Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

У січні 2017р. [PERSON] звернулася до суду з уточненим в подальшому позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: РСЦ в Одеській області ТСЦ №5141, Державна податкова інспекція у Малиновському районі м. Одеси Головного управління ДФС в Одеській області, посилаючись на те, що з відповідачем у справі вона перебувала у шлюбі, зареєстрованому 14 вересня 2006року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №522. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017року шлюб між ними був розірваний. Від шлюбу у них народилася донька [PERSON], 04 травня 2009року народження, яка проживає з матірю. Позивачка зазначала, що за час шлюбу, за спільні кошти вони з відповідачем придбані транспортні засоби: автомобіль марки ВАЗ 21099, 2006 р.в., д/н ВН 9976 AT, який зареєстрований на праві власності за [PERSON] та автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н [NUMBER]. Вказувала, що відповідач є фізичною особою підприємцем, від підприємницької діяльності отримає постійний дохід, який вважається обєктом права спільної сумісної власності. Стверджувала, що відповідач, без її згоди відчужив автомобіль VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н [NUMBER], отже вона має право на стягнення грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя. Посилаючись на те, що вказане вище майно є їх з відповідачем спільною сумісною власністю, позивачка просила суд стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, в якості грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя за автомобіль марки ВАЗ 21099, 2006 р. в., д/н ВН 9976 AT, в розмірі 15000,00грн., стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, в якості грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя, за відчужений відповідачем автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н [NUMBER] 14.06.2016 p., в розмірі 15000,00грн.; стягнути з відповідача на її користь грошові кошти, в якості грошової компенсації вартості частки в спільному майні подружжя, з доходу фізичної особи-підприємця [PERSON] в розмірі 20000,00грн. Позивачка неодноразово уточнювала позовні вимоги, та 27 червня 2017р. надала до суду заяву про зменшення позовних вимог та остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки в спільному майні подружжя, за відчужений відповідачем автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н [NUMBER] 14.06.2016 p., в розмірі 151410,00грн. (т.1,а.с.210-214). Протокольною ухвалою суду від 12 квітня 2017року до участі у зазначеній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору було залучено [PERSON] та [PERSON]Д.(т.1,а.с.63). Ухвалою суду від 19 вересня 2017року за заявою [PERSON] позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивачки грошової компенсації вартості частки в спільному\~ майні подружжя за автомобіль марки ВАЗ 21099,2006 р.в., д/н [NUMBER] в розмірі 15000,00 грн.\~ та з доходу фізичної особи підприємця [PERSON]\~ в розмірі 20000,00 грн., були залишені без розгляду. Позивачка в судовому засіданні зменшені позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Представник відповідача, діючий за довіреністю від 06 березня 2017року в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити в їх задоволенні, надав суду письмові заперечення відповідача(т.1,а.с.51-53). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 8 Сімейного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Матеріалами справи встановлено, що сторони перебували в шлюбі, зареєстрованому 14 вересня 2006року Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Малиновського районного управління юстиції м. Одеси, актовий запис №522, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (т.1,а.с.11). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 07 березня 2017року шлюб між сторонами був розірваний (т.1, а.с. 107-108). Від шлюбу у сторін є малолітня донька [PERSON], 04 травня 2009року народження, що підтверджується свідоцтвом про народження (т.1, а.с.12). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 березня 2017року з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти на користь дитини (т.1 а.с.112-113). Встановлено, що за час шлюбу сторони придбали автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н [NUMBER], право власності на який було зареєстровано 12 вересня 2013 року за відповідачем та видане РЕВ -1 при УДАІ ГУМВС України в Одеській області на його імя свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії САТ 219701 від 12 вересня 2013 року, що підтверджується договором купівлі продажу від 14 червня 2016 року (т.1 а.с. ,19,43-44). Таким чином, оскільки автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н [NUMBER], був придбаний сторонами у період шлюбу для сімї за їх спільні кошти, то він вважається спільною сумісною власністю подружжя і належав сторонам на праві власності в рівних частках. Так як сторони не заперечували факт того, що вищезазначене майно, є їх спільною сумісною власністю, то відповідно до 61 ЦПК України дані обставини, не підлягають доказуванню. Відповідно до ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу згідно ст. 68 СК України не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Таким чином, автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р.в., д/н [NUMBER] був придбаний сторонами у період шлюбу для їх сімї за їх спільні кошти, а тому воно є спільною сумісною власністю подружжя і належить сторонами на праві спільної сумісної власності в рівних частках, у звязку з чим сторони мають рівні права відносно нього та відповідно на його розподіл між собою. Згідно ст. 60, ч.1 ст. 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже,\~у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та\~дружини\~є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60 ЦПК України). При цьому при поділі майна подружжя врахуванню підлягає все набуте\~за\~час шлюбу майно, так як може виникнути питання\~стягнення грошової компенсації\~чи присудження одного майна\~зарахунок іншого. З розяснень п.23 Постанови Пленуму ВС України від 21.12.2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобовязальними правовідносинами, тощо. Пунктом 30 вказаної вище Постанови передбачено, що рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідністю взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є обєктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч.1 ст.65 СК України. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що відповідач 14 червня 2016року, без згоди позивачки продав автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ громадянину [PERSON] за 40000,00грн., що підтверджується договором купівлі-продажу №01559/04/5142/2016 (а.с.43-44,46,55-56). З 24 листопада 2017 року автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., зареєстрований на праві власності за [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу, укладеного від 24 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.48-49). Представник відповідача факт продажу останнім автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ, не заперечував, але стверджував, що на час припинення ведення спільного господарства спірний автомобіль не був спільним майном подружжя та не може прийматися до складу майна, яке підлягає поділу. З копії позовної заяви [PERSON] про розірвання шлюбу з [PERSON] від 19 серпня 2008 року, вбачається що сторони однією сімєю не проживають, сімейні стосунки не підтримують, сумісного господарства не ведуть. Сумісного майна, яке підлягає розподілу не мають (т.1 а.с. 152). Тобто, на час звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, відповідач припинив шлюбні та сімейні відносини з позивачкою і однією сімєю з нею не проживав. Відповідно до ст. 63 зазначеного Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя регулюється положеннями ст. 65 СК України. Так, цією нормою визначено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відповідно до положень ч. 2 ст. 65 СК України\~згода одного із подружжя на укладення договору іншим із подружжя вимагається лише в разі, якщо цей договір виходить\~за\~межі дрібного побутового. Згідно ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Частиною 3 ст. 61 СК України встановлено, що якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані\~за\~цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане\~за\~договором, використане в інтересах сім'ї. Суд вважає, що договір купівлі-продажу автомобіля не є договором, який виходить\~за\~межі дрібного побутового, а тому вказаний договір повинен був укладатися за згодою іншого співвласника спірного автомобіля, тобто позивачки у справі. Судом встановлено, що позивачка згоди на продаж автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ,за 40000,00 грн. не давала. Крім того, позивачка в судовому засіданні заперечувала вартість проданого автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ, оскільки вважає її навмисно заниженою відповідачем. Згідно звіту ФОП [PERSON] №01802 про визначення ринкової вартості автомобіля, VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ, ринкова вартість вказаного автомобіля станом на 05 липня 2017року складає 302820,00грн. (т.1, а.с.113-139). Отже, дійсна вартість спірного автомобіля складає 302820,00грн. Представник відповідача заперечував проти вказаної оцінки, але докази того, що даний звіт не відповідає дійсності, суду не надав. При цьому, як було встановлено, що оцінка вартості спірного автомобіля на час укладення договору купівлі-продажу від 14 червня 2017 року, відповідачем не проводилася, вартість з позивачкою не обговорювалася. Посилання представника відповідача про те, що позивачка знала про продаж автомобіля не відповідає дійсності, оскільки вважає, що згоду на продаж автомобіля за ціною, вказаною в договорі, яка не відповідає дійсної вартості автомобіля на час його відчуження, позивачка не надала б. Під час здійснення поділу майна в судовому порядку суд повинен виходити з презумпції рівності часток, а також з вимог статті 71 СК України, відповідно до якої поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі або реалізується через виплату грошової компенсації вартості його частки у разі неподільності майна (частина друга статті 364 ЦК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається відповідно до вимог статті ч.4 ст.71 СК України лише за його згодою. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки зі спільного майна є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки, яка може бути надана лише за його згодою. Автомобіль марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ, є неподільною річчю, проданий відповідачем без згоди позивачки. За думкою суду, та обставина, що даний автомобіль був відповідачем знятий з реєстрації для продажу, та проданий, не є перешкодою для задоволення позовних вимог позивачки відносно поділу майна та стягнення з відповідача на її користь грошової компенсації вартості ? частки спірного автомобіля. В судовому засіданні, представник відповідача стверджував, що отримана відповідачем за договором купівлі-продажу спірного автомобіля грошова сума в розмірі 40000,00 грн. була витрачена в інтересах сімї, а саме на оплату комунальних платежів, оплату школи, придбання мобільних телефонів та виплату боргів. Суд вважає, що представником відповідача не доведено використання отриманих останнім за договором купівлі-продажу грошових коштів в інтересах сім'ї та надання\~згоди позивачки на укладення договору купівлі продажу спірного автомобіля. За таких обставин суд доходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в частині стягнення на її користь з відповідача грошової компенсації ? вартості автомобіля марки VOLKSWAGEN PASSAT, 2007 р. в., д/н ВН 1191СВ та судових витрат. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі становить 1834,10 грн. При зверненні до суду позивачкою сплачено 1514,10грн., а також позивачкою було сплачено 320грн. судового збору за забезпечення позову, які слід стягнути з відповідача на її користь. На підставі ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved