Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-05 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що йому на праві власності належить житловий будинок з господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS] на земельній ділянці, площею 689 кв.м., переданій йому у приватну власність для обслуговування вказаного будинку на підставі рішення Ківерцівської міської ради від 10.03.2009 року «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки». У вказаному будинку проживає його колишня дружина - відповідач у справі [PERSON], шлюб із якою було розірвано 28.01.2012 року, та його діти. Зазначив, що поділ майна, набутого за час шлюбу, не проводився. Разом з тим, між ними склався певний порядок користування окремими кімнатами в даному будинку. Крім того, позивач вказує, що на весні 2014 року відповідач [PERSON] без його згоди, як власника земельної ділянки, самовільно зайняла частину земельної ділянки, обробляючи її та висаджуючи насадження, чим чинить йому перешкоди в користуванні даною земельною ділянкою. На пропозицію добровільно звільнити земельну ділянку та письмове попередження не реагує. Вважає, що відповідач своїми діями порушує його право власності на земельну ділянку, чим завдала йому моральної шкоди, у відшкодування якої просить стягнути з відповідача 5 000 грн. Справа розглядалась Ківерцівським районним судом, рішення якого від 17.09.2014 року та ухвала апеляційного суду Волинської області від 04.11.2014 року скасовані ухвалою від 22.04.2015 року Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник Мисковець І.А. підтримали заявлені вимоги, давши пояснення за обставинами, викладеними в позові. Покликаючись на те, що самовільне використання частини належної йому на праві власності земельної ділянки , що мало місце в 2014 році, продовжується відповідачем у 2015 році, та завдає моральної шкоди, яка полягає у моральних стражданнях, пов'язаних з порушенням права власності, беззахисністю перед свавіллям відповідача, яка продовжує ігнорувати його вимоги щодо усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, просять позов задовольнити, зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 0,0689 га, що розташована по [ADDRESS], шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права, та стягнути з відповідача 5 000 грн. у відшкодування моральної шкоди та 2 500 грн. у відшкодування витрат на правову допомогу. Відповідач у справі [PERSON] в судове засідання не з'явилась. До суду подані письмові заперечення, відповідно до яких остання заявлені позивачем вимоги не визнала, посилаючись на те, що спірна земельна ділянка була набута позивачем у власність після побудови на ній житлового будинку, який є спільною сумісною власністю подружжя і право власності на 1/2 частку якого за нею визнано рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.05.2015 року, що, на думку відповідача, надає їй право користуватися і відповідною частиною спірної земельної ділянки. Заперечуючи факт самовільного заняття земельної ділянки весною 2014 року, пояснює проведення на ній певних робіт задля приведення земельної ділянки у належний стан, у зв'язку з її захаращенням та заростанням. Заслухавши пояснення позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 02.09.1978 року, реєстрацію розірвання якого було проведено 18.01.2012 року на підставі рішення Ківерцівського районного суду від 18.01.2012 року (а.с.5). За час спільного проживання у шлюбі був побудований житловий будинок з надвірними господарським будівлями та спорудами в [ADDRESS]. Для обслуговування вказаного будинку та господарських споруд на підставі рішення Ківерцівської міської ради від 10.03.2009 року № 34/33 позивачу було передано безоплатно у власність земельну ділянку за тою ж адресою, площею 0,0689 га та видано державний акт на право власності на земельну ділянку від 16.06.2009 року (а.с.16-17,9,6). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 22.05.2015 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними господарськими спорудами що розташовані по [ADDRESS]. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України (п.18-2 постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»), в силу положень статей 81, 116 Земельного кодексу України окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення буд-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Згідно зі статею 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим таке право може виникнути в особи з дозволу власника земельної ділянки. Всупереч зазначеним вимогам закону відповідач [PERSON], не маючи правових підстав на користування спірною земельною ділянкою та не отримавши згоди позивача, як власника земельної ділянки, на її використання, починаючи з весни 2014 року самовільно використовувала та продовжує використовувати на даний час частину спірної земельної ділянки для власних потреб, обробляючи її та вирощуючи сільськогосподарську продукцію. Зазначену обставину в судовому засіданні ствердили свідки [PERSON] та [PERSON] Подаючи до суду свої заперечення відповідачка, разом з тим, підтвердила факт прополки городу задля наведення естетичного ладу навколо будинку, незважаючи на письмове попередження позивача щодо заборони самовільного використання земельної ділянки, яке 10.03.2014 року було направлене ним відповідачці рекомендованою поштовою кореспонденцією (а.с.18-19). Самовільне використання відповідачкою земельної ділянки, що належить позивачу, стверджується також з відповіді Ківерцівської міської ради від 24.07.2015 року № М-468, куди звернувся [PERSON] із заявою про проведення огляду його земельної ділянки для встановлення факту самовільного її використання відповідачкою, План-схемами земельної ділянки, наданими позивачем в ході судового розгляду. Відповідно до ст.ст.11,60,61 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів (ст. 57 ЦПК України). За таких обставин суд вважає доведеним факт самовільного використання відповідачем [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] Суд не приймає до уваги доводи відповідача, як на підставу заперечень до позову, щодо наявність у неї права власності на 1/2 частину житлового будинку, що, на її думку, дає їй рівні права з позивачем на користування земельною ділянкою, призначеною для його обслуговування, оскільки відповідачем не надано доказів про виділ в натурі її частки в житловому будинку та господарських спорудах. Крім того, рішенням Рожищенського районного суду Волинської області від 03.03.2015 року, залишеним в силі ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 22.04.2015 року, [PERSON] відмовлено у визнанні незаконним рішення Ківерцівської міської ради № 34/33 від 10.03.2009 року «Про безоплатну передачу у власність земельної ділянки» та скасування державного акту про право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Оцінивши досліджені докази суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом повернення самовільно зайнятої земельної ділянки та відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення права є такими, що підлягають задоволенню, оскільки відповідач порушує право власності позивача на земельну ділянку. Щодо відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до наступного висновку. В силу ч. 3 ст. 386 ЦК України власник, права якого порушені має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 Цивільного кодексу України, відповідно до ч. 1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. В судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що діями відповідачки позивачу спричинені певні моральні страждання в зв'язку з порушенням його права власності, а тому, виходячи з вимог розумності та справедливості, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 300 грн. Вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу суд керується постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до задоволення з наступних підстав. Участь адвоката Мисковця І.А., який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджується ордером на надання правової допомоги (а.с. 23), витягом з договору про надання правової допомоги (а.с. 24). Розмір витрат на правову допомогу визначено розрахунком суми гонорару за надану правову допомогу (а.с.22), що відповідає ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», і складає 2500 гривень, та квитанцією до прибуткового касового ордеру (№ 2/37 від 09.08.2015 р.) Зазначена сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. В силу ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому, враховуючи, що позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави.

Outcome: partial