Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

У серпні 2017 року до Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська звернувся [PERSON] (далі [PERSON]А.) з позовом до [PERSON] (далі [PERSON]В.) про стягнення суми боргу за договором позики, який у відповідності до вимог ст. 11-1 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) було розподілено для розгляду судді Ходаківському М.П. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що 13 лютого 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 7\~820,00 грн., зобовязавшись повернути суму позики частинами, а саме по 400 грн. щомісяця протягом одинадцяти місяців, починаючи виплату з 01 вересня 2016 року, та решту суми позики у розмірі 3420,00 грн. повернути у дванадцятий місяць після вересня 2016 року. Позивач свої зобовязання виконав у повному обсязі та належним чином. Натомість відповідач у визначений строк грошові кошти не повернув, у звязку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості та просить стягнути із відповідача суму заборгованості у розмірі 7\~820,00 грн., суму трьох відсотків річних за прострочення повернення позики, що становить 59,67 грн., інфляційні втрати у розмірі 249,60 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 1\~118,64 грн., а також судові витрати у справі. Позивачем до суду подано заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на задоволенні позову з підстав у ньому викладених. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином за адресою його місця реєстрації, причини неявки не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за його відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ст. 224 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 13 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої відповідач отримав від позивача у позику грошові кошти у розмірі 7\~820,00 грн., зобовязавшись повернути суму позики частинами, а саме по 400 грн. щомісяця протягом одинадцяти місяців, починаючи виплату з 01 вересня 2016 року, та решту суми позики у розмірі 3 420,00 грн. повернути у дванадцятий місяць після вересня 2016 року (а.с. 11). Відповідач у визначений строк не повернув чергові частини позики, у звязку із чим позивач у відповідності до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості. Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням ним зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача всієї суми боргу за договором позики у розмірі 7\~820,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, згідно з якою позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача проценти від суми позики у розмірі 1\~055,56 грн., частково задовольнивши таким чином позовні вимоги в цій частині та виходячи з наступного розрахунку: Дата початкуДата закінченняСума позикиОблікова ставка НБУРозрахункова ставка (% у рік)Розмір відсотків 13.08.201615.09.20167 820.0015.515.5112.60 16.09.201627.10.20167 820.001515134.61 28.10.201613.04.20177 820.001414503.91 14.04.201725.05.20177 820.001313116.98 26.05.201703.08.20177 820.0012.512.5187.47 Всього: 1 055.56 Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат у розмірі 249,60 грн. та суми трьох відсотків річних у розмірі 59,67 грн., суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в цій частині з огляду на наступне. Умовами укладеного між сторонами договору позики від 13 лютого 2016 року визначено, що повернення суми позики мало відбутися частинами, а саме по 400 грн. щомісяця протягом одинадцяти місяців, починаючи з 01 вересня 2016 року, а решта суми у розмірі 3420,00 грн. підлягають поверненню у дванадцятий місяць після вересня 2016 року, тобто інфляційні втрати та розмір відсотків за вказаним договором позики вираховується, наступним чином: Місяці простроченняІндекси інфляціїСукупний індекс інфляціїСума боргуСума боргу з урахуванням інфляціїЗбитки від інфляції Жовтень 2016 Липень 2017102.8 101.8 100.9 101.1 101 101.8 100.9 101.3 101.6 100.2114.21400.00456.8456.84 Листопад 2016 Липень 2017101.8 100.9 101.1 101 101.8 100.9 101.3 101.6 100.2111.10800.00888.8088.80 Грудень 2016 Липень 2017100.9 101.1 101 101.8 100.9 101.3 101.6 100.2109.141 200.001 309.68109.68 Січень 2017 Липень 2017101.1 101 101.8 100.9 101.3 101.6 100.2108.161 600.001 730.56130.56 Лютий 2017 Липень 2017101 101.8 100.9 101.3 101.6 100.2106.992 000.002 139.80139.80 Березень 2017 Липень 2017101.8 100.9 101.3 101.6 100.2105.932 400.002 542.32142.32 Квітень 2017 Липень 2017100.9 101.3 101.6 100.2104.052 800.002 913.40113.40 Травень 2017 Липень 2017101.3 101.6 100.2103.133 200.003 300.16100.16 Червень 2017 Липень 2017101.6 100.2101.803 600.003 664.8064.80 Липень 2017 Липень 2017100.2100.204 000.004 008.008.00 Всього: 954.36 Дата початкуДата закінченняКількість днівСума боргуВідсоткова ставкаВідсотки 01.10.201601.08.2017305400.00310.02 01.11.201601.08.2017274800.00318.01 01.12.201601.08.20172441 200.00324.06 01.01.201701.08.20172131 600.00328.01 01.02.201701.08.20171822 000.00329.92 01.03.201701.08.20171542 400.00330.38 01.04.201701.08.20171232 800.00328.31 01.05.201701.08.2017933 200.00324.46 01.06.201701.08.2017623 600.00318.35 01.07.201701.08.2017324 000.00310.52 01.08.201701.08.201714 400.0030.36 Всього: 1683 222.38 Оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позову, у звязку з чим вважає за можливе задовольнити частково позовні вимоги та стягнути із відповідача на користь позивача борг за договором позики від 01 лютого 2016 року у розмірі 7\~820,00 грн., відсотки за користування позикою у розмірі 1\~055,56 грн., відсотки за прострочення повернення суми позики у розмірі 59,67 грн., інфляційні збитки у розмірі 249,60 грн. Ураховуючи результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору пропорційно задоволеним вимогам, що становить 640,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial