Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про поновлення на роботі. В обґрунтування позову посилався на те, що він з 23.05.2012 на підставі наказу № 25/1 від 21.05.2012 був прийнятий на роботу на посаду заступника начальника пожежно-сторожової охорони до Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор». 01.07.2012 на підставі наказу № 105/2 був переведений на посаду начальника елеватора. 12.07.2013 року його ознайомили з наказом № 109 від 12.07.2013 про звільнення з посади на підставі ч.4 ст. 40 КЗпП України, тобто за прогул 04.06.2013 та видали трудову книжку. З наказом про звільнення позивача було ознайомлено, однак йому було відмовлено у видачі вказаного наказу. КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, він зобов'язаний у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. Крім того, відповідно до ст. 149 КЗпП України стягнення оголошується в наказі і повідомляється працівникові під розписку, що не було зроблено відповідачем. Також позивач вважає, що причини його звільнення не відповідають дійсності, тому що 31.05.2013 позивачем на ім'я директора Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор» [PERSON] було подано заяву про надання відпустки з 04.06.2013 по 13.06.2013. Директор [PERSON] надав свою згоду на відпустку, що підтверджується відповідною резолюцією на заяві позивача. Під час перебування позивача у відпустці він захворів та знаходився на тривалому лікарняному з 12.06.2013 по 11.07.2013. Вийшовши після відпустки та лікарняного на роботу 12.07.2013 позивача не допустили до роботи, у зв'язку з його звільненням. Також за час перебування позивача у відпустці та на лікарняному змінилося керівництво Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор», та на посаду директора було призначено [PERSON] Новий директор підприємства на звернення позивача повідомив, що він йому дозвіл на відпустку не надавав, а тому позивача було звільнено за прогул. Пояснення позивача про те, що йому був наданий дозвіл на відпустку попереднім директором та до зміни керівництва підприємства, яку було проведено 05.06.2013, новий директор [PERSON] проігнорував. Таким чином, позивач вважає, що причина його невиходу на роботу 04.06.2013 є поважною, оскільки він перебував у відпустці та не може вважатися прогулом, а тому звільнення його з цих підстав є незаконним. У зв'язку з викладеним, позивач просив суд поновити його на посаді начальника елеватора Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор» з 04 червня 2013 року; визнати наказ № 109 від 04.06.2013 незаконним; стягнути з відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за два місяці з 04.06.2013 по 09.08.2013 у розмірі 7 534 грн. 70 коп. та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, надав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, просив позов задовольнити у повному обсязі, оскільки при звільненні позивача підприємством порушено порядок накладення дисциплінарних стягнень у вигляді доган та порядок звільнення. Представник відповідача Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор» в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи за відсутності їх представника, позовні вимоги не визнав у повному обсязі, підтримавши надані письмові заперечення на позов та пояснивши, що накладенні дисциплінарні стягнення у вигляді звільнення [PERSON] проведено відповідно до норм чинного трудового законодавства. На підставі викладеного та письмових заперечень, просив суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи в їх сукупності, приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі наказу від 21 травня 2012 року за № 25/1 позивача [PERSON] було прийнято на роботу на посаду заступника начальника пожежно-сторожової охорони до Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор». Відповідно до наказу від 01 липня 2012 року за № 105/2 позивача було переведено на посаду начальника елеватора. Наказом від 12 липня 2013 року за № 109 [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, за прогул без поважних причини, вчинений 04 червня 2013 року. Частиною 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня ) без поважних причин. Прогул є порушенням трудової дисципліни, за що ст. 147 КЗпП України передбачено притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності, у тому числі накладання такого виду дисциплінарного стягнення, як звільнення. Усі документи щодо прогулу працівником роботи надається на розгляд органу, який відповідно до ст. 147 КЗпП України має право накладати дисциплінарні стягнення, а саме - колегіальному органу або посадовій особі, яким надано право приймати рішення щодо прийняття працівника на роботу. Згідно ч. 2 ст. 149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення, то керівник підприємства має право оголосити порушнику догану, або звільнення. Суд не може погодитися з посиланнями позивача та його представника на те, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку з 04 червня 2013 року знаходився у відпустці без збереження заробітної плати з огляду на таке. Статтею 26 Закону України «Про відпустки» передбачено, що за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. Дана норма права кореспондується з положеннями ст.84 КЗпП України. Відпустка без збереження заробітної плати за згодою сторін надається за сімейними обставинами або з інших причин. Для надання відпустки без збереження заробітної плати працівник подає власникові або уповноваженому ним органу письмову заяву із зазначенням обставин (хвороба або смерть рідних, необхідність догляду за хворим родичем, весілля тощо). До заяви додаються відповідні документи, що підтверджують факт виникнення обставин, із вказівкою строку відпустки та дати її початку, але у разі надання відпустки без збереження заробітної плати за згодою сторін, подання цих документів не є обов'язковим. На підставі заяви керівник підприємства видає наказ про надання працівнику відпустки без збереження заробітної плати. Відповідно до листа Міністерства праці та соціальної політики України від 19 жовтня 2005 року №09-487 «Про реєстрацію наказів щодо особового складу» всі накази по особовому складу ведуться в Книзі реєстрації наказів, яка повинна бути пронумерована, прошнурована, скріплена підписом керівника та сургучною печаткою підприємства, яка є документом суворої звітності і постійного зберігання. Книга реєстрації наказів ведеться працівником кадрової служби, який готує і веде облік наказів по особовому складу. На підставі зазначених вимог чинного законодавства суд не приймає до уваги покази свідка [PERSON] в частині надання відпустки [PERSON], оскільки як показав свідок він, як керівник підприємства, підписав заяву [PERSON], але наказу щодо відпустки [PERSON] з 04 червня 2013 року видано по підприємству не було. Також, як встановлено в судовому засіданні і підтверджується наданими письмовими доказами відсутній такий наказ і в Книзі реєстрації наказів. Крім того, суд звертає увагу на те, що при виході на роботу 15 липня 2013 року позивачем [PERSON] на ім'я директора Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор» [PERSON] надано пояснення, в яких [PERSON] особисто як причину не виходу на роботу з 04 червня 2013 року зазначив що його було з 01 червня 2013 року звільнено з роботи попереднім керівником. Жодного посилання у даних поясненнях щодо відпустки без збереження заробітної плати за період з 04 червня 2013 року по 12 липня 2013 року в поясненнях [PERSON] не зазначено взагалі. Крім того, суд не може погодитися з показами свідка [PERSON] в частині надання розпорядження [PERSON] щодо підготовки наказу про відпустку [PERSON], оскільки в матеріалах справи наявна службова записка [PERSON] від 13 червня 2013 на ім'я директора Філії Публічного акціонерного товариства «Державна продовольчо-зернова корпорація України «Білоколодязький елеватор» [PERSON] щодо відсутності [PERSON] на роботі з 04 червня 2013 року без поважних причин. Таким чином, аналізуючи надані докази в контексті з нормами чинного законодавства, суд приходить до висновку про те, що позивач звільнений відповідно до норм чинного законодавства, а відтак позовні вимоги в частині поновлення на роботі задоволенню не підлягають. Зважаючи на те, що не підлягають задоволенню вимоги про поновлення на роботі, також, не підлягають задоволенню і вимоги про відшкодування моральної шкоди та стягнення середнього заробітку, які є похідними та взаємопов'язаними з позовом про порушення трудових прав. Враховуючи, що позивач за Законом України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, з урахуванням результату розгляду справи та згідно зі ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: dismissed