Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» (далі - ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика») та просив змінити формулювання причин його звільнення з цього підприємства, викладених у його трудовій книжці та наказі про його звільнення із «звільнений за прогул без поважних причин за п. 4 ст. 40 КЗпП України» на «звільнений за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України» (а.с. 2-6). У подальшому в ході розгляду справи позивач доповнив свої вимоги та просив також поновити йому строки для звернення до суду за вирішенням даного трудового спору (а.с. 56-60). Позивач в своєму позові та у судовому засіданні посилався на те, що він працював на посаді інженера 1 категорії відділу № 7 ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика». Ураховуючи те, що з вересня 2013 року (16 місяців) він не був у відпустці, то 30 січня 2015 року у пятницю позивач звернувся з відповідною заявою про надання чергової відпустки з 02 лютого 2015 року по 16 лютого 2015 року включно. Начальником відділу № 7 [PERSON] була прийнята дана заява та поставлено резолюцію: «Не заперечую». Згідно з доводами позивача 02 лютого 2015 року у понеділок, вже перебуваючи у відпустці, о 9-00 годині він прийшов до роботи за деякими особистими речами, які не встиг зібрати у пятницю, оскільки допізна витратив час на працю. Керівництвом його було повідомлено про те, що працювати нікому, тому немає можливості надати відпустку. На дану пропозицію позивач повідомив, що він втомився та має повне право на відпочинок. У той же день, 02 лютого 2015 року, на адресу роботодавця позивач поштою рекомендованим листом з повідомленням та описом вкладення направив ще одну заяву про відпустку з подальшим звільненням. 17 лютого 2015 року позивач прийшов до керівництва ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» та надав заяву про звільнення його з займаної посади за власним бажанням, але у прийнятті та реєстрації даної заяви йому було відмовлено, тоді він в цей же день направив цю заяву на адресу відповідача поштою та відповідач отримав цю заяву 17 лютого 2015 року. Наступного дня, 18 лютого 2015 року, з відділу кадрів ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» позивачу зателефонували та запропонували отримати трудову книжку разом з розрахунком. У ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» позивачу було надано копію наказу № 15-к від 18 лютого 2015 року про його звільнення та трудову книжку. З отриманого наказу позивач дізнався, що у звязку з тим, що 02 лютого 2015 року він покинув робоче місце та не повернувся до закінчення робочого дня, а також у подальшому не вийшов на роботу, то 18 лютого 2015 року його було звільнено із займаної посади за прогул буз поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на те, що позивач без поважних причин був відсутній на робочому місці 02 лютого 2015 року понад 3 години та в подальшому не виходив на роботу декілька днів, його твердження про те, що він знаходився цей час у черговій відпустці не відповідає дійсності, оскільки така відпустка з керівництвом підприємства не узгоджувалася та наказ про відпустку не видавався. Факти прогулів позивача зафіксовані відповідними актами, також як і його відмова надати пояснення щодо причин відсутності на робочому місці. Крім того, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності та відмовити у позові з цих підстав. У справі також допитані свідки [PERSON] директор ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика», [PERSON] начальник відділу кадрів та [PERSON] начальник групи відділу № 7 цього підприємства, які підтвердили, що 02 лютого 2015 року позивач самовільно покинув робоче місце, був відсутній в цей день на роботі понад 3 години та в подальшому без поважних причин не виходив на роботу декілька днів, питання відпустки в ці дні з керівництвом підприємства він не узгоджував та така відпустка йому не надавалася і графіком відпусток по підприємству передбачена не була. Позивач знаходився у плановій відпустці у період з 02 січня 2015 року по 11 січня 2015 року, що було узгоджено між сторонами та про що було видано відповідний наказ. Суд, заслухавши сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Позивач працював у ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» на посаді інженера 1 категорії відділу № 7 на умовах неповного робочого дня 4 години на день. 02 лютого 2015 року позивач прибув на роботу о 8 год. 58 хв., за 34 хв. о 9 год. 34 хв. покинув робоче місце та був відсутній на роботі до кінця цього робочого дня - протягом 3 год. 24 хв. У наступні дні позивач не вийшов на роботу та був відсутній на роботі 03-06 лютого та 09 лютого 2015 р., що ним не заперечується та підтверджується поясненнями свідків, службовими записками начальника групи відділу № 7 [PERSON], головного інженера підприємства [PERSON] (а.с. 20-21) та відповідними актами, складеними комісією, утвореною з цього приводу на підприємстві (а.с. 22-26). Згідно з актом відсутності на робочому місці 10 лютого 2015 року позивач зявився на роботу в цей день о 9 год. 29 хв., але за 1 год. 23 хв. покинув робоче місце та решту робочого часу на роботі був відсутній, надати письмові пояснення про причини відсутності відмовився (а.с. 27). Щодо відмови позивачем надати письмові пояснення про причини відсутності на робочому місці в зазначені дні на підприємстві складено окремий акт (а.с. 28). Директором ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» також підписано облікову довідку щодо присутності позивача на підприємстві 18 та 19 лютого 2015 року більш ніж по 6 годин кожного дня (а.с. 29). Судом встановлено та це підтверджується матеріалами справи, що у період з 02 січня 2015 року по 11 січня 2015 року позивач перебував у черговій відпустці, що було узгоджено між сторонами шляхом написання позивачем відповідної заяви на імя директора та погодження останнім цієї заяви із вказівкою відділу кадрів видати наказ та безпосереднім виданням наказу про відпустку позивача в цей період (а.с. 30-31). 02 лютого 2015 року [PERSON] направляв поштою на адресу відповідача заяву про відпустку з 02 лютого 2015 року по 16 лютого 2015 року та ця заява надійшла на підприємство 03 лютого 2015 року і була зареєстрована за вх. №11, але узгодження керівника із вказівкою видати відповідний наказ про відпустку позивача ця заява не містить, хоча й узгоджена його безпосереднім керівником начальником відділу № 7 [PERSON] із приміткою «не заперечую» (а.с. 33, 37-40). 10 лютого 2015 року позивач написав директору ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика» заяву про звільнення за власним бажанням з 16 лютого 2015 року, але ця заява на підприємстві не зареєстрована. Натомість 16 лютого 2015 року він подав заяву про звільнення з підприємства за власним бажанням з 17 лютого 2015 року, яка містить резолюцію директора «звільнити за прогули» (а.с. 41-42). 18 лютого 2015 року наказом № 15-к позивач звільнений за прогули без поважних причин 02 лютого 2015 року, 03-06 лютого 2015 року, 09 лютого 2015 року. Копію наказу позивач отримав 18 лютого 2015 року (а.с. 43). Згідно з Книгою обліку руху трудових книжок та розписки позивача він отримав трудову книжку 18 лютого 2015 року (а.с. 46-47). Правовідносини, що виникли між сторонами, законодавчо врегульовані наступним чином. Відповідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Пунктом 4 ст. 40 КзПП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Звільнення робітника за прогули є одночасно дисциплінарним стягненням і тому до нього треба застосовувати положення ст.ст. 147-1 - 149 КЗпП. Відповідно до ст.147-1 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу даного працівника. Відповідно до колективного договору між адміністрацією та трудовим колективом, директором ПАТ «Проектний та проектно-конструкторський інститут «Металургавтоматика»є [PERSON], який і видав спірний наказ про звільнення позивача №15-к від 18 лютого 2015 рокуі це входить до його компетенції (а.с.71-82). Відповідно до ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення. У судовому засіданні було встановлено, що вперше позивач був відсутній на робочому місці понад три години 02 лютого 2015 року, наказ про його звільнення було видано 18 лютого 2015 року. Згідно зі ст. 149 КЗпП України встановлено певний порядок застосування дисциплінарних стягнень, а саме: до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Факт відмови позивача надати такі пояснення зафіксовано відповідними актами (а.с. 27-28) Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Виходячи з цих розяснень Верховного суду України поважними причинами варто визнавати такі причини, що виключають вину працівника. При такому розумінні поважних причин п. 4 ст. 40 КЗпП України не суперечить п. 24 Типових правил внутрішнього трудового розпорядку, який кваліфікує поведінку працівника як порушення трудової дисципліни (прогул - це різновид такого порушення) за наявності вини працівника. Наявність поважних причин визнається у разі доведеної непрацездатності працівника, хоча б вона і не була підтверджена лікарняним листком, відмови працівника від переміщення, якщо робота протипоказана працівникові за станом здоров'я. Поважними можуть бути визнані і причини сімейно-побутового характеру, якщо вихід працівника на роботу за наявності таких причин міг би заподіяти працівникові або іншим особам шкоду, що значно перевищує ту шкоду, що заподіяна власникові невиходом на роботу. З іншого боку, прогулом без поважної причини вважається самовільне використання відпустки (вихід у відпустку), відгулу тощо. При цьому суд враховує, що не можна визнати прогулом без поважних причин самовільний вихід у відпустку, коли працівник має суб'єктивне право на її одержання в точно визначений строк (наприклад, право на додаткову відпустку у зв'язку з навчанням), якщо працівник подав заяву, приклав до неї виклик навчального закладу, а власник незаконно відмовив у наданні відпустки. Тобто загальним критерієм вини працівника в здійсненні прогулу є належна дбайливість про виконання трудових обов'язків. У даному випадку, обґрунтовуючи причини своєї відсутності на роботі в зазначені дні, позивач посилається на те, що він вважав себе таким, що в цей час, починаючи з 02 лютого 2015 року, знаходився у відпустці. Проте відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпустки» конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Такий саме порядок передбачений і ст. 79 КЗпІІ України. Тобто працівник не може піти у відпустку у будь-який момент за своїм розсудом. Він повинен узгодити це питання з роботодавцем. Законом передбачені випадки, коли роботодавець зобов'язаний надати відпустку у строк, про який просить працівник. Так, щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (ст. 6 ЗУ «Про відпустки). До стажу роботи, що дає право на щорічну основну відпустку (стаття 6 цього Закону), зараховуються: 1) час фактичної роботи (в тому числі на умовах неповного робочого часу) протягом робочого року, за який надається відпустка; 2) час, коли працівник фактично не працював, але за ним згідно з законодавством зберігалися місце роботи (посада) та заробітна плата повністю або частково (в тому числі час оплаченого вимушеного прогулу, спричиненого незаконним звільненням або переведенням на іншу роботу); 3) час, коли працівник фактично не працював, але за ним зберігалося місце роботи (посада) і йому виплачувалася допомога по державному соціальному страхуванню, за винятком частково оплачуваної відпустки для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (ст. 9 ЗУ «Про відпустки»). Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками. які затверджуються власником або уповноваженим ним органом за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховуються інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості для їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Власник або уповноважений ним орган зобов'язаний вести облік відпусток, що надаються працівникам (ст. 10 Закону України «Про відпустки»). Щорічна відпустка за ініціативою власника або уповноваженого ним органу як виняток може бути перенесена на інший період тільки за письмовою згодою працівника та за погодженням з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником) або іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом у разі, коли надання щорічної відпустки в раніше обумовлений період може несприятливо відбитися на нормальному ході роботи підприємства, та за умови, що частина відпустки тривалістю не менше 24 календарних днів буде використана в поточному робочому році. У разі перенесення щорічної відпустки новий термін її надання встановлюється за згодою між працівником і власником або уповноваженим ним органом. Якщо причини, що зумовили перенесення відпустки на інший період, настали під час її використання, то невикористана частина щорічної відпустки надається після закінчення дії причин, які її перервали, або за згодою сторін переноситься на інший період з додержанням вимог статті 12 цього Закону (ст. 11 Закону України «Про відпустки»). Поділ щорічної відпустки на частини будь-якої тривалості допускається на прохання працівника за умови, що основна безперервна її частина становитиме не менше 14 календарних днів. Невикористана частина щорічної відпустки має бути надана працівнику, як правило, до кінця робочого року, але не пізніше 12 місяців після закінчення робочого року, за який надається відпустка (ч. 6, 7 ст. 79 КЗпП України). Втім, і у випадках коли роботодавець зобов'язаний надати відпустку у строк, про який просить працівник, працівник повинен заявити про таке бажання роботодавцеві завчасно та узгодити дату виходу у відпустку. Для того, щоб позивач міг перебувати 02 лютого 2015 року у відпустці він повинен був завчасно подати таку заяву і отримати згоду адміністрації підприємства, але цієї процедури позивач не дотримався, направивши заяву про відпустку поштою лише 02 лютого 2015 року вже після того як без пояснення причин залишив своє робоче місце. При цьому, останній раз у відпустці позивач був у період з 02 січня 2015 року по 11 січня 2015 року і надання такої відпустки було узгоджено з адміністрацією підприємства з видачею відповідного наказу. Виходячи з цього, суд дійшов висновку про те, що позивач 02 лютого 2015 року і в наступні робочі дні вчинив прогул без поважних причин, через що у роботодавця були законні причини підстави звільнити його на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. У даному випадку підстави для визнання формулювання причин звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, відсутні, у звязку з чим в задоволенні позову має бути відмовлено. Що стосується пропуску позивачем строку звернення до суду, то слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач звернувся до суду з даним позовом 28 серпня 2015 року, в той час як трудову книжку отримав 18 лютого 2015 року, тобто через шість місяців після цього. Водночас суд враховує розяснення Верховного Суду України, відповідно до п. 11 Постанови Пленуму № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» якого, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Тому суд дійшов висновку про необхідність у відмові в задоволенні позову з вищевикладених підстав, а не у звязку із пропуском строку звернення до суду. Обговорюючи питання розподілу судових витрат та враховуючи, що позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, суд дійшов висновку про можливість віднесення судових витрат по сплаті судового збору на рахунок держави.

Outcome: dismissed