Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-22 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернулась із вказаним позовом до відповідачів, в якому просила: - визнати договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 01.08.2006 № 86/КВ-06 неукладеним; - визнати договір про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку від 30.06.2010 в частині передачі права вимоги за іпотечним договором від 01.08.2006 нікчемним. В обґрунтування позову зазначила, що сторонами при укладені спірного договору не дотримано вимог щодо нотаріального посвідчення додатка № 2 до договору, а тому такий договір в частині передачі права вимоги за кредитним договором від 01.08.2006 № 86/КВ-06 є неукладеним. Крім того, частина спірного договору, яка стосується передачі права вимоги за іпотечним договором від 01.08.2006 є нікчемним, оскільки також підлягав нотаріальному посвідченню. В судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав та просив задовольнити. Представники відповідачів ПАТ «Дельта банк» та НБУ проти позову заперечували, просили відмовити. Представник відповідача ТОВ «Укрпромбанк» в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Заслухавши пояснення представників сторін, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 01.08.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та позивачем було укладено кредитний договір № 86/КВ-06, за яким банк надав позичальнику кредит у сумі 200000 доларів США. Того ж дня, між тими ж сторонами з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є: житловий будинок [ADDRESS] 30.06.2010 р. між відповідачами було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ТОВ «Укрпромбанк», як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2. внаслідок передачі ТОВ «Укрпромбанк» ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ «Укрпромбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. За правилами ст. 516 ЦК України відступлення ТОВ «Укрпромбанк» прав вимоги за кредитами та за забезпечувальними договорами до ПАТ «Дельта банку» не вимагає згоди боржників. В ході судового розгляду встановлено, що зазначений договір підписано повноважними представниками сторін, а також він нотаріально посвідчений нотаріусом та зареєстрований у відповідних нотаріальних реєстрах. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 7 ст. 179 ГК України передбачено, що господарські договори і укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів. За змістом ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. Кредитор у зобов'язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. ст. 513, 514 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання і заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. Відповідно до ст. ст. 1, 4 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом. Предметом стави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, з тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору; згідно ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється, серед іншого, у разі припинення основного зобов'язання. За змістом п. 2.6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору, а не за наслідками виконання його сторонами. При цьому позовна вимога про визнання правочину неукладеним не відповідає передбаченим законом способам захисту цивільних прав та охоронюваних законом інтересів, і тому в задоволенні відповідної вимоги має бути відмовлено. Також у пункті 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. Враховуючи те, що при укладенні договору про передачу активів, який повністю відповідає вимогам закону, сторонами та нотаріусом дотримано вимоги щодо його державної реєстрація та нотаріального посвідчення, а кредитні зобов'язання боржника та похідні від неї забезпечувальні зобов'язання, що передбачені кредитним договором, договором іпотеки, договорами фінансової поруки не є погашеними, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed