Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

У серпні 2019 року позивачі звернулись в Києво-Святошинський районний суд Київської області з зазначеним позовом до [PERSON] про стягнення коштів. Посилались на те, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2014 року [PERSON] була засуджена за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2014 року [PERSON] була звільнена від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році». Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2014 року, зміненим постановою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] по 70000 гривень на відшкодування моральної шкоди. У 2015 році між сторонами була досягнута домовленість про те, що відповідач у добровільному порядку до кінця 2016 року зобов`язується виплатити позивачам моральну шкоду щомісячними платежами у розмірі по 1500 гривень кожному до повного відшкодування моральної шкоди у розмірі по 70000 гривень. У липні 2016 року відповідач припинила здійснювати щомісячні платежі в рахунок виконання рішення суду. За період з 17 березня по 01 липня 2016 року [PERSON] в добровільному порядку сплатила по 5000 гривень кожному позивачу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року їм було поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання. Постановами приватного виконавця від 10 липня 2019 року були відкриті виконавчі провадження № 59522259 та № 59521092 про примусове виконання виконавчих листів № 368/7755/14-ц про стягнення з відповідача на їх користь моральної шкоди по 70000 гривень кожному. У ході примусового виконання рішення було встановлено, що відповідачем було у добровільному порядку сплачено 5000 гривень кожному позивачу, останній платіж було здійснено 11 листопада 2015 року. Станом на 22 липня 2019 року відповідач сплатила заборгованість за виконавчими листами № 368/7755/14-ц у повному обсязі. Просять суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на їх користь інфляційні втрати у розмірі по 35165 гривень на кожного та три проценти річних у розмірі по 6929 гривень на кожного за період прострочення виплати моральної шкоди з 11 листопада 2015 року по 31 травня 2019 року. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 вересня 2019 року справу передано за підсудністю до Солом`янського районного суду м. Києва. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 17 грудня 2019 року відкрито спрощене позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 26 квітня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що вона просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що між сторонами виникли правовідносини, пов`язані з виконання рішенням суду, з якого зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства. Рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить в них ясність та визначеність. Крім того, дія ч. 2 ст. 625 ЦК України не поширюється на правовідносини, що виникають у зв`язку з завданням шкоди. Також зазначено, що позивачі пропустили трирічний строк для звернення до суду та вважає, що період нарахування інфляційних збитків та трьох процентів річних має починатись з 31 травня 2016 року по 31 травня 2019 року. Таким чином, розмір інфляційних збитків за цей період складає 25272 гривні, а трьох процентів річних - 5852 гривні 20 копійок. Крім того, матеріали справи не містять докази на підтвердження наявності між сторонами домовленості щодо добровільного виконання рішення суду. Відповідачем було сплачено заборгованість у повному обсязі в межах наданого приватним виконавцем строку на добровільне виконання рішення суду (а.с. 51-55). Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 травня 2014 року [PERSON] була засуджена за ч. 2 ст. 286 КК України до 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки (а.с. 26-31). Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 травня 2014 року [PERSON] була звільнена від покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2014 році» (а.с. 8). Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2014 року (а.с. 5-7), зміненим постановою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] по 70000 гривень на відшкодування моральної шкоди (а.с. 9-11). З позову вбачається, що у 2015 році між сторонами була досягнута домовленість про те, що відповідач у добровільному порядку до кінця 2016 року зобов`язується виплатити позивачам моральну шкоду щомісячними платежами у розмірі по 1500 гривень кожному до повного відшкодування моральної шкоди у розмірі по 70000 гривень. Разом з тим, у липні 2016 року відповідач припинила здійснювати щомісячні платежі в рахунок виконання рішення суду. За період з 17 березня по 01 липня 2016 року [PERSON] в добровільному порядку сплатила по 5000 гривень кожному позивачу. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 червня 2019 року їм було поновлено строк для пред`явлення виконавчого документа до виконання (а.с. 14-15). Постановами приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Маляра Я.А. від 10 липня 2019 року були відкриті виконавчі провадження № 59522259 та № 59521092 про примусове виконання виконавчих листів № 368/7755/14-ц про стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди по 70000 гривень кожному (а.с. 16, 17). У ході примусового виконання рішення було встановлено, що відповідачем було у добровільному порядку сплачено 5000 гривень кожному позивачу, останній платіж було здійснено 11 листопада 2015 року, що підтверджується вимогами приватного виконавця від 18 липня 2019 року (а.с. 12, 13). З позову вбачається, що станом на 22 липня 2019 року відповідач сплатила заборгованість за виконавчими листами № 368/7755/14-ц у повному обсязі. Суд вважає, що вимоги позивачів ґрунтуються на законі. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 686/21962/15-ц. Грошове зобов`язання виникло з моменту останньої виплати відповідачем коштів в рахунок погашення заборгованості перед позивачами - 11 листопада 2015 року. З позову вбачається та не заперечується представником відповідача у відзиві, що станом на 22 липня 2019 року відповідач сплатила заборгованість за виконавчими листами № 368/7755/14-ц у повному обсязі. За таких обставин, період прострочення виплати одноразової грошової допомоги становить з 11 листопада 2015 року по 22 липня 2019 року. Позивачі просять суд стягнути з відповідача на їх користь інфляційні втрати у розмірі по 35165 гривень на кожного та три проценти річних у розмірі по 6929 гривень на кожного за період прострочення виплати моральної шкоди з 11 листопада 2015 року по 31 травня 2019 року. Представник відповідача просить суд застосувати наслідки спливу позовної давності. Посилається на те, що позивачами пропущено трирічний строк для звернення до суду, а тому інфляційні витрати та три проценти річних мають розраховуватись за період з 31 травня 2016 року по 31 травня 2019 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2014 року (а.с. 5-7), зміненим постановою Апеляційного суду Київської області від 17 березня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] по 70000 гривень на відшкодування моральної шкоди (а.с. 9-11). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Вбачається, що відповідачем у добровільному порядку рішення суду, що набрало законної сили, не виконано. Фактично виконання рішення суду є обов`язком особи і потребує отримання виконавчого листа лише для примусового виконання. За таких обставин, суд вважає, що строк позовної давності не був пропущений. Термін прострочення за виплатою одноразової грошової допомоги за період з 11 листопада 2015 року по 31 травня 2019 року складає 1298 днів. Отже, сума трьох процентів річних складає 6929 гривень (65000 х 0,03 = 1950 : 365 = 05,34 х 1298 = 6929). Сукупний індекс інфляції за період прострочення з 11 листопада 2015 року по 31 травня 2019 року становить 1,500; інфляційне збільшення суми боргу за цей період становить 32508 гривень 53 копійки. Позивачі просять стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі по 35165 гривень на кожного та три проценти річних у розмірі по 6929 гривень на кожного. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягають інфляційні втрати та три проценти річних, на кожного позивача по 32508 гривень 53 копійки інфляційних втрат та по 6929 гривень трьох процентів річних. З огляду на наведене, позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Позивачі також просять стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 15000 гривень. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу стороною позивачів надано суду письмові докази. У матеріалах справи міститься договір про надання правової допомоги від 13 червня 2019 року, ордер від позивачів на адвоката Новікову В.О., свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Новікової В.О. та квитанція № 5 від 13 червня 2019 року про здійснення оплати послуг адвоката Новікової В.О. за договором про надання адвокатських послуг від 13 червня 2019 року (а.с. 20-25). Вбачається, що позивачами не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, як це передбачено статтею 137 ЦПК України. За таких обставин, вимога про стягнення витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави також підлягає судовий збір в розмірі 788 гривень 75 копійок.

Outcome: partial