Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення. Свої вимоги банк мотивував тим, що відповідно до укладеного договору № K3VІGK15003942 від 27 грудня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 52255 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2015 року. У порушення умов договору [PERSON] зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 05 червня 2014 року становить 49182 долари 02 центи США, що складається з наступного: -28356 доларів 61 центр США - заборгованість за кредитом; -11050 доларів 14 центів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; -1839 доларів 42 центи США - заборгованість по комісії за користування кредитом; -7935 доларів 85 центів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Забезпеченням виконання [PERSON] своїх зобов`язань по кредитному договору є укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 27 грудня 2005 року договір іпотеки № K3VІGK15003942, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] . Просить суд ухвалити рішення, яким: - в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № K3VІGK15003942 від 27 грудня 2005 року у розмірі 49182 долари 02 центи США звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем; - виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03 вересня 2014 року відкрито провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року позовну заяву залишено без руху. На виконання вимог ухвали Солом`янського районного суду м. Києва від 27 серпня 2015 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, з якої вбачається, що він просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідача з квартири за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 108-111). Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року до участі в справі залучено співвідповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в інтересах яких діє [PERSON] . Протокольною ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 03 листопада 2015 року до участі в справі залучено третю особу - Солом`янську районну в місті Києва державну адміністрацію Орган опіки та піклування. У листопаді 2015 року позивач подав до суду уточнену позовну заяву, з якої вбачається, що він просить звернути стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів з квартири за адресою: [ADDRESS] зі зняттям їх з реєстраційного обліку (т. 1, а.с. 165-169). Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 08 лютого 2016 року відмовлено в задоволенні заяви відповідача про призначення судової експертизи. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 11 травня 2016 року в справі призначена судова експертиза, провадження зупинено. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 15 листопада 2016 року відновлено провадження у справі. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені вимоги та просила їх задовольнити в повному обсязі з підстав, наведених у позовній заяві та звернути стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті. Відповідачі у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Третя особа Солом`янська районна в місті Києва державна адміністрація Орган опіки та піклування у судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи подала до суду заяву, в якій просить розглядати справу у її відсутність та відмовити в задоволенні позову в частині позовних вимог до малолітньої [PERSON] , [INFO] . Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № K3VІGK15003942 від 27 грудня 2005 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 52255 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 24 грудня 2015 року (т. 1, а.с. 14-15). Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» було перейменовано в Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», яке є правонаступником всіх прав і обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк». Відповідно до п. 1.1. кредитного договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом: надання готівкою через касу на строк до 24 грудня 2015 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 52255 доларів США на наступні цілі: купівля квартири, а також у розмірі 5598 доларів 76 центів США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3., 2.2.7. даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,30 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,16 % від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п. 3.11. даного договору. [PERSON] свої зобов`язання за умовами укладеного договору не виконує. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Станом на день подачі позовної заяви та розгляду справи в суді [PERSON] умови кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Сплата прострочених відсотків обумовлена договором і підлягає стягненню, оскільки [PERSON] своєчасно не погасив суму кредиту та відсотки за користування кредитом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Станом на 05 червня 2014 року заборгованість становить 49182 долари 02 центи США, що складається з наступного: -28356 доларів 61 центр США - заборгованість за кредитом; -11050 доларів 14 центів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; -1839 доларів 42 центи США - заборгованість по комісії за користування кредитом; -7935 доларів 85 центів США - пеня за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором. Розрахунок загальної суми заборгованості по кредитному договору станом на 05 червня 2014 року наданий суду і відповідає вимогам закону (т. 1, а.с. 5-8). Доказів на спростування зазначеного розрахунку заборгованості відповідачами суду не надано. Забезпеченням виконання [PERSON] своїх зобов`язань по кредитному договору є укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 27 грудня 2005 року іпотечний договір № K3VІGK15003942, відповідно до якого відповідач передала в іпотеку позивачу квартиру за адресою: [ADDRESS] (т. 1, а.с. 16-18). Відповідно до пункту 6 зазначеного договору в забезпечення виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором іпотекодавець - майновий поручитель надав в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Предмет іпотеки належить іпотекодавцю - майновому поручителю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Ткаченко У.Є., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 27 грудня 2005 року за реєстровим № 4045 (т. 1, а.с. 207-208). За змістом ч. 1 ст. 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до ст. 589 ЦК України, ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у ст. 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно з ч. 2 ст. 39 цього Закону одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Ухвалення судом рішення про задоволення позовних вимог щодо звернення стягнення на предмет іпотеки без винесення рішення про виселення мешканців, не позбавляє іпотекодержателя права звернутися з таким позовом окремо. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку та ухвалення судового рішення про виселення мешканців з іпотечного майна, яке не придбане за рахунок кредитних коштів, підлягають застосуванню як положення ч. 2 ст. 39 та/або ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку», так і ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із житлового будинку (житлового приміщення), який є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла в судовому порядку, відсутність постійного житлового приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (ч. 1 ст. 109 ЖК УРСР). Викладене узгоджується з правовими висновками, наведеним у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16. Судом встановлено, що в іпотеку банку відповідачем передано квартиру, яка була придбана за рахунок отриманих у кредит грошових коштів. Зазначене підтверджується п 1.1. кредитного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. За змістом зазначеної норми права вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в разі звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку». Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц та в постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року в справі № 753/72/17. [PERSON] умови кредитного договору не виконує, тому суд вважає, що вимоги банку про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення ґрунтуються на законі. Позивач просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, а саме на квартиру за адресою: [ADDRESS] , шляхом продажу предмету іпотеки з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем. На відміну від такого різновиду позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки як звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (що може передбачати способи задоволення вимог іпотекодержателя, визначені у частині третій статті 36 Закону України «Про іпотеку»), судовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з абзацом 5 ч. 1 ст. 39 закону передбачає, що суд у резолютивній частині відповідного рішення обов`язково визначає спосіб реалізації предмета іпотеки: або шляхом проведення прилюдних торгів, або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 вказаного закону (див. висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 28 вересня 2016 року у справі № 6-1243цс16). Процедура продажу предмета іпотеки, передбачена ст. 38 Закону України «Про іпотеку», може бути застосована як спосіб задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки і в судовому порядку (про що суд згідно з абзацом п`ятим частини першої статті 39 Закону має вказати у судовому рішенні про задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки), і у позасудовому порядку (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Проте звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону, можливе лише за умови, що сторони договору іпотеки не передбачили цей спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, яке прирівнюється до такого договору за юридичними наслідками. Якщо ж сторони договору іпотеки передбачили такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя або в іпотечному застереженні, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29 травня 2019 року в справі № 310/11024/15. Відповідно до п. 26 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: - переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця - майнового поручителя; - продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого іоптекодавець - майновий поручитель надає іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодавця - майнового поручителя. Вбачається, що в іпотечному договорі передбачений сторонами такий спосіб задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку, а саме шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному ст. 38 Закону. За таких обставин, позовна вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом встановлення у рішенні суду права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, визначеному статтею 38 Закону, є неналежним способом захисту. Пунктом 4 ч. 2 ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження в рішенні суду зазначаються спосіб реалізації предмета забезпечувального обтяження шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедур, передбачених статтею 26 цього Закону. Суд відповідно до вимог ст. 25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» вважає за необхідне зазначити спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення публічних торгів. При визначенні початкової ціни предмета іпотеки для його подальшої реалізації судом враховується правовий висновок викладений Великою Палатою Верхового Суду у постанові від 21 березня 2018 року у цивільній справі № 14-11цс18, згідно якого визначена у резолютивній частині рішення суду вартість предмета іпотеки у розмірі, визначеному сторонами під час укладення договору, не має остаточного та вирішального значення, оскільки судовим рішенням допускається можливість зміни вартості, в тому числі, у бік її збільшення, а іпотекодавець наділений правом заявити клопотання про визначення вартості зазначеного майна під час примусового виконання рішення суду. У такому випадку, суд вважає за можливе при ухваленні рішення за результатами розгляду справи не зазначати про встановлення початкової ціни предмета іпотеки. Позивач просить суд виселити з спірної квартири відповідача разом з її дітьми - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Вбачається, що станом на день розгляду справи [PERSON] , [INFO] , вже є повнолітньою та підлягає виселенню разом з матір`ю. [PERSON] , [INFO] , є неповнолітньою на день розгляду справи. Право на свободу пересування і вибір місця проживання як невід`ємне право кожної людини закріплено Загальною декларацією прав людини 1948 року (пункт 1 статті 13), Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року (стаття 12), Протоколом N 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (стаття 2). Згідно з Конституцією України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом (ч. 1 ст. 33). Частиною 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1 ст. 405 ЦК України). Згідно зі статтями 150, 156 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Відповідно до статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання; держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Згідно з п. 40 глави 1 розділу ІІІ Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріуса України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за № 283/8882, у редакції, чинній на час укладення договору іпотеки, у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири, а також іншого цінного майна за участю осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких договорів. Оскільки статтею 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, то нотаріуси для встановлення факту користування нерухомим майном витребовують довідку про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини за адресою майна, що відчужується або заставляється, видану житлово-експлуатаційною організацією або іншим відповідним уповноваженим органом з питань реєстрації. Коли з поданих документів нотаріусом установлено, що така дитина проживає за іншою адресою, ніж адреса майна, що відчужується, а також те, що така дитина не має права власності на це майно (його частину) нотаріус має право не витребовувати згоду органів опіки та піклування на посвідчення такого правочину. Тобто право користування майном члена сім`ї власника житла пов`язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи. Таким чином, згода органів опіки та піклування необхідна лише у випадку, якщо дитина є власником (співвласником), або має право на користування жилим приміщенням, що відчужується. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 355/689/16-ц. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що неповнолітня [PERSON] , [INFO] , під час укладення іпотечного договору від 27 грудня 2005 року не була зареєстрована у спірній квартирі та не мала права користування нею. За таких обставин, [PERSON] , [INFO] , також підлягає виселенню зі спірної квартири. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню частково. З урахуванням часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягає 3897 гривень 60 копійок судового збору, по 1299 гривень 20 копійок з кожного.

Outcome: partial