Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом, уточненим у подальшому до Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] помер [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], який належав йому на праві власності на підставі рішення Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року та реєстраційного свідоцтва Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації Одеського обласного відділу комунального господарства [NUMBER] від 05 жовтня 1987 року, про що внесено запис у реєстрову книгу №21 дом під реєстром №2332 стор.158 від 05 жовтня 1987 року. Зазначали, що при житті, а саме 22 травня 1999 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким належний йому на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] заповідав в рівних частках їм, позивачам у справі. Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є вони, [PERSON], [PERSON], які своєчасно в установлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. із заявами про прийняття спадщини, але у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено у зв'язку з розбіжностями у правовстановлюючому документі на спадкове майно та заповіті, в яких спадкове майно зазначено різними типами майна, а саме в рішенні Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 1985 року, спадкове майно вказане як домобудівля, а у заповіті від 22 травня 1999 року, як жилий будинок. Тому, приватним нотаріусом було рекомендовано їм звернутися до суду. Стверджували, що інших спадкоємців ні за законом ні за заповітом після смерті [PERSON], немає. Посилаючись на вказані обставини позивачі просили суд визнати за ними в рівних частках по ? частини право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок по [ADDRESS]. Позивач [PERSON], та представник [PERSON], діючий на підставі довіреності від 13 червня 2017 року в судове засідання не з'явилися, надали заяви про підтримання позовних вимог та просили суд слухати справу за їх відсутністю, не заперечували проти розгляду справи в порядку заочного провадження у зв'язку з неявкою представника відповідача у судові засіданні (а.с.50, 162,163). Представник Одеської міської ради в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся неодноразово, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с. 158, 164). Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд зі згоди позивачів вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що 22 травня 1999 року [PERSON] оформив нотаріально посвідчений заповіт, яким належний йому на праві власності житловий будинок по [ADDRESS] заповідав в рівних частках [PERSON] та [PERSON], позивачам у справі (а.с. 31). [INFO] [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 32). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку по [ADDRESS], що належав йому на праві власності на підставі рішення Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року та реєстраційного свідоцтва Одеського міжміського бюро технічної інвентаризації Одеського обласного відділу комунального господарства [NUMBER] від 05 жовтня 1987року, про що внесено запис у реєстрову книгу №21 під реєстром №2332 стор.158 від 05 жовтня 1987 року (а.с. 16). Спадкоємцями за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулися до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. з заявами про прийняття спадщини (а.с.100, 112). Встановлено, що листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Калінюк Г.О. від 13 червня 2017 року №260/01-16 позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з розбіжностями у правовстановлюючому документі на спадкове майно та заповіті, в яких спадкове майно зазначено різними типами майна, а саме в рішенні Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року, яке набрало законної сили 10 жовтня 1985 року, вказане як домобудівля, а у заповіті від 22 травня 1999 року, як жилий будинок, та рекомендовано звернутися до суду (а.с.30). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] належало на праві власності на підставі рішення Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року домобудівля [ADDRESS], яка складається з житлової кімнати площею 14,5 кв.м., кухні площею 9,1 кв.м., тамбура та сараю (а.с.14-15). На підставі рішення Іллічівського районного народного суду м. Одеси від 30 вересня 1985 року Одеським міжміським бюро технічної інвентаризації Одеського обласного відділу комунального господарства було видане реєстраційне свідоцтво [NUMBER] від 05 жовтня 1987року (а.с.16). Встановлено, що право власності [PERSON] на домобудівлю [ADDRESS] на 21 грудня 2012 року було зареєстроване в КП «БТІ та РОН» (а.с.87). Згідно технічного паспорту від 01 вересня 2017 року житловий будинок [ADDRESS], складається одної житлової кімнати, площею 14,5 кв.м., кухні, площею 9,1 кв.м., тамбура, площею 4,3 кв.м., загальною площею 27,9 кв.м., у т.ч. житловою 14,5 кв.м., господарських споруд: сараїв під літ. «В». «Д», «Е», вбиральні під літ. «Ж», мостіння 1, огорожі №1-4 (а.с.62-64). Відповідно до звіту про незалежну оцінку майна від 28 березня 2017 року вартість житлового будинку [ADDRESS], складає 210603,00 грн. (а.с.33-48). Згідно ст. 380 ЦК України житловим будинком є будівля капітального типу, споруджена з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначена для постійного у ній проживання. Виходячи з аналізу наданих до суду доказів, суд вважає, що [PERSON] на праві власності належав житловий будинок [ADDRESS], який після смерті [PERSON] вийшов до складу спадщини. Суд вважає, що поняття «домобудівля», зазначене у правовстановлюючому документі на житловий будинок [ADDRESS], та поняття «житловий будинок», зазначене в заповіті є тотожними. Таким чином, виходячи з наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлено, що [PERSON] належав на праві власності житловий будинок [ADDRESS]. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до норм ч.1,5 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Оскільки після смерті [PERSON] позивачі прийняли спадщину, то в силу ст. 1268 ЦК України у них виникло право володіння та користування спадковим майном, а саме житловим будинком [ADDRESS]. Відповідно до правової позиції у справі за №6-164 цс12 в спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України (Постанова Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 23.01.2013 року). За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] підлягають задоволенню, і за ними необхідно визнати право власності у порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме в рівних частках по ? частини на житловий будинок [ADDRESS], що складається з однією житлової кімнати, площею 14,5 кв.м., кухні, площею 9,1 кв.м., тамбура, площею 4,3 кв.м., загальною площею 27,9 кв.м., у т.ч. житловою 14,5 кв.м., господарчих споруд: сараїв під літ. «В». «Д», «Е», вбиральні під літ. «Ж», мостіння 1, огорожі №1-4. Відповідачем до суду не було надано жодних письмових заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на свій розсуд. Зважаючи на вимоги закону, щодо розумності строку розгляду цивільних справ, суд вважає за необхідне розглянути справу за наявними у ній доказами. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 2106,04 грн., що сплачений позивачами у повному обсязі при зверненні до суду.

Outcome: approved