Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON], по якому просив стягнути з останнього борг в сумі 40\~000,00 грн. та судовий збір 640,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в лютому 2016 року він надав відповідачу в позику 40\~000,00 грн, а [PERSON] зобовязався повернути вказані кошти на першу вимогу, що було зазначено в розписці. Невиконання відповідачем взятого на себе зобовязання щодо повернення суми позики стало приводом звернення до суду із вказаним позовом. У судове засідання представник позивача не з'явився, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила суд позов задовольнити, щодо заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, тому суд вважає за можливе, відповідно до ст. 224 ЦПК України, та зі згоди представника позивача, провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 19 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняв грошові кошти у сумі 40.000,00 (сорок тисяч) гривень. У розписці Кузьмін вказав, що зобов'язується повернути таку ж саму суму коштів на першу вимогу позичальника (розписка наявна у матеріалах справи). Частиною 1 ст. 1046 ЦК Українивизначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Згідно з п.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були йому передані позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. 16.06.2017 року [PERSON] направляв [PERSON] лист, в якому просив виконати взяте на себе зобовязання та повернути суму боргу відповідно до договору позики. Згідно з ч. 2 ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Всупереч вимогам цивільного законодавства та укладеного між сторонами договору [PERSON] взятого на себе зобовязання не виконав. Згідно з ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України закріплено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст.14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Слід звернути увагу на висновки, яких дійшов Верховний Суд України в постанові від 11.11.2015 р. у справі № 6-1967 цс15, що полягають в наступному. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника чи інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, а й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів доходити відповідних правових висновків. За договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк і в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником у борг із зобовязанням повернення й дати отримання коштів. Вказана розписка [PERSON] відповідає вимогам законодавства. В даному документі [PERSON] зазначив, що зобовязується повернути борг на першу вимогу позикодавця. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає правомірними заявлені позовні вимоги, які є обґрунтованими, тому вважає за можливе їх задовольнити. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідноз ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового боргу та витрат, пов'язаних з розглядом справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved