Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно та визнання права власності за набувальною давністю на нерухоме майно. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 05.12.1984 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріальний договір купівлі-продажу 1/4 частини будинку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, 32. Відповідно до зазначеного договору, позивач набув у власність 1/4 частина цегляного жилок: будинку А І жилою площею 70,1 кв.м., сараї - Б, В, Ж, літня кухня - 3, уборна - М, уборна - Н, уборна - О, № 1 забор, І - водопровід, II - замощення, з яких у користування позивача перейшли: 1/4 частина жилого будинку А-І жилою площею 31,2 кв.м, коридор 1-І площею 2,2 кв.м, кухня 1-2 площею 9 кв.м., жила кімната 1-3 площею 20,8 кв.м., жила кімната 1-4 площею 10,4 кв.м., сарай - Б, літня кухня -З, уборна - О. Земельна ділянка в розмірі 0,0508 га, яка перейшла у користування позивача відповідно до його частки у домоволодінні, була ним набута у приватну власність шляхом приватизації, відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії ДП за №20161 в Книзі записів державних актів, кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:02:134:0047. У 1985 році позивачем на належній йому земельній ділянці було здійснено перебудову літньої кухні - «З», яка до реконструкції мала площу 13,77 кв.м. (5,10 * 2,70 =13,77 кв.м.) за первісним технічним паспортом), а після перебудови стала 32,4 кв.м. -позначено літерами «Р», «р» на новому технічному паспорті 2015 року. У 1988 році позивачем було збудовано: гараж площею 24,1 кв.м., який у новому техпаспорті позначений літерою «С»; сараї площею 3,4 кв.м., який у новому техпаспорті позначений літерою «Ш»; сарай площею 4,5 кв.м., який у новому техпаспорті позначений літерою «Ю». У 1990 році позивачем було збудовано сарай площею 10,00 кв.м., який у новому техпаспорті позначений літерою «Щ». Зазначені вище побудови позивач не може узаконити у позасудовому порядку, оскільки співвласник суміжної 1/4 частини будинку відсутній. Наскільки відомо позивачеві, зазначена частина будинку належала [PERSON]. Останній раз позивач бачив його у 1985 році. Весь цей час позивач вимушений підтримувати порядок у всьому дворі, який призначений для обслуговування половини дому та обробляти відповідну частину земельної ділянки. 1/4 суміжна частина будинку, яка є безхазяйною, руйнується, тому позивач вимушений постійно робити поточні ремонти, аби вона не зруйнувалась і не призвела до руйнування 1/4 частини будинку, яка належить позивачеві. Крім того, у звязку із тим, що у безхазяйній частині ніхто не проживає і вона не опалюється - у позивача від перепаду температури покриваються пліснявою суміжні стіни, що порушує його право власності. Надвірні споруди, які належали [PERSON], а саме - гараж -«И» та сарай - «К» (за новим техпаспортом) позивач теж вимушений був ремонтувати, оскільки в них вже провалювався дах. Зокрема, гараж позивач перекрив шифером, а сарай - руберойдом. Фактично позивач користується цими надвірними спорудами приблизно з 1990 року. 16.12.2015 року Рішенням № 430 Виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради була здійснена зміна адреси будинку, відповідно до якого номер було змінено з № 32 на № 32-34 (копія рішення додається). Співвласник 2/4 частини зазначеного будинку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, 32 - 34 [PERSON], який є третьою особою по справі не має до позивача ніяких претензій з приводу добудованих обєктів. У звязку з чим, позивач звернувся до суду з вказаним позовом та просив суд визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності на самочинно збудовані господарські будівлі: літню кухню - Р, р площею 32,4 кв.м.; гараж - С площею 24.1 кв.м.; сарай - Ш площею 3,4 кв.м.; сарай - Ю площею 4,5 кв.м.; сарай - Щ площею 10,00 кв.м., розташовані за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Партизанська, будинок 32-34 та визнати за [PERSON], ІПН [NUMBER], право власності за набувальною давністю на 1/4 частину будинку за адресою: місто Кривий Ріг, вулиця Партизанська, 32-34 площею 35,9 кв.м., яка складається з: коридора - 2-1 площею 2,6 кв.м.; кухні - 2-2 площею 9,1 кв.м.; житлової кімнати - 2-3 площею 12,2 кв.м.; житлової кімнати - 2-4 площею 12,0 кв.м.; а також визнати право власності за набувальною давністю на надвірні споруди гараж -И площею 20,2 кв.м. та сарай - К площею 8,9 кв.м. У судовому засіданні позивач та його представник присутні не були, через канцелярію суду від представника позивача надійшла заява в якій представник зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 23 травня 2017 року на адресу суд від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа [PERSON] був повідомлений про розгляд справи належним чином, шляхом направлення судової повістки, однак у судове засідання не зявився, заяви про розгляд справи без його участі не подавав. 15.12.2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIII від03.10.2017, яким ЦПК України викладеного в новій реакції. У відповідності до п.9 п.1 Розділу ХІ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції - справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито\~\~ до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідно до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав та основних свобод людини, ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до п. 1 ст. 8 вказаної Конвенція кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою цього житла. Пункт 2 ст. 8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. 05 грудня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини цегляного будинку за адресою: м. Кривий Ріг, вул. Партизанська, 32. Відповідно до зазначеного договору, позивач набув у власність: будинку А І жилою площею 70,1 кв.м., сараї - Б, В, Ж, літня кухня - 3, уборна - М, уборна - Н, уборна - О, № 1 забор, І - водопровід, II - замощення, з яких у користування позивача перейшли: 1/4 частина жилого будинку А-І жилою площею 31,2 кв.м, коридор 1-І площею 2,2 кв.м, кухня 1-2 площею 9 кв.м., жила кімната 1-3 площею 20,8 кв.м., жила кімната 1-4 площею 10,4 кв.м., сарай - Б, літня кухня -З, уборна - О., договір посвідчений нотаріусом Третьої Криворізької державної нотаріальної конторою [PERSON]В.(а.с.9) Відповідно до державного акту про право приватної власності на землю серії ДП за №20161 в Книзі записів державних актів, кадастровий номер земельної ділянки 1211000000:02:134:0047 земельна ділянка в розмірі 0,0508 га, яка перейшла у користування позивача відповідно до його частки у домоволодінні, була ним набута у приватну власність шляхом приватизації. (а.с.10-11) Відповідно до ч.1ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013 р. N 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов'язаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; При вирішенні спорів, пов'язаних із виникненням і припиненням права власності, судам слід мати на увазі, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобов'язань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Згідно п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.п. 9, 10 Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Оскільки, як було встановлено судом [PERSON] лише користувався спірним домоволодінням, а тому на даний випадок дія норми 344 ЦК України не поширюється. Крім того, доводи позивачки про те, що він більше 20 років безперервно проживає у спірному домоволодінні, до уваги прийняти не можна, оскільки ці дії позивача не свідчать про набуття ним права власності на спірне домоволодіння та не є підставою для набуття такого права. Щодо визнання права власності за позивачем на самочинно збудоване нерухоме майно суд зазначає. Поняття «будівництво» включає в себе нове будівництво, реконструкцію, реставрацію, капітальний ремонт об'єктів будівництва (частина третя статті 10 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», стаття 4 Закону України «Про архітектурну діяльність»). Для визнання будівництва самочинним воно має бути пов'язане з об'єктом нерухомості й порушувати одне з положень статті 376 ЦК України. У положеннях спеціальної матеріально-правової норми, що міститься в частині першій статті 376 ЦК України, поняття самочинного будівництва визначено через сукупність його основних ознак, які виступають умовами або підставами, за наявності яких об'єкт нерухомості може бути визначений самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) об'єкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) об'єкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За загальним правилом, закріпленим у частині другій статті 376 ЦК України, особа, яка здійснила самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Водночас, згідно з частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Зазначена норма поширюється на випадки, коли самочинне будівництво здійснено на ділянці, що не була відведена для цієї мети (для будівництва відповідного об'єкта) незалежно від того, хто є власником цієї земельної ділянки (особа, яка здійснила самочинне будівництво, чи інша особа). Суд може визнати право власності на самочинне будівництво тільки за умови надання земельної ділянки особі, що здійснила самочинне будівництво, у встановленому порядку, зокрема, у випадках: безоплатної передачі земельної ділянки громадянину із земель державної або комунальної власності (стаття 121 Земельного кодексу України); набуття особою, що здійснила самочинне будівництво, земельної ділянки, що надана для даної цілі іншій особі, у власність; укладення договору оренди, іншого цивільно-правового договору, що дає право забудови земельної ділянки; прийняття відповідним органом виконавчої влади чи місцевого самоврядування рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки тощо. Із контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є, та не являється забудовником. Зазначена умова є єдиною для визнання права власності на об'єкт нерухомості за такою особою. Частина третя статті 376 ЦК України, на відміну від частини п'ятої цієї статті, не ставить набуття права власності особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, у залежність від відповідності виконаних робіт державним будівельним нормам і правилам та порушення прав третіх осіб або суспільних інтересів. Правові засади виникнення права власності на об'єкти нерухомості, що є об'єктами незавершеного будівництва, визначені статтею 331 ЦК України. Однак стаття 331 ЦК України визначає загальні підстави та порядок набуття права власності на нове майно, створене з додержанням вимог закону, та не регулює правовий режим самочинного будівництва. Правовідносини, що виникають з приводу самочинного будівництва, тобто у випадках, коли вимоги закону при створенні нової речі (самочинному будівництві) були порушені, врегульовано спеціальною нормою, а саме\~\~\~\~\~\~ статтею 376 ЦК України. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Крім того, відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво об'єктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів; 6) реєстрація права власності на об'єкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. До початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобов'язана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво об'єкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Таку правову позицію Верховний Суд України виклав в Постановах №6-225цс14 від 28 січня 2015 року та № 6-1328 цс 15 від 02 грудня 2015 року. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» від 30 березня 2012 року № 6, при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26Закону № 2780-XII спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). У зв'язку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 2 узагальнення судової практики розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав від 28.01.2013 року відмітив, що суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право. Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питання узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття об'єкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. Як вбачається з матеріалів справи позивач не надав суду доказів того, що він звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття спірного нерухомого майна\~\~ до експлуатації і такий орган приймав рішення з цього питання. Згідно зі ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. На підставі наведеного, суд вважає, що позовні вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі ст.344 ЦК України,

Outcome: dismissed