Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

у серпні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд зняти арешт з квартири [ADDRESS] , який було накладено в межах виконавчого провадження відділом державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н, виданий 01.03.2005, серія АА№838019. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу на праві спільної сумісної власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS] , а тому маючи намір подарувати своєму брату свою частину квартири, вона дізналася, що на вказане майно накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження б/н, виданий 01.03.2005, серія АА №838019, на підставі чого 15.07.2020 позивач звернулася до відповідача із заявою про зняття арешту з майна, але отримала відмову на підставі того, що строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби, приватного виконавця, становить три роки, таким чином, виконавче провадження на виконанні у відділі не перебуває, окрім цього, підстава для зняття арешту є повний з кредитного спілкою «Лідер» на підставі договору №821 від 25.02.2003. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 10.09.2020 відкрито підготовче провадження по справі (а.с. 39). Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 18.12.2020 подала заяву в якій просила слухати справу у її відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 41, 48). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 30.05.2000 виданого Ленінградською районною радою народних депутатів м. Києва [PERSON] належить на праві приватної спільної власності 1/4 частина квартири [ADDRESS] (а.с. 13). 25.02.2003 між КС «Лідер» та [PERSON] укладено кредитний договір №821 на підставі якого остання отримала кредитні кошти у розмірі 3007 грн 62 коп. терміном на 12 фактичних місяців з дня укладення договору (а.с. 9). 25.02.2003 між КС «Лідер» та [PERSON] укладено договір застави №821 предметом якого є майно, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). 01.03.2005 на підставі виконавчого листа 2-1720 виданого Святошинським районним судом м. Києва від 04.08.2004 ВДВС Святошинського РУЮ винесено постанову по арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, яке належить [PERSON] якою заборонено здійснювати відчуження майна, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с 5). Згідно довідки вих. №86/07 від 07.02.2007 встановлено, що в [PERSON] заборгованість по кредитному договору №821 від 25.03.2003 повністю погашена, а сам договір закрито (а.с. 4). Як вбачається із листа Святошинського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 22.07.2020 №120700 на примусовому виконанні у відділі виконавчих проваджень, за якими боржником є [PERSON] не виявлено, оскільки відповідно до вимог наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями» від 07.06.2017 №1829/5 зі змінами, строк зберігання виконавчих проваджень, переданих до архіву органу державної виконавчої служби становить три роки (а.с. 12). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved