Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-12 00:00:00

У серпні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що він є власником [ADDRESS], яка раніш належала його батькам. В 2006 році він почав проживати однією сімєю з [PERSON], яка на той час вже мала двох дочок від першого шлюбу [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] У 2008 році у них народилась спільна дитина [PERSON], [INFO]. В 2015 році під час перебування на службі в ЗСУ він повідомив відповідачку про відсутність намірів в подальшому спільно проживати, проти чого відповідач не заперечувала, але просила надати їй час для ремонту своєї квартири в 3 місяці. Після повернення позивача додому відповідач відмовилась залишати належне йому житло та змусила його піти жити до друзів. 16.08.2016 року позивач уклав шлюб з [PERSON], але мешкати з новою дружиною їм ніде, хоча відповідач має інше житло, зареєстрована в ньому та доньками від першого шлюбу. Своїми діями позивач порушує права позивача як власника житла і належний позивачу будинок потрібний для проживання його та членів його сімї. Просить виселити з [ADDRESS] [PERSON], [INFO], [PERSON], 23.07.19999 року народження, [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності у присутності його представника [PERSON] Представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги, навела доводи, тотожні викладеним у позовній заяві. Додала, що на даний час у спірному житлі відрізане світло за ініціативою позивача, бо існують борги за електроенергію, з метою уникнення накопичення боргів світло відрізане, а відповідачка не проживає в цій квартирі з осені 2016 року, що підтверджується відповідним актом. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що до спірної квартири відповідач вселилася разом з дочками у 2005 році як цивільна дружина позивача і до червня 2015 року вони проживали однією сімєю як чоловік та дружина. Під час спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO], який знаходиться на утриманні відповідача, зареєстрований та проживає у [INFO]. З червня 2015 року позивач був мобілізований до лав ЗСУ і з цього часу у спірному житлі не мешкає, створивши нову родину та уклавши у 2016 році шлюб з [PERSON] Доньки від першого шлюбу [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] у спірній квартирі не мешкають, бо [PERSON] з 01.09.2016 року навчається на 1 курсі денної форми навчання у Харківській гуманітарно-педагогічній академії, а [PERSON] навчається у Воронізькому хореографічному училищі. Оскільки вони набули право користування житлом як члени сімї власника, то можуть бути виселені з нього лише на підставі норм ЖК України, а підстав, передбачених ст.ст. 116,157 ЖК України не вбачається, з їх боку перешкод в користуванні житлом позивачу не чиниться. Протягом останнього тижня у квітні 2017 року дійсно у квартирі відключено світло, але вона працює до пізнього вечора та все одно з сином проживають в цій квартирі. Згідно з вимогами ч.ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власником квартири № 2 житлового будинку № 9 по пров. Оскольському в м. Словянську Донецької області на підставі договору дарування від 20.12.2002 року та свідоцтва про право на спадщину від 28.11.2001 року (а. с. 46-47) В зазначений вище будинок зі згоди позивача та власника будинку [PERSON] у 2005 року були вселені як члени сімї власника відповідач [PERSON], неповнолітні [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в цьому ж будинку зареєстрований та фактично проживає неповнолітній син позивача та відповідача [PERSON], [INFO], що не заперечували сторони в судовому засіданні та ці обставини не підлягають доказуванню на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України (а. с. 10,40-45). Відповідно до акту № 768 від 23.09.2016 року, складеного головою квартального комітету мікрорайону Черевківка м. Словянська, [PERSON] та [PERSON] з 2005 року по червень 2015 року постійно проживали спільно за адресою: м. Словянськ, пров. Оскольський,9/2, де лишилась проживати [PERSON] та неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] (а. с. 48) [PERSON] з 01.09.2015 року навчається на очній формі навчання Воронезького хореографічного училища, а [PERSON] з 01.09.2016 року навчається на 1 курсі КЗ «Харківська гуманітарно-педагогічна академія» на денній формі навчання, що підтверджено відповідними довідками та обєктивно підтверджує доводи відповідача щодо того, що [PERSON] та [PERSON] не мешкають у спірному жилому приміщенні (а. с. 50) 16.08.2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а. с. 4), яка зареєстрована та фактично проживає в [INFO], разом з нею зареєстровані пять членів сімї (а. с. 62). Відповідно до акту № 143, виданий керівником комітету мікрорайон Черевківка м. Словянськ, акт виданий на запит адвоката № 02/03/15 для [PERSON] про те, що [PERSON] не проживає за адресою [INFO], з листопада 2016 року разом з неповнолітньою дитиною [PERSON], [INFO] (а. с. 63) Інших доказів сторонами суду не надано та суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст.ст. 165,168 ЖК України, ст.ст. 319,321 ЦК України. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК України. Разом з тим, згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивача вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, яка була вселена до житла як член його сімї, але після припинення спільного проживання в добровільному порядку відмовляється залишити житлове приміщення, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване за позивачем на праві особистої власності. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сімї наймача (власника) може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем (власником) і ведуть з ним спільне господарство. Членів сімї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сімї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Судом встановлено, що до спірного жилого приміщення відповідач [PERSON] у 2005 році разом з неповнолітніми дітьми вселилися саме як члени сімї власника жилого приміщення. Судом не приймається до уваги акт № 143 про не проживання відповідача [PERSON] у спірному жилому приміщенні, оскільки акт не містить необхідної та повної інформації, а саме: відсутній рік та повна дата складання акту, в самому акті відображено, що відповідач [PERSON] не проживає за адресою [INFO], з листопада 2016 року, тоді як адреса проживання відповідача, як встановлено судом, є [ADDRESS]. Позивачем та його представником належних та допустимих доказів на підтвердження порушення з боку відповідача [PERSON] вимог ст. 116 ЖК не надано, відповідачі перешкод в користуванні жилим будинком позивачу не чинять, судом встановлено, що неповнолітні [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірному жилому приміщенні, то підстав для задоволення позовних вимог немає. Посилання позивача лише на норми ЦК України як на підставу позову є помилковими, оскільки зазначені норми ст.ст. 319,321 ЦК не є самостійними підставами виселення відповідача, оскільки спірні правовідносини повязані з користуванням жилим приміщенням колишнього члена сімї власника жилого приміщення і ці правовідносини регулюються нормами ЖК УРСР. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, позивач звільнений від сплати судового збору як учасник бойових дій, то судові витрати по сплаті судового збору слід віднести на рахунок держави. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на правову допомогу та витрати, повязані з проведенням судових експертиз. Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст. 1 Закону України від 20.12.2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати (з 01.01.2017 року прожиткового мінімуму для працездатних осіб) у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи встановлено, що правову допомогу відповідачу на підставі договору надавав адвокат [PERSON] (а. с. 15), та який отримав від [PERSON] за надані послуги 3000 грн. (а. с. 51). З 01.05.2016 по 01.12.2016 року мінімальна заробітна плата складала 1450 грн., з 01.12.2016 по 31.12.2016 1600 грн. Відповідно, компенсація витрат на правову допомогу за 60 хвилин з 1.05.2016 по 01.12.2016 складала 580 грн., з 01.12.2016 640 грн. З матеріалів справи вбачається, що адвокат [PERSON] приймав участь у судових засіданнях 15.11.2016 року протягом 20 хвилин, що дорівнює 193,20 грн., з 06.02.2017 по 13.04.2017 протягом 97 хвилин, що загалом дорівнює 1227,22 грн. Тому в межах заявлених позовних вимог фактично сплачена сума за надання правової допомоги 3000 грн. підлягає стягненню з позивача у розмірі 1227,22 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved