Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом де вказує, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07 жовтня 2016 року. Від цього ш любу мають одну малолітню дитину - [PERSON], [INFO]. Відповідач долею дитини не цікавиться, участі в її вихованні не приймає, аліменти на утримання дитини сплачує нерегулярно, подарунків не дарує, матеріальної або іншої допомоги дитині не надає. Тому просила позбавити відповідача батьківських прав по відношенню до [PERSON] 05 жовтня 2018 року судом з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області було отримано інформацію щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання відповідача. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 08 жовтня 2018 року позов було прийнято до провадження суду і призначено у підготовче судове засідання. Ухвалою суду за наслідками підготовчого судового засідання від 09 січня 2019 року підготовче судове засідання було закрито і справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити у повному обсязі. Надала суду пояснення аналогічні викладеним в позові. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що позивач перешкоджала йому в спілкуванні з дитиною. Також пояснив, що на теперішній час він оплачує аліменти, які стягнуті рішенням суду, але не може надавати дитині будь-яку допомогу через те, що позивач не дозволяє йому бачитися з донькою. З приводу перешкод, які чинить позивач в спілкуванні з дитиною він нікуди не звертався. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу у його відсутність. Заслухавши сторони, свідків, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Московського районного суду міста Харкова від 07.10.2016 року (а.с.9). Від цього шлюбу сторони мають одну малолтіню дитину - [PERSON], [INFO], на утримання якої рішенням Московського районного суду міста Харкова від 12 січня 2018 року з відповідача стягнуті аліменти у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття (а.с.7, 10-11). Постановою державного виконавця Міськрайонного відділу Державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області від 22 лютого 2018 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої дитини (а.с.12). Як вбачається з копії розрахунку, зробленого державним виконавцем Міськрайонного відділу Державної виконавчої служби по Харківському району та місту Люботину Головного територіального управління юстиції в Харківській області, заборгованість відповідача по оплаті аліментів на утримання малолтіньої доньки станом на 01.07.2018 року становить 6889 грн.08 коп. (а.с.14). Згідно з висновком Департаменту служб у справах дітей Харкіської міської ради Харківської області щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до [PERSON], [INFO], №761 від 03.12.2018 року, Департамент служб, як представник органу опіки та піклування, ввжає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до малолтіньої доньки [PERSON] (а.с.64-66). У той же час суд не приймає до уваги доводи відповідача щодо того, що він не спілкувався з донькою через те, що цьому перешкоджала позивач, оскільки, як встановлено у судовому засіданні, і це підтверджено поясненнями як самого відповідача, так і свідка [PERSON], яка є матір'ю відповідача, [PERSON] не звертався з цього приводу до жодного органу. Відповідно до вимог ч.8 ст.7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження. Відповідно до змісту ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язання виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК України (статті 164-167). За змістом ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.2 п.16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. В пунктах 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав87; роз'яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. В матеріалах справи містяться достатні дані на підтвердження тих обставин, що відповідач протягом тривалого часу нехтує своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітньої доньки - [PERSON].а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду, не цікавиться здоров'ям дитини, не створює необхідних умов для проживання дитини. Зазначені факти у своїй сукупності свідчать про те, що має місце ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітньої дитини, піклування про її фізичний та духовний розвиток. У даному випадку, йде мова не лише про неможливість, а й про небажання батька забезпечити належні умови проживання та виховання дитини. Існування обставин, які перешкоджають участі відповідача у матеріальному утриманні та вихованні дитини, судом не встановлено. Надані стороною позивача докази підтверджують, що змінити поведінку батька у кращу сторону є неможливим. Статтями 12, 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідачем не надано жодних доказів, які б спростовували вищевказані обставини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Доказів які б свідчили про належне виконання своїх батьківських обов'язків відносно своєї доньки, відсутність вини відповідача у їх невиконанні та вжиття заходів, які свідчать про бажання відповідача приймати участь у спілкуванні зі своєю донькою та у її вихованні, відповідачем, суду не представлено. З урахуванням обставин справи суд вважає встановленим факт неналежного виконання відповідачем обов'язків по вихованню доньки, який протягом тривалого часу не знайшов можливості зустрітись з донькою та безпосередньо поспілкуватись з нею, поцікавиться її життям та здоров'ям тощо. Існування обставин, які перешкоджають участі відповідача у вихованні доньки, судом не встановлено. Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи свідоме нехтування батьком своїми батьківськими обов'язками по відношенню до малолітньої дитини [PERSON], [INFO], що знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що відповідач систематично, протягом тривалого часу не виконує батьківських обов'язків, передбачених ст.ст.150, 153, 180 Сімейного Кодексу України, по відношенню до своєї малолітньої доньки, а тому позбавлення батьківських прав відповідача є єдиним можливим засобом забезпечення дитині належного життя та розвитку. Відповідно до преамбули Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована II від 27.02.1991 Постановою ВР&nbsp;України №789- ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Статті 9, 18 вказаної Конвенції також визначає, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. 3 метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Виходячи з наведеного вище суд приходить до висновку про обгрунтованість позову та необхідність його задоволення в частині позбавлення відповідача батьківських прав у повному обсязі. Що стосується вимог позивача про відшкодування судових витрат, то суд виходить з наступного. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами ст.137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Статтею 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. У судовому засіданні встановлено, що при зверненні до суду позивач поніс наступні судові витрати: витрати по оплаті судового збору у розмірі 704 грн.80 коп. і витрати, пов'язані з наданням позивачу правничої допомоги у вигляді консультування адвоката і складання позову на загальну суму 1920 грн., що підтверджується відповідними квитанціями та актом приймання-передачі наданих послуг. Оскільки позов було задоволено у повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у розмірі 2624 грн.80 коп. (704 грн.80 коп. + 1920 грн.). Що стосується вимог позивача про стягнення витрат на оплату правничої допомоги, у зв'язку з участю адвоката при розгляді справи в суді у розмірі 2000 грн., то в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки при розгляді справи, у судових засіданнях адвокат з боку позивача присутній не був. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved