Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому з урахуванням зміни позовних вимог, просила остаточно: стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики в розмірі 114 172 грн. посилаючись на те, що 28.09.2014 року остання надала їй розписку в тім, що вона повернула їй частину боргу в сумі 2000 тисячі євро і, що за нею залишився борг в сумі 3000 тисячі євро та 920 доларів США, які вона позичила у відповідача в 2013 році. При цьому, вони домовилися, що вказану в розписці остаточну суму боргу поверне протягом 2014 року, або в крайній термін до 01.06.2015 року, проте у вказаний термін в розписці відповідач позику не повернула. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, підтримали позовні вимоги з урахуванням їх змін в остаточній редакції, просили суд задовільнити їх посилаючись на підстави, які зазначені в обґрунтування позовної заяви, а також в уточненнях до неї. Узагальнений виклад пояснень позиції відповідача [PERSON] та її представника [PERSON], кожної окремо, фактично зводиться до того, що вони позовні вимоги не визнають повністю, посилаючись на те, що боргову розписку не визнають договором, так як надані гроші були подарком, а [PERSON] підписала її в зв'язку з психологічним тиском. Суд, встановивши обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази на підтвердження встановлених обставин, приходить до такого. Із копії розписки від 28.09.2014 року вбачається, що [PERSON] отримала від [PERSON] гроші в сумі дві тисячі євро, та остання (відповідач) залишилася винна позивачці три тисячі євро та дев'ятсот двадцять доларів США, які вона поверне протягом 2014 року, або крайній термін до 01.06.2015 року. Дана розписка підписана, як позивачем [PERSON] так і відповідачем [PERSON] ([PERSON]), в тому числі була виготовлена у двох екземплярах для кожної із сторін (а.с. 5). Згідно копії свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] від 05.12.2015 року вбачається, що [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Суму боргу позивачка [PERSON] просить стягнути у національній валюті гривні відповідно до наданого розрахунку по курсу НБУ, який складено на момент звернення до суду з позовною заявою - 10.08.2017 року (а.с. 6-8). Статтею 1046 ЦК передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Зі змісту положень ст. 1047 цього Кодексу вбачається, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, ? незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі щодо повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Такі висновки містяться у правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18.09. 2013 року у справі № 6-63цс13. Разом з цим, ст. 526 ЦК встановлює загальні умови виконання зобов'язань та закріплює основний принцип виконання зобов'язань - принцип належного виконання, що стосується як суб'єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст. ст. 527?545 ЦК). За змістом статті 526 ЦК належне виконання зобов'язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов'язання є його виконання належними суб'єктами. Частина перша статті 510 ЦК визначає, що сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор. У частині 1 ст. 527 ЦК сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов'язаний особисто виконати зобов'язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно із ч. 2 ст. 527 ЦК виконання зобов'язання належним боржником або прийняття виконання належним кредитором визнається і у випадках здійснення цих дій уповноваженими особами. Отже, з розписки, підписаної [PERSON] ([PERSON]) 28.09.2014 року вбачається, що вона взяла на себе зобов'язання повернути [PERSON] грошові кошти у розмірі три тисячі євро та дев'ятсот двадцять доларів США до 01.06.2015 року. Таке зобов'язання з повернення грошових коштів [PERSON] відповідач [PERSON] ([PERSON]) підтвердила своїм власним підписом, а відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті нею у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів. Такий висновок суду повністю узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, яка висловлена у постанові від 29.03.2017 року в справі №444/2909/15 - ц, (ЄДРСР №65860720). Щодо посилання відповідача [PERSON] ([PERSON]) стосовно того, що вона підписала боргову розписку в зв'язку з психологічним тиском, то суд зазначає таке. Частиною 3 ст. 10 ЦПК передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 58 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У ч. 2 ст. 59 ЦПК передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Розглядом справи установлено, що відповідачка [PERSON] ([PERSON]) після підписання вказаної боргової розписки 28.09.2014 року та по теперішній час, як до правоохоронних органів за захистом своїх порушених прав із заявами про застосування будь-якого тиску з боку позивачки [PERSON] та її сина, так і в судовому порядку з позовною заявою щодо визнання даної розписки недійсною, з підстав застосування до неї психологічного тиску не зверталась, в тому числі подану заяву під час розгляду справи про вжиття заходів щодо співробітника поліції, з метою перевірки психологічного тиску на неї під час підписання розписки відізвала, так як не вважає, що з його боку здійснювався тиск, а тому претензій до нього не має (а.с. 129). Пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], [PERSON] стосовно того, що на відповідачку психологічно тиснули під час підписання боргової розписки суд не бере до уваги, так як свідки [PERSON] та [PERSON] є близькими родичами останньої (батько та чоловік), а їх пояснення, кожного окремо, та пояснення свідка [PERSON], яка фактично мешкає з її батьком свідком [PERSON], об'єктивно будь-якими доказами не підтверджуються. Таким чином, суд вважає, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відтак факт застосування психологічного тиску чи насильства відносно відповідачки [PERSON] ([PERSON]) при укладанні договору позики є недоведеним. Щодо наданого позивачкою [PERSON] розрахунку за договором розписки та його стягнення в гривні, суд зазначає таке. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша, друга статті 192 ЦК). Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі статтею 524 ЦК зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, частина друга статті 533 ЦК допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Із наданого розрахунку позивачем [PERSON] вбачається, що згідно даних НБУ офіційний курс гривні до долара США на 10.08.2017 року (тобто момент звернення до суду з позовною заявою) становить 2572, 4503 за 100 доларів США, а тому борг 920 доларів США по курсу НБУ становить - 23662, 00 грн., в тому числі згідно таких же даних курс гривні до євро на цю ж дату становив 3017, 74 за 100 євро, а тому борг 3000 євро по курсу НБУ становить - 90510 грн., що загалом складає суму в розмірі 114 172 грн. З огляду на зазначене, суд вважає, що позов [PERSON] слід задовільнити та стягнути на її користь з [PERSON] ([PERSON]) заборгованість за договором позики в розмірі 114 172 грн. У відповідності до ст. 88 ЦПК, а також з урахуванням зменшення позовних вимог, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 1141 грн. 72 коп. На підставі наведеного та ст. ст. 510, 524, 526, 527, 533, 1046, 1047, а також

Outcome: approved