виробничою базою по [ADDRESS], - суду не надано, як і доказів ведення ними господарської діяльності після 2011 року, а посилання позивачів на те, що користування розбитою дорогою та узгодження своїх дії із КПП та службою безпеки підприємства - порушує їх право власності - не основино на законі, оскільки організація пропускного режиму здійснена відповідачем згідно із стандартом підприємства (СТП 230-32-06), затвердженого генеральним директором 14 березня 2006 року (а.с.33-36), а право користування позивачами чужою земельною ділянкою (земельний сервітут) не встановлено, як і не укладено договір оренди (суборенди) земельної ділянки, необхідної для проїзду до виробничої бази. При цьому посилання позивачів на те, що на момент придбання ними частки промислової бази у березні 2008 року проїзд до неї був вільним, - не має правового значення для вирішення спору, оскільки не свідчить про порушення відповідачем їх права власності на нерухоме майно. А посилання позивачів на те, що відповідач у своїх відповідях на їх звернення указував, що земельна ділянка належить підприємству на праві приватної власності, хоча фактично земельна ділянка перебуває в оренді, - не являється підставою для задоволення позовних вимог. За таких обставин колегія суддів апеляційного суду вважає, що висновки суду 1 інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, що, згідно із п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed