Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-17 00:00:00

У січні 2018 року Одеська міська рада звернулася до суду із позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Омарова В.С., державний нотаріус Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчев К.Л., посилаючись на те, що [INFO] померла [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS], частина якої, а саме 1/3 частина належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, інша 1/3 частина вказаної квартири була успадкована померлою у порядку спадкування за законом після смерті її доньки [PERSON], [INFO], яка померла [INFO]. Отже, спадкове майно складається з 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м., у тому числі житловою 17,5 кв.м. Позивач зазначав, що інша 1/3 частина квартирі [ADDRESS] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, [PERSON], [INFO]. Вказував, що відповідно до інформації Служби у справа дітей Одеської міської ради [PERSON], [INFO] був усиновлений, змінив прізвище та з батьками виїхав на постійне місце проживання до Іспанії, у зв'язку з чим, 14 червня 2005 року був знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, тому останній не є спадкоємцем майна померлої [PERSON] та [PERSON] Відповідно до витягів зі спадкового реєстру від 25 серпня 2017 року спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Крім того, ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися. Стверджував, що 07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS]. 07 квітня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності №14143619, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 29 липня 2017 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбала за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 02 серпня 2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 вересня 2017 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]. 09 лютого 2018 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS]. 09 лютого 2018 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER]. Позивач вказував, що оскільки після смерті [PERSON] не було спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, спадкова справа щодо майна померлої [PERSON] не заводилася, то спадкове майно, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] є відумерлою спадщиною та власністю територіальної громади м. Одеси за заявою Одеської міської ради. Стверджував, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 07 вересня 2015 року, укладений нібито між [PERSON] та [PERSON], остання не підписувала, так як на час такого посвідчення померла, то зазначений договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року є недійсним. Крім того, вказував, що на час укладення вищезазначеного договору, спірна квартира в цілому [PERSON] не належала, оскільки їй належало тільки 2/3 її частини. Дані обставини також свідчать про недійсність договору купівлі - продажу від 07 вересня 2015 року. Посилаючись на порушення прав територіальної громади м. Одеси, позивач просив суд: визнати спадщину, яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року та на підставі фактичного прийняття спадщини [PERSON], яка померла [INFO], та складається з 2/3 частини квартири [ADDRESS],- відумерлою; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; визнати договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 квітня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS]; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON]; витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м; встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого після набрання ним законної сили, це рішення є підставою для Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради для скасування: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С.; рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2018 року, прийнятого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л., а також є підставою для реєстрації за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. Ухвалою суду від 27 лютого 2018 року неналежний відповідач [PERSON] була замінена належними відповідачами - [PERSON] [PERSON] (т.1 а.с. 120). Представник позивача, яка діє за довіреністю від 29 травня 2018 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (т. 2 а.с. 47). Представник [PERSON], яка діє на підставі договору від 03 квітня 2018 року в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні (т. 1 а.с. 229). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи представників сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються главою 16 книги першої та главою 84 книги шостої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належала в рівних частках на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.18). 22 грудня 2003 року право власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП « БТІ» ОМР (т.1 а.с. 16,17). Зі змісту позовної заяви вбачається, що [INFO] [PERSON], померла, після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 1/3 частини квартири [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] була її мати [PERSON], яка прийняла спадщину відповідно до ст.1268 ЦК України, оскільки на день смерті [PERSON] проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] З матеріалів справи вбачається, що після смерті [PERSON] спадкова справа не відкривалася, оскільки [PERSON] в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини не зверталася і право власності на спадкове майно не оформляла. Встановлено, що [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.1 а.с. 14-15). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на 2/3 частини квартири [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м. у тому числі житловою 17,5 кв.м., частина якої, а саме 1/3 частина належала померлій на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, інша 1/3 частина вказаної квартири була успадкована померлою у порядку спадкування за законом після смерті її доньки [PERSON], яка померла [INFO] (т.1 а.с. 18). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на день смерті були зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS], що підтверджується поквартирною карткою форми Б (т.1 а.с. 24,71). З матеріалів справи вбачається, що інша 1/3 частина квартири [ADDRESS] належить на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житл від 23 жовтня 2003 року [NUMBER], виданого Управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради, неповнолітньому [PERSON], [INFO]. Згідно інформації Служби у справах дітей Одеської міської ради [PERSON], [INFO] був усиновлений, змінив прізвище та з батьками виїхав на постійне місце проживання до Іспанії, у зв'язку з чим, 14 червня 2005 року був знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування (т.1 а.с. 175-181). Відповідно до ст. 232 СК України з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов'язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. З моменту усиновлення виникають взаємні особисті немайнові та майнові права і обов'язки між особою, яка усиновлена (а в майбутньому - між її дітьми, внуками), та усиновлювачем і його родичами за походженням. Усиновлення надає особі, яку усиновлено, права і накладає на неї обов'язки щодо усиновлювача у такому ж обсязі, який має дитина щодо своїх батьків. Отже відповідно до ст. 232 СК України, [PERSON], [INFO] не є спадкоємцем майна померлої [PERSON] та [PERSON] Відповідно до витягів зі спадкового реєстру від 25 серпня 2017 року спадкова справа до майна померлої [PERSON] не заводилась, свідоцтво про право на спадщину не видавалось. Крім того, ні заповіти, ні спадкові договори спадкодавцем не складалися (т. 1 а.с. 27). Отже, оскільки після смерті [PERSON] жодна особа із заявою про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса не зверталася, тому територіальна громада в особі Одеської міської ради відповідно до положень ст. 1277 ЦК України є універсальним правонаступником відумерлого майна. Статтею 1277 ЦК України передбачено, що орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно-за його місцезнаходженням, зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно-за його місцезнаходженням. Відповідно до ч.5 ст. 1277 ЦК України спадщина, не прийнята спадкоємцями, охороняється до визнання її відумерлою відповідно до ст. 1283 ЦК України. За таких обставин, оскільки спадщину, а саме 2/3 частини квартири [ADDRESS] ніхто не прийняв, то дана спадщина повинна бути визнана судом відумерлою та перейти у власність територіальної громади м. Одеси за заявою Одеської міської ради. Встановлено, що позивачем до матеріалів справи надано копію договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS]. (т.1 а.с. 31). Ухвалою суду від 11 січня 2018 року у приватного нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було витребувано належним чином завірені копії документів, які стали підставою укладення 07 квітня 2016 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.50-51). Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 07 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] (т.1 а.с. 80). 07 квітня 2016 року на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) індексний номер: 29232021 від 13 квітня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності №14143619, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (т.1 а.с. 29-30). Отже, в матеріалах справи знаходяться копія договору купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, за умовами якого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В. було посвідчено та видано договір купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року, серія та номер: 2539, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила спірну квартиру, яка не відповідає обставинам справи та спростовується нотаріально завіреною копією договору купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. (т.1 а.с. 31). Встановлено, що в матеріали справи наявна копія витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 07 вересня 2015 року, згідно якого право власності на квартиру [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], підстава виникнення права власності зазначена - свідоцтво про право власнсоті на житло [NUMBER] від 23 жовтня 2003 року (т. 1 а.с. 33). Крім того, на виконання ухвали суду від 11 січня 2018 року у приватного нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омарової В.С. було витребувано належним чином завірені копії документів, які стали підставою укладення 29 липня 2016 року договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (т.1 а.с. 52-53). Зі змісту документів, які були надані суду приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. та які були приєднані судом до матеріалів справи вбачається, що 29 липня 2017 року між [PERSON] та [PERSON], яка дії за згодою матері [PERSON], було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого зазначена квартира була передана у власність [PERSON] ( т.1 а.с. 65, т.2 а.с. 2-3). 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (т.1 а.с. 29-30). Судом встановлено, що 09 лютого 2018 року [PERSON] продала, а [PERSON] придбав за договором купівлі-продажу квартиру [ADDRESS], що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна (т.1 а.с. 109, т.2 а.с. 17). 09 лютого 2018 року державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори Пенчевим К.Л. було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 39604010 від 09 лютого 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON], реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] (т.1 а.с. 109-112). З матеріалів справи вбачається, що договір купівлі-продажу від 07 квітня 2016 року, серія та номер: 2539, згідно з умовами якого нібито [PERSON] продала, а [PERSON] купила однокімнатну квартиру [ADDRESS], не міг бути укладений та підписаний [PERSON], оскільки остання [INFO] померла, отже даний договір є недійсним. Зі змісту договорів купівлі-продажу від 07 вересня 2015 року та від 07 квітня 2016 року вбачається, що за вказаними договорами [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], хоча останній належала на праві власності тільки 2/3 частини вказаної квартири. Отже, дані обставини свідчать про те, що дані договори не відповідають вимогам закону. Таким чином, суд прийшов до висновку, що 2/3 частин квартири [ADDRESS] вибули із володіння ОМР не за її волею, а у зв'язку з порушенням її прав, як власника майна. Згідно з положеннями Цивільного кодексу України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду як із позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК України). Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу. За положеннями статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких необхідно для чинності правочину. Тобто, правочин є недійсним, якщо він укладений із порушенням вимог закону. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Саме до цього зводяться роз'яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 10 постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року №9. Виходячи з роз'яснень п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року вказівка в ч.3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, але і за позовом іншої заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Крім того, у п. 10 вказаної вище постанови зазначено, що реституція як спосіб захисту цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з чим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма ч. 1 ст. 216 ЦК не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст. 388 ЦК. Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне придбання, згідно ст. 388 ЦК України, можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Оскільки 2/3 частин квартири [ADDRESS] вибули із володіння позивача не за його волею, а у зв'язку з порушенням його прав, як власника майна, то ОМР має право витребувати це майно у в добросовісного набувача, тобто відповідача. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування в нього майна. Отже, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Зі змісту правової позиції Верховного Суду України у постанові від 17 грудня 2014 року (по справі 6-140цс14) вбачається, що за положеннями статей 330, 387, 388 ЦК України власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. На підставі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спадщини, яка належала на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23 жовтня 2003 року та на підставі фактичного прийняття спадщини [PERSON], яка померла [INFO], та складається з 2/3 частини квартири [ADDRESS],- відумерлою; визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 вересня 2015 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; визнання договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 07 квітня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Тополян О.В., зареєстрований реєстрі за №2539 - недійсним; витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради 2/3 частин однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 33,6 кв.м., житловою площею 17,5 кв.м. підлягають задоволенню, оскільки є законними та обґрунтованими. Також, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради квартири[ADDRESS] та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, прийняте державним реєстратором - приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Омаровою В.С. індексний номер: 30743840 від 02 серпня 2016 року, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON], є необґрунтованими, крім цього, суд враховує, що в процесі розгляду справи до участі у справі не було залучено управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, тому такі вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, та в задоволенні вказаних вимог слід відмовити. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 3200,00 грн., що сплачений позивачем у повному обсязі при зверненні до суду. На підставі ст.ст. 11, 15, 16, 203, 215, 216, 330, 387, 396, 1218, 1268, 1277 ЦК України,

Outcome: partial