Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

У серпні 2017 року представник позивача [PERSON] адвокат Карнаух Т.В., яка діє на підставі договору (угоди) №33/17 про надання правової допомоги від 22.06.2017 р. звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі - ПрАТ «Північний ГЗК») про відшкодування позивачу моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 14.09.1981 р. по 22.11.2016 р. працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді машиніста огрудкувача, помічника машиніста бурового станка, бурильником свердловин в кар'єрі, машиністом бурової установки в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища протягом 34 років. Згідно з висновком МСЕК від 20.06.2017 р. йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 60%, в тому числі: 45% - вібраційна хвороба, 15% - ХОЗЛ, а також 3 група інвалідності з 12.06.2017 р. безстроково. Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 12 квітня 2017 року позивачу встановлено причину професійного захворювання - перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Тобто, в діях відповідача є пряма вина у настанні негативних наслідків у здоров'ї позивача. В зв'язку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість його життя, що завдає йому моральних страждань. Виходячи з характеру захворювань він не має змоги вести звичайний спосіб життя, оскільки змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, без яких його стан погіршується. Він не може допомогти по господарству своїй родині, працювати на дачі, няньчити своїх онуків, оскільки відчуває постійні болі, що підтверджуються медичними висновками. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розраховану відповідно до законодавства та судової практики і яку він оцінює в 320000,00 грн., а тому просить стягнути зазначену суму з відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовну заяву у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, вважаючи позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що позивачу під час прийому на роботу та після проведення атестації робочих місць кожен раз повідомлялося під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я. Одним із факторів, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання є тривалість роботи позивача у шкідливих умовах праці, яка залежить лише від нього і за наслідками якої він сам несе відповідальність. Чинне законодавство не встановлює будь-якої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці. Тобто існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого позивача. який тривалий час працював на підприємстві відповідача. ПрАТ «Північний ГЗК» здійснює свою господарську діяльність у відповідності до чинного законодавства, зокрема на підставі спеціальних дозволів та ліцензій, виданих органами державного регулювання. Виробнича діяльність відповідача, який використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах, не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці. Тому у діях відповідача відсутні порушення норм чинного законодавства, а відтак ознаки протиправності, яка є однією з підстав відшкодування моральної шкоди. Крім того, представник відповідача вказує, позивачем не доведена наявність моральної шкоди і заявлена до стягнення сума моральної шкоди не відповідає вимогам, визначеним ст. 23 ЦК України. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що з 14.09.1981 р. по 22.11.2016 р. [PERSON] працював у ПрАТ «Північний ГЗК» на посаді машиніста огрудкувача, помічника машиніста бурового станка, бурильником свердловин в кар'єрі, машиністом бурової установки. 21.11.2016 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с.28-31). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу про наявність професійного характеру захворювання №302 від 07.03.2017 р. [PERSON] встановлені два професійні захворювання з діагнозами: - вібраційна хвороба другої стадії від дії загальної вібрації з церебрально-перефиричний ангіодистонічним синдромом, в поєднанні з полірадикулонейропатією з вираженими статико-динамічними порушеннями хребта, больовим та м'язові-тонічним синдромами, нейродистрофією у вигляді деформуючого артрозу плечових суглобів та двобічному плечолопатковому періартрозу (ПФ другого ст.), остеоартрозу в поєднанні з періартрозом, ліктьових (ПФ першого-другого ст.), колінних суглобів (ПФ другого ст.), остеоартрозу дрібних суглобів кистей. - хронічне обструктивне захворювання легень першої ст. (пиловий бронхіт першої ст., емфізема легень першої ст.), група «А». ЛН першого-другого ст. (а.с.7-8). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої Криворізьким міським управлінням Дерсанепідемслужби у Дніпропетровській області вих. №2/2-11-3-1267 від 05.05.2016 р. умови праці позивача за період роботи з 14.09.1994 р. по даний час - машиністом бурової установки в кар'єрі у Першотравневому кар'єрі ПАТ «Північний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступник - ВАТ «ПівнГЗК») за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем виробничої загальної вібрації - до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня шкідливості; раніше працював - помічником машиніста бурової установки у Першотравневому кар'єрі Північного гірничо-збагачувального комбінату за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем виробничої загальної вібрації - до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня шкідливості; машиністом огрудкувача в цеху випалювання та огрудкуання Північного гірничо-збагачувального комбінату за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 3 ступеня шкідливості, за показниками важкості праці - незручна поза та вимушені нахили корпуса - до 3 класу 2-3 ступеня шкідливості (а.с.33-36). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 квітня 2017 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом бурової установки в кар'єрі виконував роботи з керування бурової установки при бурінні свердловин. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди в кар'єрі, мавших місце важких режимів експлуатації бурових станків, підпадав під вплив підвищених параметрів вібрації та пилу. Працюючи раніше помічником машиніста бурової установки в кар'єрі, з цих же причин також підпадав під вплив підвищених парламентів виробничої загальної вібрації та пилу. Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 12 квітня 2017 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено: еквівалентний рівень загальної транспортно-технологічної вібрації перевищує нормативний на 5дБ, коректований еквівалентний рівень в дБ 97 при гранично допустимому 92, згідно ДСН 3.3.6.039-99. Аерозоль переважно фіброгенної дії з вмістом кристалічного кремнію діоксину (SiO2) у пилу від 10% до 70% у повітрі робочої зони в 2,9 рази перевищує ГДК (5,8 мг/м3, при ГДК 2,0 мг/м3) згідно ГОСТ-12.1.005-88. «Общие санитарно-гигиенические требония к воздуху рабочей зоны» (а.с. 5). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №044989 від 20.06.2017 р. позивачу встановлено 60% втрати працездатності по професійному захворюванню (45% по вібраційній хворобі; 15% по ХОЗЛ) первинно з 12.06.2017 р. безстроково, а також встановлено третю групу інвалідності з 12.06.2017 р. безстроково. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП, санаторно-курортне лікування (а.с. 6). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 12.04.2017 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Вина відповідача полягає в тому, що підприємство відповідача не створило безпечних та нешкідливих умов праці, що не заперечується самим відповідачем, який послався на специфіку діяльності підприємства відповідно до отриманих дозволів та ліцензій. Таким чином, моральна шкода, завдана позивачу при виконанні ним трудових обов'язків, виникла внаслідок протиправної поведінки відповідача. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованість позивача після проведення атестації робочих місць про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом втрати позивачем професійної працездатності йому спричинена моральна шкода. У судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 60% та йому встановлена 3-тя група інвалідності безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, необхідністю проходити лікування (про що свідчать виписні епікрізи), вимушеним прийманням ліків, неможливістю глядіти своїх онуків та допомагати по господарству своїй родині, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримані професійні захворювання призводять до зниження його фізичної активності. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 60 % втрати працездатності та третю групу інвалідності безстроково, а також характер професійних захворювань, пов'язаних із спричиненням йому фізичних і моральних страждань, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні суми відшкодування моральної шкоди посилався на розрахунок, здійснений виходячи з розміру 100 мінімальних заробітних плат, що складає 320 000,00 грн. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 40 000 грн. за встановлені 60 % втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial