Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп», в якій просив: визнати дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» щодо виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] від 29.10.2018 року незаконними; застосувати наслідки визнання виселення незаконним та вселити [PERSON] до квартири [ADDRESS] ; стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь [PERSON] в якості відшкодування майнової шкоди завданої незаконними діями відповідача по виселенню - 200 000 грн., а також в якості відшкодування моральної шкоди - 50 000 грн. В обґрунтування позову зазначає, що 25 червня 2007 року між позивачем та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11175170000, відповідно до якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 77 500,00 доларів США. Також, 25 червня 2007 року між позивачем, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з однієї сторони та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк» з іншої сторони було укладено Договір іпотеки № 11175170000/1, згідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] . Іпотекою в повному обсязі забезпечується виконання усіх грошових зобов`язань за кредитним договором № 11175170000 від 25 червня 2007 року. 08 грудня 2011 року між ПАТ «Укрсиббанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, проте про даний договір позивач не був повідомлений і дізнався про нього лише у 2015 році. 14 вересня 2018 року було проведено прилюдні торги з реалізації права вимоги за кредитним договором № 11175170000 від 25.06.2007 року, укладеного між АТ «Укрсиббанк» та позивачем. 2 листопада 2018 року позивач отримав лист про те, що між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було укладено договір № 766/К купівлі-продажу майнових прав, за яким первісний Кредитор/продавець 25 вересня 2018 року відступив шляхом продажу новому кредитору/продавцю права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 11175170000 від 26.06.2007 року. 6 листопада 2018 року позивача та членів його родини насильницькими діями примусово виселили з квартири, в якій мешкав він і його родина, що розташована за адресою [ADDRESS] та в якій він зареєстрований. Аргументували виселення тим, що на теперішній час позивач та його родина не є власниками даної квартири, так як на теперішній час власниками вищевказаної квартири є ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». Зазначив, що крім порушень в процедурі реєстрації права власності на вищевказану квартиру, процедури виселення зі спірної квартири, набуття права власності на спірну квартиру відповідачем носило протиправний характер, так як законні підстави для цього були відсутні взагалі. Права позивача грубо порушено та крім цього він зазнав моральної та матеріальної шкоди, пов`язаної з виселенням, яке суперечить нормам та вимогам чинного законодавства України, яке нанесло тяжкі моральні страждання йому та його родині, що також потягло за собою фінансові витрати, які взагалі поставили позивача в дуже скрутне матеріальне становище. Жодні судові рішення про звернення стягнення на квартиру або про виселення позивача відсутні. Крім того, спірна квартира підпадає під дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки виступає предметом іпотеки за споживчим кредитом в іноземній валюті, використовується як місце постійного проживання позичальника, а загальна площа не перевищує 140 кв.м. Наголошує, що позивач та його родина законно займали спірну квартиру, так як являлися її власниками на підставі Свідоцтва про право власності від 20.12.2006 року та зареєстровані в ній і по теперішній час. Також, зазначає, що позивачу була завдана моральна шкода та нанесені матеріальні збитки. Після виселення позивача з квартири в нього з`явився астенічний синдром, який може викликати тяжку депресію, так як депресивні стани почали з`являтися у позивача все частіше. Він не може спокійно спати ночами, почав хворіти на безсоння та вживати заспокійливі препарати. Крім того, дії представників відповідача призвели до напруження стосунків між членами його родини та до фактичного розладу у його стосунках з його повнолітніми дітьми, які будучи інвалідами слуху і так не можуть забезпечити собі повноцінне життя. Моральну шкоду, завдану діями відповідача позивач оцінює в 50 000 грн. і вимагає її відшкодування. Матеріальна шкода полягала у витратах, які позивач зазнав з вимушеним переїздом, а саме у витратах пов`язаних з винайманням транспортного засобу з перевезення речей, з винайманням житлового приміщення для житла, з необхідністю придбання речей першої необхідності та речей, які прийшли у непридатний стан, так як були викинуті представниками відповідача просто як сміття на вулицю. Крім цього, під час його виселення багато речей взагалі було втрачено. Також, при цьому позивачем було втрачено найголовніше - житло для постійного проживання і у зв`язку з цим на теперішній час щомісяця він має додаткові витрати, які сплачує за оренду приміщення у розмірі 4000 грн. Всі ці витрати складають грошову суму у розмірі 200 000 грн. В діях представників відповідача вбачається грубе порушення законодавства України, ігнорування приписів та вимог законодавчих актів прямої дії та вчинення злочину по відношенню до позивача та його родини. Тому, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом. 28 березня 2019 року від відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги [PERSON] відповідач не визнає, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з огляду на наступне. 25.09.2018 року між ПАТ «Дельта банк» та ТОВ ФД «Дніпрофінансгруп» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги № 766/К, який по своїй суті є договором відступлення права вимоги (цесії). ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» не вживало жодних заходів, спрямованих на примусове звернення стягнення (відчуження) на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS] , оскільки мало місце позасудове врегулювання задоволення своїх вимог шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, що передбачено ст. 37 Закону України «Про іпотеку» та відповідним застереженням в іпотечному договорі. Спірна квартира вибула з власності позивача виключно за власним вибором позивача та за наявності його безумовної згоди, оскільки позивач був обізнаний про умови іпотечного договору та свідомо ухилявся від сплати заборгованості. У позовній заяві позивач підтверджує факт наявності у нього невиконаного боргового зобов`язання за кредитним договором. Відтак, відповідачем не було порушено будь-яких прав позивача та не було порушено норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті». Укладеним Іпотечним договором № 11175170000/1 від 25.06.2007 року сторони добровільно узгодили право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Підписанням Іпотечного договору від 25.06.2007 року позивач (іпотекодавець) засвідчив, що іпотекодавець надає іпотекодержателю згоду про набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки. Таким чином, позивач достовірно знав про наявність зобов`язань та наслідків за їх невиконання. Договори та заяви позивач підписував добровільно, без застосування примусу, розуміючи та усвідомлюючи всі можливі наслідки. Отже, вчинення дій щодо реєстрації за собою права власності на предмети іпотеки за жодних обставин не може вважатися примусовим стягненням (відчуженим без згоди власника) нерухомого житлового майна, оскільки перехід права власності від позивача до ТОВ ФК «Дніпрофінансгруп» відбувся безпосередньо на підставі Іпотечного договору від 25.06.2007 року, зокрема, відповідного застереження, що міститься у зазначеному Іпотечному договорі, та положень Закону України «Про іпотеку». Також, позивач не надає жодного доказу на підтвердження того, що його було примусово виселено. Підставою для примусового виселення є рішення суду. А оскільки позивач разом із своєю родиною добровільно звільнив приміщення та переїхав в інше житлове приміщення, то підстав для звернення до суду про примусове виселення позивача у відповідача не було. Жодних насильницьких дій з боку відповідача не було. На момент добровільного звільнення даного приміщення позивач та його родина були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . Вважає, що жодних підстав для стягнення матеріальної (збитків) та моральної шкоди на користь позивача не має, оскільки в діях відповідача жодних протиправних дій не було, а також позивачем не доведено вчинення будь-яких протиправних дій по відношенню до нього. Позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст.ст. 77-78 ЦПК України на підтвердження його позовних вимог, жодних підстав для задоволення позовних вимог не має. У зв`язку з викладеним просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 10 квітня 2019 року позивач надав на адресу суду відповідь на відзив, в якій зазначив наступне. Посилання відповідача у відзиві, що його дії не порушують Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не відповідають дійсності. Відповідач посилається на пункт 5.4.1, але такого пункту в договорі іпотеки № 11175170000/1 не існує, і не має близьких за змістом. Вважає, що відповідачем у відзиві на позовну заяву [PERSON] до ТОВ «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» не було надано обґрунтованих заперечень на позовні вимоги, викладені в позовній заяві, не було надано доказів або аргументів, що вказували б на протиправність вимог позивача або недотримання ним норм чинного законодавства і Конституції України. У зв`язку з цим просив відхилити і не враховувати при розгляді справи викладені у відзиві обставини, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив віднести судові витрати по справі на сторону відповідача. 7 травня 2019 року від відповідача до суду надійшло письмове заперечення на позовну заяву, в якому відповідач зазначив наступне. Підстави набуття права власності на предмет іпотеки та дії реєстратора не є предметом розгляду даної справи. Заміна кредитора за кредитним договором також не є предметом розгляду даної справи. Жодного доказу на підтвердження того, що позивача було виселено примусово, останній не надає. В рахунок виконання основного зобов`язання позивача за кредитним договором відповідачем в порядку ст. 37 Закону України «Про іпотеку» було набуто право власності на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] та право власності на дану квартиру не скасоване. Враховуючи викладене, вважає, що позовна заява є необґрунтованою та безпідставною. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Чміль Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти позову заперечувала та просила суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву та письмових запереченнях. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 25 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11175170000, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в іноземній валюті у доларах США в сумі 77 500 доларів США зі сплатою 13,5 відсотків річних за користування кредитом, на строк не пізніше, ніж до 24 червня 2016 року (а.с. 16-17). З метою забезпечення виконання усіх грошових зобов`язань за кредитним договором № 11175170000 від 25 червня 2007 року та за кредитним договором № 11175174000 від 25 червня 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» як іпотекодержателем та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] як іпотекодавцями було укладено Договір іпотеки № 11175170000/1, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В., зареєстрований в реєстрі за № 6274, відповідно до умов якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,4 кв.м, житловою площею 38,7 кв.м. (а.с. 14-15). При цьому, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» 20 грудня 2006 року згідно з розпорядженням (наказом) № 440-06 від 20 грудня 2006 року (а.с. 27). З пояснень сторін судом встановлено, що 8 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «Укрсиббанк», який є правонаступником Акціонерного комерційного інноваційного банку «Укрсиббанк», як продавцем, та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», як покупцем, було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, згідно якого Публічне акціонерне товариство «Укрсиббанк» відступило Публічному акціонерному товариству «Дельта Банк» права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 11175170000 від 25.06.2007 року. Також, з пояснень сторін судом встановлено, що позивач [PERSON] зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором виконував неналежним чином, у зв`язку з чим у останнього виникла прострочена заборгованість за кредитним договором. При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом також встановлено, що у липні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» зверталось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа Державна реєстраційна служба України про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі та набуття у власність та виселення. Однак, рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 грудня 2015 року по справі № 204/5283/2014-ц у задоволенні даного позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» було відмовлено (а.с. 21-22). 25 вересня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» як продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» як покупцем було укладено Договір № 766/К купівлі-продажу майнових прав, згідно якого продавець відступив шляхом продажу покупцю права вимоги до боржників, майнових поручителів та фінансових поручителів, які виникли за укладеними договорами та/або на інших підставах наведених у додатку № 1 до цього договору, в тому числі і до боржника [PERSON] за кредитним договором № 11175170000 від 25.06.2007 року (а.с. 29). Листом вих. № 657012 від 26 вересня 2018 року Публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» та Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» повідомили [PERSON] про те, що 25 вересня 2018 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» як первісним кредитором/продавцем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» як новим кредитором/покупцем було укладено Договір № 766/К купівлі-продажу майнових прав, згідно якого первісний кредитор/продавець відступив шляхом продажу новому кредитору/покупцю права вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 11175170000 від 25.06.2007 року (а.с. 18). У вказаному листі [PERSON] було також повідомлено про те, що з усіх питань, в тому числі щодо внесення відповідних змін до вищевказаного кредитного договору необхідно звертатись до нового кредитора/покупця. З Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 143717423 від 1.11.2018 року, вбачається, що 29 жовтня 2018 року реєстратором Дніпровської філії комунального підприємства «Агенція адміністративних послуг» [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» (а.с. 20). Підставою виникнення у Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» права власності у вказаному Витягу зазначено: договір відступлення права вимоги від 25.09.2018 року р.н. 985, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В., та договір іпотеки від 25.06.2007 року р.н. 6274, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кухтіною В.В. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки предметом розгляду у даній справі є позовні вимоги про визнання виселення незаконним, вселення та відшкодування матеріальної та моральної шкоди, з урахуванням того, що позовних вимог щодо правомірності набуття відповідачем права власності на предмет іпотеки позивачем не заявлено, то суд розглядає справу виключно в межах заявлених позивачем позовних вимог та не розглядає питання щодо правомірності підстав набуття відповідачем права власності на квартиру [ADDRESS] . За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Як зазначає позивач, 6 листопада 2018 року позивача та членів його родини насильницькими діями примусово виселили з квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , аргументуючи такі дії тим, що позивач та його родина більше не є власниками даної квартири, а власником є відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп». З цього приводу позивач [PERSON] звернувся до Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про вчинення кримінального правопорушення, у зв`язку з чим 7 листопада 2018 року було відкрито кримінальне провадження № 12018040680001899 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Постановою слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області Чеченко С.О. від 17 листопада 2018 року кримінальне провадження № 12018040680001899, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 7 листопада 2018 року, за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, було закрите у зв`язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення (а.с. 74). З вказаної постанови вбачається, що підставою для закриття кримінального провадження стало те, що в ході проведення досудового розслідування було отримано належну документацію, з якої вбачається отримання правонаступництва компанією «Дніпрофінансгруп» та встановлено, що право власності на об`єкт нерухомості перереєстровано за невиконання договору кредиту між фінансовою установою та фізичною особою, інші спори з вказаного приводу потрібно вирішувати в рамках цивільного судочинства. Разом з цим, з вищевказаної постанови слідчого вбачається також, що проведеним досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні № 12018040680001899 встановлено, що приблизно о 10.30 год. 6 листопада 2018 року група невстановлених осіб, знаходячись за адресою: [ADDRESS] , шляхом пошкодження вхідних дверей, проникли всередину вищевказаної квартири та спакувавши особисті речі і документи, викинули їх на вулицю, після чого з вказаного місця зникли. За таких обставин, твердження представника відповідача про те, що позивач разом з родиною добровільно звільнили квартиру [ADDRESS] та добровільно переїхали в інше житлове приміщення, є неправдивими та такими, що спростовуються наявними у справі матеріалами, а тому судом до уваги не приймаються та відхиляються. Крім того, посилання представника відповідача на те, що підписанням Іпотечного договору № 11175170000/1 від 25.06.2007 року позивач засвідчив, що надав згоду на набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки та добровільно узгодив право іпотекодержателя на задоволення своїх вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, є помилковими та безпідставними, оскільки не дають Товариству з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» безумовних підстав для задоволення його вимог без згоди власника нерухомого майна - іпотекодавця. Крім того, не відповідають дійсності посилання сторони відповідача на те, що в іпотечному договорі наявне застереження про те, що у разі порушення іпотекодавцем зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Так, у пункті 2.1.2 Договору іпотеки № 11175170000/1 від 25 червня 2007 року сторонами договору було обумовлено лише, що у разі порушення іпотекодавцем [PERSON] обов`язків, встановлених цим договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання зобов`язань за кредитним договором, а в разі невиконання [PERSON] цієї вимоги - звернути стягнення на предмет іпотеки. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Однак, жодних доказів того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» направляло [PERSON] письмову вимогу добровільно звільнити квартиру та виселитися протягом одного місяця з дня отримання вимоги, стороною відповідача суду не надано. Суд зауважує, що у листі вих. № 657012 від 26 вересня 2018 року відповідач не вимагав від позивача добровільно звільнити квартиру протягом одного місяця з дня отримання вимоги та не вимагав усунути порушення зобов`язань за кредитним договором, а лише повідомив про укладення між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» Договору № 766/К купівлі-продажу майнових прав. До суду з позовом про виселення позивача та членів його родини зі спірної квартири Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» також не зверталось. Крім того, відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , яка була передана в іпотеку, була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів відповідно до Договору про надання споживчого кредиту № 11175170000 від 25.06.2007 року, а належала позивачу та його родині на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого КЖЕП «Південне» 20 грудня 2006 року згідно з розпорядженням (наказом) № 440-06 від 20 грудня 2006 року. Таким чином, відсутні будь-які передбачені законом підстави для виселення позивача та членів його родини з даної квартири без надання їм іншого постійного житла. Судом встановлено, що при виселенні позивача та членів його родини з квартири [ADDRESS] їм не було наявне рішення суду про виселення позивача з його родиною, як і не було надано іншого жилого приміщення, що є грубим порушенням вимог статті 109 ЖК Української РСР. Посилання відповідача про те, що на момент виселення зі спірної квартири позивач та його родина вже були зняті з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] , не підтверджені жодними доказами. За таких обставин слід констатувати, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» було порушено передбачений порядок для здійснення виселення мешканців квартири. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» щодо виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] слід визнати незаконними, а отже позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. З огляду на наведене суд також вважає, що оскільки права позивача були порушені незаконними діями щодо його виселення, то такі права підлягають судовому захисту і їх слід відновити шляхом вселення позивача [PERSON] до квартири [ADDRESS] , оскільки саме такий спосіб захисту сприятиме відновленню порушених прав позивача та характеру тих правовідносин, які склалися між сторонами, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині також підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь [PERSON] моральної шкоди, суд виходить з наступного. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Так, стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. У п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вже було встановлено судом, дій відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» щодо виселення позивача [PERSON] з квартири [ADDRESS] є незаконними. Суд вважає, що позивач має право на відшкодування завданої йому моральної шкоди, яка виразилася у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку з його незаконним виселенням з квартири, де він тривалий час проживав, без завчасного попередження про виселення та без надання йому іншого житла для проживання, що значно порушило його уклад життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Визначаючи розмір заподіяної позивачу моральної шкоди суд враховує те, що у зв`язку з незаконним виселенням змінився звичний уклад життя позивача, позивач зазнав негативних емоцій та стресу, які знаходяться в причинному зв`язку з виселенням та протиправними діями відповідача. Крім того, у зв`язку з виселенням позивач був вимушений здійснювати дії щодо негайного пошуку нового житлового приміщення для його проживання та проживання членів його родини та перевозити речі. Враховуючи встановлені обставини, виходячи з засад розумності, справедливості та об`єктивності суд вважає, що розмір завданої позивачу моральної шкоди пред`явлений до стягнення є завищеним, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням з відповідача 30 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Щодо позовних вимог про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Дніпрофінансгруп» на користь [PERSON] матеріальної шкоди у розмірі 200 000 грн., суд виходить з наступного. У позовній заяві позивач посилається на те, що діями відповідача позивачу було завдано матеріальну шкоду у розмірі 200 000 грн., яка полягає у витратах, які позивач зазнав у зв`язку з вимушеним переїздом, винайманням нового житлового приміщення, втратою речей при виселенні, необхідністю придбання речей першої необхідності та речей, які прийшли у непридатний стан, так як були викинуті представниками відповідача на вулицю. Однак, позивачем на підтвердження розміру завданої йому матеріальної шкоди взагалі не надано жодного доказу. При цьому, суд звертає увагу, що законом передбачений обов`язок сторін подавати докази в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Так, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Оскільки позивачем не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження завдання йому матеріальної шкоди та на підтвердження обставин, наведених в обґрунтування розміру такої шкоди, суд позбавлений можливості встановити наявність та розмір завданої позивачу матеріальної шкоди, а враховуючи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити за недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем [PERSON] під час звернення до суду було сплачено судовий збір у наступних розмірах: - за подання до суду вказаної позовної заяви - 4 302 грн. 20 коп. (квитанція № 19551423) від 19.02.2019 року (а.с. 45); - за подання до суду заяви про забезпечення позову - 384 грн. 20 коп. (квитанція № 19551453 від 19.02.2019 року) (а.с. 42), яку ухвалою суду від 11 березня 2019 року було задоволено (а.с.56-57). Таким чином, оскільки позовні вимоги були задоволені частково, а саме задоволено три позовні вимоги та задоволено заяву про забезпечення позову, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 2 689 грн. 40 коп. (768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп. + 768 грн. 40 коп. + 384 грн. 20 коп. = 2 689 грн. 40 коп.), а в іншій частині сплачений позивачем судовий збір підлягає віднесенню на сторону позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial