Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до про стягнення заборгованості. Свої вимоги мотивував тим, що 05 березня 2008 року між ним та ФОП [PERSON] був укладений договір про надання кредиту у формі не відновлювальної кредитної лінії у сумі 50 000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 13,5%, строком до 02 березня 2010 року. Банк зобов'язання перед відповідачем виконав у повному обсязі. У порушення норм закону та умов договору відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, а саме не здійснював погашення заборгованості за кредитом у встановлені договором строки. У зв'язку з чим ФОП [PERSON] має заборгованість 50 013,81дол.США, яка складається з боргу за кредитом - 29 601,65 дол. США, заборгованість по процентах - 18 765,39 дол. США, пені за прострочення погашення кредиту - 183,27 дол. США та пені за прострочення погашення відсотків - 1 463,50 дол. США. У якості забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та [PERSON] був укладений договір поруки, за яким поручитель несе солідарну відповідальність за невиконання або неналежне виконання боржником умов договору. Просили суд стягнути солідарно з ФОП [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором в розмірі 50 013,81 дол. США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ становить 626 724,61 грн.; судові витрати стягнути з відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив задоволити позов в повному обсязі. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] проти позову заперечувала. Суду пояснила, що дійсно брала кредит, але в даний час має фінансові труднощі, тому повернути борг в заявленому розмірі не має можливості. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справу не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 05 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП [PERSON] укладено генеральну кредитну угоду №010/26-01/05/192. 05 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП [PERSON] укладено кредитний договір №010/26-01/05/193 до Генеральної кредитної угоди №010/26-01/05/192 від 05 березня 2008 року. У п.1.1, 1.2, 6.1 договору визначено, що кредитор надає кредит в сумі 50 000 дол. США на строк користування до 02 березня 2012 року, зі сплатою відсотків у розмірі 13,5% річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом, а також комісії на умовах та в строки, встановлені даним договором і виконати свої обов'язки за договором у повному обсязі. 17 червня 2010 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП [PERSON] укладено додаткову угоду №010/26-01/05/193/4 до кредитної угоди №010/26-01/05/193 від 05 березня 2008 року. У п.1.1, 1.2 додатковою угодою сторони встановили строк користування до 02 березня 2020 року, зі сплатою відсотків у розмірі 15% річних, а позичальник зобов'язується повернути наданий кредит і сплатити відсотки та платежі за кредитом, а також комісії на умовах та в строки, встановлені даним договором і виконати свої обов'язки за договором у повному обсязі. За ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором чи законом. За ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит (грошові кошти) та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. За умовами кредитного договору, п.2.2, 1.1, 5, 7 ФОП [PERSON] мала вчасно сплачувати відсотки, нараховані за користування кредитом і частку кредиту у визначений договором порядку та строки. У п.6.2 кредитного договору передбачено, що за кожен календарний день прострочення виконання будь-яких грошових зобов'язань за цим договором позичальник сплачує кредитору пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення. У п.7.3 кредитного договору вказано, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту у разі невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором. Вимагати від поручителів, майнових поручителів та гарантів дострокового погашення кредиту та інших нарахувань. З наданих суду документів, встановлено, що ФОП [PERSON] порушила строки погашення заборгованості та сплати відсотків за користування кредитом, а саме останній раз погашення кредиту здійснювалось у 2012 році. За ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та, які підтверджували їх вимоги та заперечення. Позивачем надано суду достатньо доказів на підтвердження прострочення відповідачем строків повернення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. Відповідач [PERSON] заперечуючи проти позову, не надала суду жодних доказів та не заявила клопотання про їх витребування. Тому позовні вимоги про стягнення заборгованості з ФОП [PERSON] підлягають задоволенню. Перевіривши подані суду розрахунки по кредиту, суд вважає, що з ФОП [PERSON] слід стягнути заборгованість 50 013,81дол.США (що за офіційним курсом Національного банку України на дату розгляду справи становить 626 724,61 грн.), яка складається з боргу за кредитом - 29 601,65 дол. США, заборгованість по процентах - 18 765,39 дол. США, пені за прострочення погашення кредиту - 183,27 дол. США та пені за прострочення погашення відсотків - 1 463,50 дол. США. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. На підтвердження своїх витрат представник позивача надав платіжні документи за №323618 від 30 липня 2014 року. При поданні позову було сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн.. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача ФОП [PERSON] понесених судових витрат підлягають задоволенню. Договір поруки має додатковий (акцесорний) до основного зобов'язання - кредитного договору - характер і укладається саме для забезпечення виконання останнього, а поручитель згідно з частиною першою статті 554 ЦК відповідає перед кредитором, за загальним правилом, солідарно із позичальником, якщо договором поруки не встановлено його додаткову (субсидіарну) відповідальність. 05 березня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено договір поруки №010/26-01/06254. У п.2.1 договору поруки зазначено, що поручитель зобов'язується перед кредитором за невиконання боржником ФОП [PERSON] зобов'язань, а саме суму кредиту, нараховані проценти по простроченому кредиту (штраф, пеня) та інші платежі, передбачені кредитним договором. П.1.1 договору поруки встановлено, що поручитель солідарно відповідає перед кредитором за виконання ФОП [PERSON] зобов'язань у повному обсязі. За ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. З пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що 17 червня 2010 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та ФОП [PERSON] укладено додатку угоду, якою було змінено відсоткову ставку та термін повернення кредиту, тобто було збільшено обсяг зобов'язань. Поручителю [PERSON] повідомлення про зміну умов кредитного договору не надсилалось, додаткових угод до договору поруки між сторонами не укладалось. У п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. П. 24 даної постанови також передбачено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Крім того, листом Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справи № 10-1393/0/4-12 від 27 вересня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено, що за положеннями частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки в разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, унаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому разі звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте такі вимоги підлягають розгляду судом у разі наявності відповідного спору. Виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов'язків сторін (статті 3, 12-15, 20 ЦК України, статті 3-5, 11, 15, 31 ЦПК України) можна зробити висновок про те, що у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов'язання за договором поруки, передбаченого частиною першою статті 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена).Крім того, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правовою захисту, не заборонений законом. Оскільки обсяг зобов'язань за кревним договором був збільшений, з поручителем не погоджено нові умови, тому суд приходить до висновку, що договір поруки припинив свою дію, що є в свою чергу підставою для відмови в задоволенні позову в частині солідарного стягнення з [PERSON] заборгованості. Враховуючи викладене та

Outcome: approved