Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-27 00:00:00

У січні 2020 позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про повернення майна, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем 07.11.2015 року було укладено договір позички, відповідно до якого він передав [PERSON] у користування належний йому автобус марки «Мерседес Бенц», модель 313», реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 192800,00 грн., що підтверджується актом прийому-передачі. Згідно з постановою Київського апеляційного суду від 03 грудня 2019 року вказаний договір носить ознаки найму (оренди) транспортного засобу, а оскільки він не посвідчений нотаріально, то є недійсним ( нікчемним) і не породжує ніяких правових наслідків для його учасників. Апеляційний суд вказаною постановою зобов`язав позивача повернути відповідачці отримані кошти за вказаним договором. Проте, не вирішив питання про повернення відповідачкою отриманого нею належного позивачу автобуса. Своє рішення суд мотивував тим, що в межах спору позивач не ставив питання реституції. Враховуючи наведене, позивач просив суд зобов`язати [PERSON] повернути належний позивачу автобус марки «Мерседес Бенц», модель 313, р.н, [NUMBER] та реєстраційне посвідчення транспортного засобу. Окрім того, позивач просить відшкодувати сплачені ним судові витрати: судовий збір в розмірі 1928,00 грн та вартість трьох поїздок до суду в розмірі 360,00 грн. Відповідно до ухвали Святошинського районного суду м. Києва від 04.02.2020 справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с. 17). 30.09.2020 року відповідач [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просила відмовити. Пояснивши, що 30.07.2020 Головним державним виконавцем Києво - Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Беланом І.В., при примусовому виконанні, було проведено опис та арешт майна боржника [PERSON] , а саме транспортного засобу: автобусу марки «Mercedes-Benz», модель 313, державний номер [NUMBER] . На описане майно накладено арешт та встановлено обмеження права користування ним, та призначено відповідальним зберігачем представника ДП «СЕТАМ» по довіреності від 10 січня 2020 року Іващенка О.О. (а.с. 27). Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду (а.с. 35). В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд позов задовольнити. Пояснив, що після рішення апеляційного суду він звертався до [PERSON] з проханням повернути транспортний засіб як усно, так і письмово. Проте [PERSON] відмовилась в позасудовому порядку повернути автобус. Наголошував, що після рішення апеляційного суду він залишився винним [PERSON] грошові кошти, при цьому, він також втратив свій автобус, що ускладнює повернення ним боргу. Окрім того, звертав увагу, що він передавав відповідачу автобус в робочому стані, з незначними пошкодженнями, описаними в акті. В якому стані відповідач передав цей автобус державним виконавцям позивачу невідомо. Своєї згоди на таку передання його майна він не надавав, при огляді свого майна присутнім він не був, тому позов просив задовольнити. В судовому засіданні відповідач проти позову заперечувала. Визнав, що позивач дійсно звертався до неї з проханням повернути автобус. Проте, відповідно до рішення апеляційного суду з [PERSON] на її користь було стягнуто грошові кошти в розмірі 85 000,00 грн та судовий збір в розмірі 5989,00 грн. Проте, судове рішення залишалось не виконаним, тому відповідач відмовилась повертати автобус, розпочала процедуру примусового стягнення вказаних коштів та передала вказаний автобус державному виконавцю. Суд, у порядку загального позовного провадження, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов таких висновків. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судовим розглядом встановлено, що 07.11.2015 між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладено договір, названий договором позички транспортного засобу, за яким [PERSON] передав [PERSON] у користування належний йому автобус марки «Мерседес Бенц», модель 313», реєстраційний номер [NUMBER] , строком на 3 роки, а [PERSON] зобов`язалась за користування автобусом сплачувати щомісячно 5000,00 грн та повернути автобус після закінчення строку договору у справному стані. Автобус, який сторони оцінили у 192 800,00 грн передано [PERSON] відповідно до акту прийому передачі транспортного засобу від 07.11.2015. Згідно з вказаним актом [PERSON] прийняла автобус марки «Мерседес-Бенц», модель 313, державний номерний знак [NUMBER] у справному технічному стані, придатному для експлуатації, і наступній комплектації: автобус укомплектований: запасне колесо, дві медичні аптечки, два вогнегасники, домкрат, балонний ключ, запасний комплект колісних дисків із титанового сплаву в кількості чотирьох штук; вітрове лобове скло має тріщину; обшивка і обладнання салону мають незначні пошкодження; на момент прийому-передачі виконано капітальний ремонт двигуна автобуса; пробіг автобуса складає 812545 км; при прийомі-передачі користувачу передано наступні документи: технічний паспорт. протокол випробування (а.с. 10). Відповідно до постанови Київського апеляційного суду від 03.12.2019 ухвалено нове судове рішення, яким було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позички та повернення майна у зв`язку із розірванням договору та задоволено зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про застосування наслідків нікчемного правочину і стягнення коштів задоволено - стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 85000 гривень та судовий збір у розмірі 5989 гривень (а.с. 4-9). В мотивувальній частині постанови судом апеляційної інстанції було встановлено, що при укладанні 07.11.2015 договору найму (оренди) транспортного засобу, сторонами не були додержані вимоги закону про його нотаріальне посвідчення, а відтак, такий договір є нікчемним і не породжує ніяких правових наслідків для його учасників, в тому числі, обов`язку проводити на підставі цього договору оплату за найм транспортного засобу. При цьому, судом зазначено, що не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] в частині зобов`язання [PERSON] повернути автобус, які ґрунтуються на тому, що він розірвав договір в односторонньому порядку, вимог про повернення автобусу в порядку реституції за недійсним правочином [PERSON] не заявляв, відтак, підстави для їх вирішення відсутні (а.с.4-9). Згідно з ч.5 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Листом від 26.12.2019 [PERSON] звертавсь до [PERSON] з проханням повернути автобус та реєстраційне посвідчення (а.с.12). Факт звернень [PERSON] з проханням повернути автобус було визнано [PERSON] в судовому засіданні. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно з постановою головного державного виконавця Києво-Святошинського районного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Белана І.В. про опис та арешт майна боржника від 30.07.2020, в порядку виконання доручення про проведення виконавчих дій, накладено арешт на майно: автобус марки «Мерседес-Бенц», модель 313, державний номерний знак [NUMBER] . В описі майна вказано, що в наявності є один ключ та технічний паспорт. При цьому, вказані такі пошкодження: пошкодження лакофарбового покриття по всьому периметру транспортного засобу; пошкоджені лобове скло, ліве дзеркало заднього виду, водійська дверь; забруднений салон; резина 225/70 R15 3 шт., LASSA, 1 шт.BAR; титанові диски 3 шт, один залізний з ковпаком. Відповідальним зберігачем представника СЕТАМ по довіреності від 10.01.202- Іващенка О.О.(а.с. 28). Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Статтею 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред`явлена будь-якою заінтересованою особою. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Отже, судовим розглядом встановлено нікчемність договору, названого договором позички транспортного засобу, сторонами визнається та матеріалами справи підтверджується факт передання транспортного засобу на виконання вказаного договору так само, як і відмова [PERSON] повернути вказаний транспортний засіб, при цьому, вимоги [PERSON] були направлені [PERSON] до передачі транспортного засобу органам виконавчої служби, згоду на таку передачу [PERSON] не надавав, при описі майна, [PERSON] присутній не був, пошкодження при переданні майна [PERSON] та при описі майна органами виконавчої служби не співпадають. Обов`язок набувача повернути майно чи відшкодувати вартість такого майна не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути майно, яке безпідставно набув, або вартість такого майна. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» реституція як спосіб захисту цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 752/9870/15-ц (провадження № 61-18988св18) зроблено висновок, що: «наслідками недійсності правочину є поновлення сторін у початковому становищі (двостороння реституція), тобто взаємне повернення переданого за недійсним правочином, яка може застосовуватися лише тоді, коли майно, передане за правочином, залишається у його сторони». Позивач звернувся до суду в січні 2019 року, на момент його звернення, майно перебувало у відповідача. Факт передачі майна відповідачем органу державної виконавчої служби на виконання рішення суду про стягнення заборгованості з позивача, яке було вчинено після заявлення позивачем вимоги про повернення такого майна, не може свідчити про відсутність у позивача права вимагати повернення майна, переданого за нікчемним правочином та обов`язку відповідача повернути таке майно. Відтак, з огляду на зміст позовних вимог, з метою поновлення прав позивача за нікчемним правочином, суд вважає, що позовні вимоги в частині повернення транспортного засобу підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 1928,00 грн, при цьому, вимоги щодо відшкодування позивачу вартості проїзду до суду в розмірі 360,00 грн задоволенню не підлягають за їх недоведеності. Враховуючи викладене та

Outcome: partial