Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-12 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив: - визнати [PERSON] такою особою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Вишневої міської ради 25.02.2009; - виселити [PERSON] з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 25.01.2008 між Відкритим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та відповідачем було укладено Кредитний договір №223332328 (далі - Кредитний договір). Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору відповідачу було надано кредит у сумі - 128500,00 дол. США строком до 25.01.2026. Відповідно до п. 1.1.2. Кредитного договору, кредитні кошти призначені для придбання нерухомості на первинному ринку житла, а саме: квартири загальною площею 101,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказував, що 25.01.2008 в забезпечення належного виконання умов Кредитного договору між банком та відповідачем було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов п. 1.3 якого предметом іпотеки є право вимоги отримання у власність нерухомості у майбутньому за Інвестиційним договором, укладеним між відповідачем та ТОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №1», адреса забудови (житлова квартира): [ADDRESS] . Позивач стверджував, що 21.04.2009 між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.01.2008, реєстраційний №154, в якому сторони домовилися внести зміни у Договір іпотеки, а саме: п. 1.3. викласти у наступній редакції: предметом договору - є нерухоме майно: трикімнатна квартира загальною площею 99,1 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Вишневої міської ради 25.02.2009 на підставі рішення №71/3 виконкому Вишневої міської ради від 10.10.2008. Зі слів позивача, у зв`язку із невиконанням відповідачем умов Кредитного договору щодо сплати кредиту, відсотків та пені він був змушений звернутися до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі - 148452,96 дол. США та в рахунок погашення боргу звернути стягнення на предмет іпотеки (квартиру за адресою: [ADDRESS] ). 07.11.2013 Києво-Святошинським судом Київської області позовні вимоги Банку було задоволено в повному обсязі, судом ухвалено Рішення по справі №369/7731/13-ц про стягнення з відповідача на користь позивача суми заборгованості за Кредитним договором №223332328 від 25.01.2008 року у розмірі - 148452,96 дол. США (еквівалентно - 1 186584,51 грн.) - шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки належний на праві приватної власності відповідачеві: трикімнатна квартира загальною площею 99,1 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] - шляхом продажу майна на прилюдних торгах. Позивач вказував, що 15.03.2019 йому було видано дублікат виконавчого листа про стягнення боргу з відповідача за Кредитним договором шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач посилався на те, що відповідач добровільно рішення суду не виконувала, у зв`язку з чим Позивач був змушений 29.07.2019 звернутися до приватного виконавця виконавчого округу Київської області із заявою про відкриття виконавчого провадження. 29.07.2019 приватним виконавцем було прийнято постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №59674194 для виконання виконавчого листа №369/7731/13-ц щодо [PERSON] 31.07.2019 приватним виконавцем проведено опис й арешт заставного іпотечного майна відповідача (квартири). З метою подальшого належного виконання виконавчого провадження приватний виконавець на адресу Вишневої міської ради Київської області направив запит щодо отримання інформації про зареєстрованих осіб в зазначеній квартирі. 12.11.2019 на адресу приватного виконавця надійшла довідка Виконавчого комітету Вишневої міської ради Київської області від 28.10.2019, згідно з якою приватний виконавець дізнався, що в квартирі з 25.06.2009 зареєстрована відповідач. Позивач вказував, що реєстрація позивача є незаконною з огляду на те, що відповідно до умов іпотечного договору відповідач могла зареєструвати своє місце проживання у спірній квартирі виключно за умови надання на це згоди позивачем. На думку позивача, така ситуація перешкоджає приватному виконавцю виконати рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки, що порушує його право. Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.08.2020 було відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду 01.06.2021 було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання 13.07.2021 учасники справи не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на відсутність заперечень від позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 25.01.2008 між Відкритим Акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль», що підтверджується витягом зі Статуту, та відповідачем було укладено Кредитний договір №223332328. Відповідно до п. 1.1.1. Кредитного договору відповідачу було надано кредит у сумі - 128500,00 дол. США строком до 25.01.2026. Відповідно до п. 1.1.2. Кредитного договору кредитні кошти призначені для придбання нерухомості на первинному ринку житла, а саме: квартири загальною площею 101,4 кв.м за адресою: [ADDRESS] . 25.01.2008 в забезпечення належного виконання умов Кредитного договору між банком та відповідачем, було укладено Іпотечний договір, відповідно до умов п. 1.3 якого предметом іпотеки є право вимоги отримання у власність нерухомості у майбутньому за Інвестиційним договором, укладеним між відповідачем та ТОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №1», адреса забудови (житлова квартира): [ADDRESS] . 21.04.2009 між сторонами було укладено Договір про внесення змін до Іпотечного договору від 25.01.2008, реєстраційний №154, в якому сторони домовилися внести зміни у Договір іпотеки, а саме: п. 1.3. викласти у наступній редакції: предметом договору - є нерухоме майно: трикімнатна квартира загальною площею 99,1 кв.м, житловою площею 50,7 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , яка належить відповідачу на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Виконкомом Вишневої міської ради 25.02.2009 на підставі рішення №71/3 виконкому Вишневої міської ради від 10.10.2008. Вказаний іпотечний договір не містить вказівок на обмеження відповідача у користуванні спірною квартирою, в тому числі заборони щодо вселення в неї та реєстрації місця проживання за адресою її знаходження. З огляду на інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на спірну квартиру зареєстровано за відповідачем. Згідно з довідкою Виконавчого комітету Вишневої міської ради Київської області від 28.10.2019 в квартирі за спірною адресою з 25.06.2009 зареєстрована відповідача. З огляду на встановлені обставини у справі суд вважає за необхідне проаналізувати наступне законодавство та правові висновки Верховного Суду. Відповідно до положень статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. З огляду на ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» визначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотеко держателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК УРСР (постанови Верховного Суду України від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16, від 21.10.2015 у справі № 6-1484цс15). У постанові від 31.10.2018, справа № 753/12729/15-ц, провадження № 14-317цс18 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що правовий висновок Верховного Суду України про належне застосування статті 40 Закону № 898-IV та статті 109 ЖК Української РСР, викладений у постановах від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16 та від 21.12.2016 у справі № 6-1731цс16, є законним та обґрунтованим, враховує вимоги як вітчизняного, так і міжнародного законодавства про дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також ураховує, що такі обмеження неволодіючого власника встановлені законом, вони є необхідними в демократичному суспільстві та застосовуються з дотриманням балансу інтересів сторін спірних правовідносин, оскільки наявні інші ефективні способи захисту прав неволодіючого власника. Зважаючи на викладене, немає підстав для відступу від висновків щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладених у раніше ухвалених постановах Верховного Суду України (від 22.06.2016 у справі № 6-197цс16 та від 21.12.2016 у справі № 6-1731цс16). З огляду на постанову ВС від 22.07.2020 у справі № 219/4394/16-ц тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Цей же правовий висновок було висловлено і в Постанові ВС від 12.04.2021 у справі № 310/2950/18. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням встановлених судом обставин у справі та проаналізованих правових норм суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з Кредитного договору, позивач надав відповідачу кредит на придбання нерухомості на первинному ринку житла, а саме: квартири загальною площею 101,4 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , проте просить суд визнати відповідача такою, яка втратила право користування житлом, та виселити її з квартири за адресою: [ADDRESS] , без надання іншого приміщення. Тобто, суду не було надано доказів того, що спірна квартира була придбана відповідачем саме за кредитні кошти, отримані у позивача. А отже, у цьому випадку виселення відповідача можливе лише за умови надання їй іншого житлового приміщення, про що повинно бути вказано у рішенні суду, проте позивач не вказує, яке житлове приміщення повинно бути надано відповідачу під час виселення зі спірної квартири, та не надає доказів наявності у неї іншого житла. З огляду на викладене відсутні правові підстави для задоволення позову. У зв`язку із тим, що позов не підлягає задоволенню, згідно зі ст. 141 ЦПК України суд залишає судові витрати за позивачем. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене,

Outcome: dismissed