Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-13 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому, уточнюючи неодноразово позовні вимоги, просить визнати недійсним та скасувати розпорядження Васильківського міського голови [PERSON] № 231-к від 31.12.14 року про звільнення позивача, № 232-к від 31.12.14 року про призначення та укладення контракту з [PERSON], розпорядження Васильківського міського голови [PERSON] № 122-к від 09.06.15 року про призначення та укладення контракту з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON], поновити його на посаді директора комунального підприємства «Васильківтепломережа», визнати строковий договір - Контракт з директором комунального підприємства «Васильківтепломережа» від 12.06.12 року, укладений між [PERSON] та Васильківською міською радою в особі Васильківського міського голови, продовженим на невизначений строк. Крім того, просить визнати недійсним та скасувати наказ директора КП «Васильківтепломережа» №25-к від 20.04.15 року, яким [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора КП «Васильківтепломережа», визнати недійсним та скасувати запис в ЄДР юридичних та фізичних осіб підприємців №13561070015000271 від 20.04.15 року, яким замінено керівника КП «Васильківтепломережа», та стягнути моральну шкоду у сумі 11 620 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що з 12.06.12 року працював директором комунального підприємства «Васильківтепломережа». Вказував, що Розпорядженнями Васильківського міського голови [PERSON] № 231-к від 31.12.14 року та № 232-к від 31.12.14 року, з якими його ознайомлено 02.01.15 року, [PERSON] звільнено з займаної посади у зв'язку із закінченням строку дії контракту та призначено з 02.01.15 року [PERSON] на посаду директора комунального підприємства «Васильківтепломережа». У подальшому 09.06.15 року розпорядженням Васильківського міського голови [PERSON] № 122-к призначено та укладено контракт з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON] Вказував, що термін дії контракту продовжувався тричі, він продовжував працювати на посаді директора та трудові відносини фактично тривали, жодна із сторін не ставила вимогу про припинення трудових відносин, трудовий договір став безстроковим, а звільнення позивача з роботи з посиланням на закінчення строку дії трудового договору - незаконним. Крім того, вказував, що згідно статуту КП «Васильківтепломережа», міський голова має право звільняти директора КП тільки за погодженням міської ради, якого не було. Крім того, вказує що запис про його звільнення не внесено у трудову книжку та не видано на руки. Просив зобов'язати відповідача провести розрахунок і виплатити заробіток за час вимушеного прогулу, починаючи з 01.01.15 року по 15.08.15 року у сумі 84 148, 68 грн. У судовому засіданні позивач з представником підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник КП «Васильківтепломережа» позов не визнала, просили відмовити у його задоволенні, надала, зокрема, заперечення проти позовних вимог, які містяться у матеріалах справи. [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог. Інші учасники у судове засідання не з'явились, будучі повідомленими належним чином, про причини неявки не повідомили. Оскільки справи розглядається у суді тривалий термін, учасники, які не з'явились, неоднократно приймали участь у судових засіданнях та надавали свої усні та письмові пояснення, а також враховуючи термін розгляду справ такої категорії, суд вважав за можливе розглядати справу у їх відсутність. Суд, заслухавши позивача з представником, представника позива, представника КП «Васильківтепломережа» та [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлено, що на підставі розпорядження Васильківської міської ради Київської області, в особі міського голови [PERSON], № 195-к від 12.06.12 року позивача призначено з 12.06.12 рок на посаду директора комунального підприємства «Васильківтепломережа» та укладено строковий договір - Контракт з директором комунального підприємства «Васильківтепломережа» від 12.06.12 року, яким [PERSON] призначався на вищевказану посаду на термін з 12.06.12 року по 11.08.12 року. Розпорядженням Васильківської міської ради Київської області, в особі міського голови [PERSON], від 10.08.12 року № 313-к продовжено термін дії контракту до 31.12.12 року, шляхом укладення додаткової угоди №1. Розпорядженням Васильківської міської ради Київської області, в особі в.о. міського голови [PERSON], від 26.11.12 року № 478-к продовжено термін дії контракту до 31.12.13 року, шляхом укладення додаткової угоди №2. Розпорядженням Васильківської міської ради Київської області, в особі міського голови [PERSON], від 26.12.13 року продовжено термін дії контракту до 31.12.14 року, шляхом укладення додаткової угоди №3. Розпорядженням Васильківського міського голови [PERSON] від 31.12.14 року № 231-к звільнено [PERSON] з посади директора комунального підприємства «Васильківтепломережа», у зв'язку із закінченням строку дії контракту. Розпорядженням Васильківського міського голови [PERSON] від 31.12.14 року № 232-к призначено [PERSON], з 02.01.15 року, на посаду директора комунального підприємства «Васильківтепломережа». 20.04.15 року наказом КП «Васильківтепломережа» [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора КП «Васильківтепломережа». 20.04.15 року у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприемців зареєстровано директором комунального підприємства «Васильківтепломережа» [PERSON]. У подальшому 09.06.15 року розпорядженням Васильківського міського голови [PERSON] № 122-к призначено та укладено контракт з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON] Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів»(із змінами) передбачено, що при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність законові. За змістом ч. 3 ст. 21 КЗпП України особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України. Аналізуючи оскаржувані розпорядження з посиланням на положення ст. 42 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та п.п. 2, 8 ст. 36 КЗпП України про звільнення позивача від займаної посади, в зв'язку із закінченням строку дії контракту, суд, з урахуванням вимог ч.3 ст.21 КЗпП України, вважає, що на підставі цієї норми припиняється трудовий договір при наявності умов для його розірвання, визначених сторонами у контракті. Доводи представників відповідачів про те, що строк дії контракту від 12.06.12 року закінчився, що стало підставою для звільнення позивача, не заслуговують на увагу. Так, відповідно до п.2 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є закінчення строку, крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. За змістом ч. 2 ст. 23 КЗпП України та роз'яснень, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року, при вирішенні даного спору підлягають встановленню обставини (характер роботи, умови її виконання, інтереси працівника чи інші випадки, передбачені законодавчими актами), які стали підставою для укладення строкового трудового договору. При цьому в розумінні ч. 2 ст. 23 КЗпП України «характер наступної роботи» означає таку роботу, яка не виконується постійно, а лише протягом певного строку (сезону), а формулювання «умови виконуваної роботи» визначає таку роботу, як постійну, але для виконання якої в силу конкретних обставин трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений термін. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем не було надано підтвердження обставин, які робили неможливим укладення трудового договору на невизначений строк. При цьому доказів того, що посада директора передбачала виконання тимчасової роботи або на певний проміжок часу, матеріали справи не містять. Таким чином, суд вважає, що відповідачем не надано доказів того, які саме передбачені ч. 2 ст. 23 КЗпП України обставини (характер роботи, умови її виконання, інтереси працівника чи інші випадки, передбачені законодавчими актами) стали підставою для укладання саме строкового трудового договору. В порядку ч. 2 ст. 39-1 та ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, вважаються такими, що укладені на невизначений строк, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 23, тобто щодо строкових трудових договорів, укладених у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Таким чином, укладання контракту на строк з урахуванням ч.3 ст.21 КЗпП України не підпадає під ч.2 ст.23 КЗпП України, що не виключає при переукладенні контракту декілька разів застосування ч.2 ст.39-1 КЗпП України та набуття змісту безстрокового. Судом встановлено, що наказом КП «Васильківтепломережа» №408 від 30.12.14 року 01.01.15 року оголошено робочим днем, зокрема, [PERSON], та наказом від 01.01.15 року останній приступив до виконання обов'язків директора. З 31.12.14 року по 20.04.15 року позивач продовжував працювати директором комунального підприємства «Васильківтепломережа» та виконувати свої посадові обов'язки, що підтверджується, зокрема, табелями обліку використання робочого часу за січень-квітень 2015 року, затвердженими КП «Васильківтепломережа», витягом з Єдиного державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприемців, з якого вбачається, що керівником підприємства, станом на 10.04.15 року, є [PERSON], довідкою про нарахування заробітної плати, листками непрацездатності. Продовження трудових правовідносин, тобто вихід працівника на роботу наступного дня після закінчення строкового трудового договору, допуск його до роботи є юридичним фактом, у силу якого строковий трудовий договір набуває характеру безстрокового, укладеного на невизначений термін. Однак такі наслідки не настають, якщо хоча б одна із сторін вимагає припинення трудових правовідносин. Вимога власника оформляється наказом про звільнення, записом у трудовій книжці і пропозицією отримати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. У разі відмови працівника вчинити зустрічні дії необхідно скласти акт, а у разі відсутності на роботі в останній день дії строкового трудового договору - у цей день надіслати працівникові повідомлення телеграмою або рекомендованим листом про необхідність одержати трудову книжку і розрахунок по заробітній платі. Сторони не заперечували проти того факту, що після закінчення 31.12.14 року дії контракту від 12.06.12 року, позивач продовжував виконувати до 20.04.15 року обов'язки директора, у зв'язку із чим, відповідно до положень ч. 1ст. 39-1 КЗпП України, права і обов'язки сторін, передбачені контрактом тривають, але в частині строку контракт припинив свою дію, і відносини між сторонами вважаються продовженими на невизначений строк. Відповідно позивач може бути звільнений з підстав, передбачених саме контрактом. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що у зв'язку з неодноразовим продовженням дії контракту, продовженням трудових правовідносин, він набув змісту безстрокового. Крім того, суд вважає необґрунтованими посилання представників відповідачів про дотримання законної процедури звільнення, виходячи з наступного. Позивач(як керівник підприємства) відноситься до категорії працівників, які згідно з законодавством працюють за контрактом, що прямо передбачено статутними положеннями підприємства. Як передбачено п.п. 7.4., 7.5. Статуту КП «Васильківтепломережа» від 27.09.13 року (чинними на момент звільнення позивача), власник майна - Васильківська міська рада, в особі Васильківського міського голови, укладає на підставі рішення Васильківської міської ради і розриває контракт з директором підприємства, управління підприємством здійснюється директором, що визначається та звільняється з посади Васильківським міським головою (за погодженням міської ради) за умовами контракту. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що при звільненні позивача Васильківською міською радою приймалось рішення про звільнення [PERSON] та розірвання з ним контракту, що не заперечувалось сторонами у справі. Суд критично ставиться до посилання представника відповідача на те, що рішення Васильківської міської ради від 31.05.13 року, яким затверджено статут КП «Васильківтепломережа», не набрало чинності, оскільки вказана обставина не доведена у передбаченому законодавством порядку, крім того, частково спростовується, наданою стороною відповідачів, постановою Васильківського міськрайонного суду Київської області від 31.03.15 року. З урахуванням викладеного, суд вважає, що звільнення позивача відбулося без законних підстав, а тому розпорядження Васильківського міського голови [PERSON] № 231-к від 31.12.14 року про звільнення позивача, № 232-к від 31.12.14 року про призначення та укладення контракту з [PERSON], розпорядження Васильківського міського голови [PERSON] № 122-к від 09.06.15 року про призначення та укладення контракту з директором КП «Васильківтепломережа» [PERSON], наказ КП «Васильківтепломережа» №25-к від 20.04.15 року, яким [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора КП «Васильківтепломережа», підлягають визнанню їх незаконними, а позивач поновленню на роботі. На підставі ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі. Щодо позовних вимог про скасування вищезазначених наказів та розпоряджень, суд прийшов до висновку, що такі не підлягають задоволенню, оскільки не ґрунтуються на вимогах законодавства. Чинним законодавством України, яким регулюються трудові правовідносини, дійсно визначено, що видача та скасування наказів відноситься виключно до компетенції власника або уповноваженого ним органу, а до повноважень суду належить перевірка законності наказу. Тобто законодавством наділено працівника правом звернення до суду з позовом про визнання недійсним (незаконним) наказів, а не про їх скасування. Враховуючи викладене, позов в частині скасування розпорядження Васильківського міського голови [PERSON] № 231-к від 31.12.14 року про звільнення позивача, № 232-к від 31.12.14 року про призначення та укладення контракту з [PERSON], наказу КП «Васильківтепломережа» №25-к від 20.04.15 року, яким [PERSON] приступив до виконання обов'язків директора КП «Васильківтепломережа», задоволенню не підлягає Відповідно ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи з наведеного вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки у виплаті заробітної плати з 01.01.15 року по 15.08.15 року у сумі 84 148, 68 грн. також підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Позивачем не надано, згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України, доказів на підтвердження існування такої заборгованості. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди судом встановлено наступне. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п.13 ППВСУ України від 31.03.95 року №4). Таким чином, з урахуванням характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат та виходячи з принципу розумності та справедливості, суд вважає, що на користь позивача підлягає стягненню моральна шкода у розмірі 1 000 грн. Крім того, суд відмовляє у задоволенні вимоги про визнання недійсним та скасування запису в ЄДР юридичних та фізичних осіб підприємців №13561070015000271 від 20.04.15 року, оскільки вказані вимоги розглядаються за правилами іншого судочинства. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial