Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

У серпні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06 лютого 1988 року по 11 вересня 2013 року. За час спільного життя ними був побудований житловий будинок по вул. Польова, 5 в с. Віта-Поштова, придбані автомобілі ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], та Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Також ними придбавались і речі, необхідні для проживання в побудованому будинку. Після припинення шлюбних відносин, відповідачка постійно чинить перешкоди в користуванні майном, безпідставно відмовляється допустити його в будинок, де залишились речі, уклавши угоду про охорону будинку. В даному будинку також проживає його донька та безпідставно проживає її чоловік [PERSON] Останній також користується автомобілем Hyundai Tucson, відмовляючись його повернути. Вказав, що за час шлюбу він дозволив приватизувати належну йому квартиру і на відповідачів, де останні і зареєстровані. У добровільному порядку відповідачка поділити майно не бажає. Через неправомірні дії відповідачів йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює в розмірі 1500 грн. Просив суд поділити спільне майно подружжя; виділити йому та [PERSON] у власність по ? частині житлового будинку загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5; компенсувати йому різницю у вартості автомобілів та стягнути з [PERSON] компенсацію на його користь 59\~000 грн.; заборонити [PERSON] та [PERSON] чинити перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5; виселити з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5 [PERSON] без надання йому іншого житлового приміщення; стягн6ути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 1500 грн.; судові витрати по сплаті судового збору та витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. При розгляді справи позивач неодноразово уточнював позовні вимоги. Обґрунтовував тим, що також під час розгляду справи йому стало відомо, що [PERSON] неправомірно продала належний їм автомобіль без його згоди їх доньці [PERSON], яка разом зі своїм чоловіком продовжують ним користуватись. Тому даний договір має бути визнаний недійсним, та йому сплачено компенсацію його вартості в розмірі 143\~356,62 грн. Вказав, що при поділі будинку має бути поділена і земельна ділянка, яка приватизована на [PERSON] підлягає поділу при поділі будинку. Остаточно просив суд поділити спільне майно подружжя; виділити йому та [PERSON] у власність по ? частині житлового будинку загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5; виділити йому та [PERSON] у власність по ? частині земельної ділянки площею 0,142 га, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку; визнати недійсним договір купівлі-продажу автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], визнавши його спільним майном подружжя та компенсувати йому різницю у вартості автомобілів та стягнути з [PERSON] компенсацію на його користь 143\~356,62 грн.; заборонити [PERSON] та [PERSON] чинити перешкоди в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5; виселити з житлового будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5 [PERSON] без надання йому іншого житлового приміщення; стягн6ути з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 1500 грн.; судові витрати по сплаті судового збору, витрати на правову допомогу у сумі 2000 грн. та витрати за проведення експертного дослідження в розмірі 11\~099 грн. При розгляді справи відповідачка [PERSON] та [PERSON] подали суд зустрічний позов. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 06 лютого 1988 року по 11 вересня 2013 року. За час шлюбу ними була приватизована квартира в м. Києві, де [PERSON] належить лише 1/3 частина квартири, але ні вона, ні [PERSON] нею не користуються. В даній квартирі [PERSON] має можливість проживати та здає її оренду, а оренду плату витрачає на власний розсуд. Доступу до кватири вони не мають. Після припинення шлюбних відносин вона та [PERSON] досягли усної домовленості, що вони не претендуватимуть на квартиру, а він на домоволодіння. Але на даний час між ними виник спір щодо користування будинком. Щодо автомобіля Hyundai Tucson, вказала, що дійсно даний автомобіль був приданий ними в шлюбі, але за їх обопільною згодою автомобіль був проданий їх доньці [PERSON] та проведена перереєстрація. В даний час відповідач користується автомобілем ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. Добровільно поділити майно вони не можуть. Просила суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]; визнати за [PERSON] право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER]. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, проти доводів зустрічного позову заперечували. Просили задоволити позов та відмовити в задоволенні зустрічного позову. Також представник позивача просила суд поставити окрему ухвалу щодо [PERSON], яка не надала експерту автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542, для натурного обстеження. У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та представник відповідачів зустрічний позов підтримали, проти позову [PERSON] заперечували. Просили задоволити зустрічний позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] слід задоволити частково, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 06 лютого 1988 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу IV-269128. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 11 вересня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Від шлюбу сторони мають повнолітню дитину [PERSON], яка після реєстрації шлюбу з [PERSON], змінила прізвище на [PERSON]. 15 лютого 2014 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] у відділі РАЦС реєстраційної служб Києво-святошинського РУЮ у Київській області. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. З матеріалів справи встановлено, що за час подружнього життя [PERSON] та [PERSON] було набуто нерухоме та рухоме майно, що підтверджується наданими суду правовстановлюючими документами, та поясненнями сторін. На підставі рішення Віто-Поштової сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 6-10/84 від 27 липня 1995 року [PERSON] 21 вересня 1996 року отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,142 га. Що знаходиться на території с. Віто-Поштова, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку. На даній земельній ділянці подружжя побудували житловий будинок загальною площею 293,3 кв.м, житловою площею 110,1 кв.м, з господарським будівлями та спорудами, що не заперечувалось сторонами при розгляді справи. 14 липня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме домоволодіння, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5. Право власності [PERSON] зареєстроване, що підтверджується витягом №7956867 від 03 серпня 2005 року. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААС752481, виданого ВРЕР-6 УДАІ м. Києві 29 липня 2010 року за [PERSON] зареєстровано право власності на автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова XWK21041060004183, Y7C21043060058379. Відповідно до облікової картки ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві №16255659 від 07 липня 2009 року за [PERSON] зареєстровано автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що до складу майна, що підлягає поділу на час розгляду справи в суді, включається житловий будинок та земельна ділянка відповідно до частини домоволодіння в с. Віта-Поштова, два автомобіля. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. При розгляді справи судом встановлено, що 18 квітня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542. Дана обставина підтверджується довідкою-рахунком №348791 від 18 квітня 2013 року, обліковими картками ВРЕР-5 УДАІ в м. Києві №16256229 від 18 квітня 2013 року та №16298325 від 18 квітня 2012 року. Факт укладення договору купівлі-продажу не оспорював ся сторонами при розгляді справи. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу ААЕ018734, виданого ВРЕР-5 УДАІ м. Києва, з 18 квітня 2013 року за [PERSON] зареєстрований автомобіль Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542. За ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За правилами ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У судовому засіданні відповідачка стверджувала, що рішення віддати автомобіль їхній доньці приймалось ними обопільно, у придбання автомобіля лише вона давала кошти. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. Оскільки спірний автомобіль був придбаний у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбу і є спільним сумісним майном подружжя, тому суд приходить до висновку, що укладений договір купівлі-продажу авто без згоди [PERSON] порушує вимоги закону та права позивача, тому повні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню, а у задоволенні вимог за зустрічним позовом про визнання за [PERSON] право власності відмовити. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Також встановлено, що 09 грудня 2008 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приватизували та отримали свідоцтво про право власності на житло. А саме квартиру [ADDRESS], в рівних частинах кожний. При поділі майна відповідачка просила суд відійти від принципу рівності часток та відповідачі відступають свої частки в квартирі на частину позивача в будинку. Суд до уваги дані обставини не бере, оскільки дана квартира не є спільною сумісною власністю подружжя та не може враховуватись при поділі майна подружжя. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що частки в майні подружжя є рівними, та задовольняє позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимог [PERSON] про поділ майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1\\2 частині за кожним на земельну ділянку та житловий будинок в с.Віта-Поштова Києво-Святошинського району Київської області, автомобіль ВАЗ 21043, 2006 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова XWK21041060004183, Y7C21043060058379. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Покази свідків, допитаних в судовому засіданні, суд не бере до уваги, оскільки вони містять лише субєктивні оціночні судження та припущення, з них не можливо встановити конкретні та обєктивні факти, які б могли вплинути на розгляд цієї справи. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Оскільки згоди одного з подружжя на отримання компенсації за частку в майні подружжя не було, інший з подружжя не вніс на депозитний рахунок суду відповідного розміру компенсації за автомобіль, навіть за наявності проведеної експертизи, не підлягають задоволенню вимоги про поділ майна з компенсацією вартості часток, тому суд визнає за подружжям ідеальні частки в майні без реального його поділу та залишає майно в спільній частковій власності. Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. З огляду на те, що [PERSON] є власниками житлового будинку, право власності є непорушним, позивач має право проживати в спірному помешканні на рівні з іншими співвласниками, має право на користування даним помешканням та вільного безперешкодного доступу до житла. Доводи відповідача щодо неможливості проживання суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам подано не було та на цих підставах власника майна не може бути позбавлено право проживати та користуватись будинком, що належить йому на праві власності. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 383 ЦК України\~власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не\~\~порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку Згідно положень\~ст.150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. З матеріалів справи встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, що підтверджується численними зверненнями до органів внутрішніх справ, тому позовні вимоги про зобовязання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в користуванні житловим будинком, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, с. Віта-Поштова, вул. Польова, буд. 5 - підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 156 ЦПК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст. 157 ЖУ України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Стаття 158 ЖК України визначає, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. У відповідності до ст. 161 ЖК України наймач вправі вселити в займане ним жиле приміщення у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб за згодою власника будинку (квартири) і всіх членів сім'ї, які проживають з наймачем. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Разом з тим, з пояснень сторін та матеріалів справи встановлено, що після реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] останні проживали в спірному помешканні. Згоду на вселення [PERSON] було надано сторонами по справі обопільно, що підтверджено поясненнями і [PERSON] в судовому засіданні. Після виникнення конфлікту щодо поділу майна подружжя між [PERSON] та [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] виїхали та не проживають в будинку, відносини між ними склались неприязні через неможливість в добровільному порядку поділити майно. Позивачем та його представником не подано доказів на спростування цим обставинам, тому вимоги про їх виселення та усунення перешкод не підлягають задоволенню. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до норм ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодування в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. Згідно з п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи зі змісту вищезазначеного, при вирішенні вказаного спору, у судовому засіданні підлягала обовязковому встановленню наявність самої такої шкоди; протиправна, винна поведінка у формі дій або бездіяльності відповідача; причинний звязок між діями або бездіяльністю відповідача та наслідками, у вигляді шкоди, що були заподіяні позивачеві. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не надано суду доказів заподіяння моральної шкоди, оскільки фактично між сторонами тривав спір щодо поділу майна, тому в цій частині позовних вимог суд відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. До судових витрат у відповідності до ст. 79 ЦПК України відноситься судовий збір, витрати на правову допомогу, витрати за проведення дослідження. За ст. 56 ПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Така особа допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в справі. При розгляді справи [PERSON] відповідної заяви не подавав, [PERSON] приймала участь в справі як представник. Оскільки позовні вимоги [PERSON] та вимоги за зустрічним позовом [PERSON] задоволені частково, кожна із сторін несла витрати по сплаті судового збору, по оплаті витрат на праву допомогу, в частині стягнення коштів з відповідача, в тому числі компенсації вартості відмовлено, та належних та допустимих доказів щодо витрат на правову допомогу суду не подано, тому суд відмовляє у стягненні з [PERSON] судових витрат, повязаних зі сплатою витрат на експертне дослідження, витрат на правову допомогу. Відповідно до ст. 211 ЦПК України суд, виявивши під час розгляду справи порушення закону і встановивши причини та умови, що сприяли вчиненню порушення, може постановити окрему ухвалу. Представником позивача заявлено в судовому засіданні про грубе порушення відповідачкою по справі вимог суду та експерта про надання автомобіля Hyundai Tucson, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], номер шасі/кузова KMHJN81VP7U546542, при проведенні експертизи для натурного обстеження. Дані дії особи, на думку представника позивача, вимагають постановлення окремої ухвали. За ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи. У матеріалах справи є лист експертної установи, адресованої в тому числі [PERSON] щодо надання автомобіля. Але відсутнє будь-яке підтвердження отримання листа відповідачкою по справі та позивачем не подано жодного доказу на підтвердження ухиленні від надання автомобіля. З огляду на що, суд приходить до висновку про безпідставність заявленої вимоги про постановлення окремої ухвали.

Outcome: dismissed