Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання, в якому просила визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинку [ADDRESS] та зобов`язати Державну міграційну службу України, Паспортний стіл Києво-Святошинського району Київської області зняти відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] . Мотивує позов тим, що вона, є власником будинку [ADDRESS] . Даний факт підтверджується договором дарування житлового будинку від 20 жовтня 2016 року та договором дарування земельної ділянки від 20 жовтня 2016 року. Відповідач у справі [PERSON] громадянин Ісламської Республіки Іран є її колишнім чоловіком. Шлюб між ними розірвано 07.10.2019 заочним рішенням Києво- Святошинського районного суду Київської області, справа №369/6788/19. Відповідач зареєстрований у належному їй будинку, хоча фактично не проживає у даному будинку з 2018 року. Відповідач своїх речей у будинку не зберігає, житловою площею не цікавиться, витрати по його утриманню не несе, дій які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняв. Домовленості про користування житлом із власниками будинку не укладав. Відсутність тривалий час Відповідача в належному Позивачу будинку за вищезазначеною адресою підтверджується актами депутата Боярської міської ряди за підписами сусідів 05.05.2019 та 06.11.2019 року. Позивач та її представник у судовому засіданні 05 лютого 2021 року позовні вимоги підтримали. Просили задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не відомі. Заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду не надходило. У судовому засіданні 05 лютого 2021 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він являється сусідом позивачки [PERSON] . Протягом останніх двох років відповідача [PERSON] він не бачив. У судовому засіданні 05 лютого 2021 року свідок [PERSON] суду пояснив, що він також являється сусідом позивачки, відповідача [PERSON] він давно не бачив. У судовому засіданні 05 лютого 2021 року було оголошено перерву до 17 години 15 хвилин. У судове засідання, яке було призначено на 05 лютого 2021 року о 17 голині 15 хвилин,учасники процесу не з`явились. Про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. За письмовою згодою позивача суд ухвалив, провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником приватного будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 20 жовтня 2016 року та договором дарування земельної ділянки від 20 жовтня 2016 року. Згідно з матеріалами справи, з 09.06.2016 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 07.10.2019 року (справа № 369/6788/19). Згідно актів від 05.05.2019 р. та 06.11.2019 р., складених депутатом Боярської міської ради та підписаних сусідами [PERSON] та [PERSON] , колишній чоловік [PERSON] - [PERSON] , не мешкає за адресою: [ADDRESS] , з 10 травня 2018 року. Допитані в судовому засіданні як свідки з боку позивача [PERSON] та [PERSON] , які є сусідами позивача, підтвердили, що відповідач не проживає у спірному будинку та перешкод з боку позивача у користуванні даним будинком відповідачами не було. У суду немає підстав ставити під сумнів обставини, повідомлені свідками. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які на суперечать закону. При здійснені своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватись моральних засад суспільства. Ст.321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право користуватися чужим майном регламентується ст.ст.401-402 ЦК України, відповідно до яких право на користування чужим майном може бути встановлено на підставі договору, закону, заповіту або рішенням суду. Стаття 405 ЦК України передбачає право користування житлом членами сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. При цьому, відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу. Частиною 2 статті 64 ЖК України визначено, що до членів сім`ї належать дружина, їх діти (при цьому ст.6 СК України, що статус дитини має особо до досягнення нею повноліття) і батьки. Відповідно до ст.156 ч.4 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним житловим приміщенням. В судовому засіданні достеменно встановлено, що домовленості між позивачем та відповідачем щодо проживання у будинку, що є власністю позивача, не було. Відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що з травня 2018 р. і по теперішній час він не проживає у будинку. Оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає встановленим те, що відповідач не користувався вищевказаним житлом без поважних причин, чим перешкоджає позивачу, як єдиному власнику, повноцінно користуватися своєю власністю, порушуючи його законні права та інтереси, а тому права позивача підлягають судовому захисту. З огляду на викладене, відповідача [PERSON] , необхідно визнати такими, що втратили право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . А відтак, вказані вимоги позивача підлягають задоволенню. При цьому, позивачем ставиться питання про зняття з реєстрації [PERSON] . Дана позовна вимога не може бути задоволена судом з огляду на таке. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. При цьому, у разі відмови компетентного органу зняти особу з реєстраційного обліку на підставі даного судового рішення, в разі набрання ним законної сили, така відмова (бездіяльність) може бути оскаржена в адміністративному порядку. На основі повно та всебічно з`ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки засновані на законі, є обґрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду. На підставі викладеного, ст.ст.9, 64, 156 ЖК України, ст.ст.316-319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: partial