Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-24 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» (далі - відповідач) про стягнення заборгованості із заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 13 листопада 2015 року по 18 травня 2016 року займав на підприємстві Приватного акціонерного товариства «Аеробуд» посаду провідного інженера проектного центру. 18 травня 2016 року трудові відносини між позивачем та відповідачем були розірвані за власним бажанням на підставі поданої заяви та Наказу №-63К від 18 травня 2016 року. Розірвання трудових відносин з відповідачем було ініційовано позивачем у зв'язку з невиплатою йому нарахованої заробітної плати в повному обсязі за період з 01.03.2016 року по 18.05.2016 року. Заборгована заробітна плата та інші належні згідно чинного трудового законодавства кошти не були виплачені позивачу в день звільнення. Вказані дії відповідача є незаконними, а наявна заборгованість - такою, що підлягає погашенню в обов'язковому порядку. Тому, позивач просив суд стягнути з відповідача на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01.03.2016 р. по 18.05.2016 р. в сумі 24169 гривень 74 копійки, а також середній заробіток за період затримки розрахунку за період з 08.04.2016 р. по 01.08.2016 р. у розмірі 34790 гривень 01 копійка, допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки, але не більше ніж за один місяць. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на позовну заяву не подав. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ст. 224 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представників сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ч. 2 ст. 233 КЗпП України). Судом встановлено, що Наказом № 63 від 18 травня 2016 року позивача 18.05.2016 року було звільнено з посади провідного інженера проектного центру за власним бажанням, стаття 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7-11). Працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник (ч. 1 ст. 38 КЗпП України). З матеріалів справи вбачається, що позивач надсилав на адресу відповідача вимогу від 06.06.2016 року про розрахунок (а.с.15-16), яку представником відповідача було отримано 15.06.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.17). Приписами ст. 94 КЗпП України встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовій виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Положеннями ст. 115 КЗпП України передбачено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці»). Відповідно до пояснень позивача щодо виплати заборгованості із заробітної плати, викладених в позовній заяві, де зазначається, що в порушення Законів України відповідач припинив виплачувати заробітну плату починаючи із заробітку за березень 2016 року. Крім того, зазначає, що за березень 2016 р. йому було нараховано належну до виплати суму заробітної плати у розмірі 8001,07 грн., при цьому виплачено було лише 1680,36 грн., а тому заборгованість заробітної плати за березень становить 6321,34 грн.; за квітень 2016 року було нараховано належну до виплати суму заробітної плати у розмірі 10006,15 грн., але жодних виплат у квітні 2016 року не здійснювалося; за травень 2016 року нараховано належну до виплати суму заробітної плати та компенсації невикористаної відпустки розмірі 7842,25 грн., але жодних виплат у травні 2016 року відповідачем не здійснювалося. Судом встановлено, що відповідно до розрахункових листків [PERSON] за березень 2016 року, залишок на кінець місяця - 6321,34 грн.; за квітень 2016 року, залишок на кінець місяця - 10006,15; за травень 2016 року, залишок на кінець місяця - 7842,25 грн. (а.с.12, 13, 14). Отже, враховуючи те, що позивачу в порушення вимог ст. 115 КЗпП України не здійснено виплату нарахованої заробітної плати, а тому суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.03.2016 року по 18.05.2016 року в сумі 24169,74 грн. підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести із ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення (ч. 1 ст. 116 КЗпП України). Відповідно до ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», п. 8). Як вбачається з розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку, який міститься в матеріалах справи, середній заробіток за час затримки на дату подання позову становить 34790,01 грн., проте даний розрахунок зроблено не у відповідності до вимог п. 8 Постанова Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», оскільки розрахунок проведено за січень та лютий, а позивача було звільнено 18 травня 2016 року. Відповідно до розрахункових листків [PERSON] за березень 2016 року - належить до виплати 8001,70 грн., а за квітень 2016 року - належить до виплати 10006,15 грн. (а.с.12,13), а тому середньоденна заробітна плата становить 418,79 грн. (8001,70 + 10006,15 = 18007,85 : 43 (кількість робочих днів за березень 2016 року і квітень 2016 року)); час затримки розрахунку з 08.04.2016 року по 01.08.2016 року становить 76 робочих днів, а тому середній заробіток становить 31828,04 грн. (418,79 грн. х 76 робочих днів). Отже, враховуючи те, що відповідачем у день звільнення позивача не були виплачені належні йому суми, а також з урахуванням ст. 117 КЗпП України, та враховуючи те, що позивачем здійснено розрахунок за січень 2016 року та лютий 2016 року, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки підлягають частковому задоволенню, а саме у сумі 31828,04 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 559,98 грн.. Враховуючи викладене,

Outcome: partial