Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] в інтересах [PERSON] та [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] посилаючись на те, що позивачкам та відповідачці на праві власності належить квартира [ADDRESS] (Комсомольському) в місті Маріуполі по 1/3 частки кожній. Ця квартира складається з трьох кімнат загальною площею 57,3 м2 та житловою площею 39,8 м2. Однак у співвласників виникли суперечки з приводу користування квартирою, відповідачка позбавила права на проживання у спірній квартирі [PERSON] із її малолітньою дитиною, у звязку з чим вона вимушена витрачати кошти на оренду житла. Просили суд вселити їх в зазначену квартиру та визначити порядок користування квартирою виділивши [PERSON] з урахуванням її тримісячної дитини, кімнату площею 17,1 м2, [PERSON] виділити кімнату площею 12,4 м2, а відповідачці виділити у користування кімнату житловою площею 10,3 м2 та залишити в спільному користуванні сторін кухню, вбиральню, коридор та вбудовану шафу. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2017 року позов задоволено частково. Встановлено порядок користування квартирою № 142 в будинку № 46 по бульвару Морському (Комсомольському) в місті Маріуполі Донецької області між її співвласниками, [PERSON], [PERSON] та [PERSON], шляхом надання у користування: [PERSON] житлової кімнати площею 17,1 м2, [PERSON] житлової кімнати площею 12,4 м2 та [PERSON] житлової кімнати площею 10,3 м2, залишивши у їх спільному користуванні вбудовану шафу, кухню, коридор, вбиральню, ванну кімнату та лоджію. У задоволенні решти вимог відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 320 грн., тобто по 160 грн. на користь кожної позивачки. В апеляційній скарзі відповідачка [PERSON], посилаючись на незаконність рішення суду, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та закрити провадження у справі. [PERSON] та представник служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради в судове засідання апеляційного суду не зявилися, про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином судовими повістками (а.с. 126, 127), тому суд відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України розглянув справу без їх участі. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідачки [PERSON], яка просила задовольнити апеляційну скаргу, пояснення [PERSON] та [PERSON], які просили рішення суду залишити без змін, дослідивши письмові матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду необхідно скасувати в частині задоволення позовних вимог та ухвалити нове про відмову в їх задоволенні з таких підстав. Відповідно до положень п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення і неправильне застування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги та визначаючи порядок користування житловим приміщенням, суд першої інстанції виходив з того, що при визначенні порядку користування спірним жилим приміщенням права його співвласників порушені не будуть. Проте погодитися з таким висновком суду не можна. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Статтею 358 ЦК України передбачено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Отже, у звязку з тим, що кожному учаснику спільної власності належить обмежене право власності на спільну річ, змістом внутрішніх правовідносин спільної власності є право і обовязок кожного співвласника узгоджувати свою поведінку щодо користування спільним майном з іншим власником. Як встановлено судом, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є власниками по 1/3 частки кожна трикімнатної квартири [ADDRESS] (а. с. 7, 6, 11, 12-14). З технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] (Комсомольський) в м. Маріуполі вбачається, що ця квартира складається з трьох кімнат, двох ізольованих площею 10,2 м2 та 12,4 м2 та однієї прохідної площею 17,1 м2. Загальна площа квартири складає 57,3 м2, житлова площа 39,8 м2 (а.с. 9-10). Таким чином на кожного із співвласників припадає частка, яка складає 19,1 м2 загальної площі та 13,27 м2 житлової площі. Відповідно до ст. 104 ЖК України член сімї наймача вправі вимагати за згодою інших членів сімї, які проживають разом з ним, укладення з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає вимогам статті 63 цього Кодексу. Як зазначено в ст. 63 цього ж Кодексу, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Частиною 7 статті 8 ЦПК України передбачено, якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Як зазначено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Оскільки кімната площею 10,3 м2, яка виділена відповідачці за рішенням суду, є значно меншою від належної їй частки у жилій площі спірної квартири, вона не може бути виділена їй в користування за рішенням суду. Позов про стягнення відповідної матеріальної компенсації позивачами не заявлявся. Крім того, по за увагою суду залишився той факт, що правом користування житловим приміщенням в спірній квартирі користуються також [PERSON] разом із малолітнім [PERSON] (а.с. 32), яких суд фактично позбавив такого права. Також з пояснень сторін та їх представників в судовому засіданні, як суду першої інстанції, так і апеляційного суду, вбачається, що позивачки фактично не можуть користуватися належною їм часткою спірної квартири через поведінку сина відповідачки [PERSON], який проживає в цій квартирі без реєстрації та позовні вимоги до якого не заявлялися. При цьому позивачки просили в своїй позовній заяві виділити відповідачці ту кімнату, яку вона вже займає тривалий час, що свідчить про відсутність у сторін конфліктної ситуації щодо встановлення порядку користування спільним майном. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції не врахував зазначених обставин справи та норм законодавства і ухвалив помилкове рішення про задоволення позовних вимог, а тому рішення місцевого суду, як ухвалене з порушенням норм матеріального права, підлягає скасуванню та в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: partial