Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-24 00:00:00

У серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з даним позовом, вказуючи, що з 27.03.2001 по 28.05.2015 працювала у відповідача, звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Протягом роботи та в день звільнення відповідач не виплатив нараховану заробітну плату в розмірі 15000 грн за січень-травень 2015 року, заробіток за час відпустки 6000 грн, які просила стягнути з відповідача та зобов'язати його при виплаті заборгованості здійснити виплату компенсації відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Через не проведення розрахунку в день звільнення просила стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 29 травня 2015 року по день винесення рішення. Порушенням трудових прав в частині невиплати заробітної плати за відпрацьований час та час відпустки, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, необхідності додавання додаткових зусиль для організації життя, їй завдана моральна шкода, на відшкодування якої просила стягнути 5000 грн. В судовому засідання позивач позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві, просила задовольнити, дала згоду на постановляння заочного рішення. Суду засвідчила, що працювала за графіком 2 бригади начальником зміни, не отримувала заробітну плату з січня 2015 року, в травні була в черговій відпустці. Сподівалась, що відповідач їй виплатить хоча б відпускні, мала на мені витратити гроші на оздоровлення. Однак в виплаті належних сум їй було відмовлено, а тому 28 травня 2015 року подала заяву на звільнення, пред'явила вимогу про повний розрахунок. Відповідач її звільнив, видав трудову книжку, однак зарплату не виплатив, хоча підприємство працює і частково погашає борги. Вважає, що підприємство їй заборгувало більшу суму, ніж зазначено в довідці, але доказів щодо іншого розміру заборгованості не має. Її права порушені, бо, працюючи, вона розраховувала на належну оплату своєї праці, можливість витрачати зарплату на свої потреби, чого була позбавлена з вини відповідача. Відповідач в судове засідання свого представника не спрямував, про день та час розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, не сповістив суд про причини неявки, проте надав письмові заперечення, в яких зазначив, що розмір заборгованості з заробітної плати перед позивачем складає 14329,57 грн, у тому числі компенсація за невикористану відпустку 1264,20; розрахунок середнього заробітку позивач не надав, доказів на спричинення моральної шкоди та її розміру також не надав. В позові просив відмовити. Заяв про розгляд справи без участі представника, відкладення судового розгляду не надав. Дослідивши свідчення позивача та письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 27.03.2001 по 28.05.2015, звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію згідно ст.38 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці. Згідно довідки відповідача від 15.09.2015 № 238/ро-376 заборгованость із заробітної плати перед позивачем станом на 15.09.2015 складає 14329,57 грн за відрахуванням утриманих податків, у тому числі: січень 2015 - 2771,08грн; лютий -2653,65грн; березень 2543,79; квітень 3071,68 грн; травень - 3289,37грн, у тому числі компенсація за невикористану відпустку. Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні робітника виплата всіх сум, належних йому від підприємства, установи, організації, проводиться у день звільнення. Якщо робітник у день звільнення не працював, то вказані суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим робітником вимоги про розрахунок. Таким чином, оскільки відповідачем була нарахована, але вчасно не виплачена [PERSON] заробітна плата, чим порушені права позивачки, заборгованість з заробітної плати, розмір якої - 14329,57 грн - підтверджений довідкою підприємства і не спростований жодними доказами позивачкою, належить стягнути з підприємства на її користь. Оскільки позивачкою не доведено наявність заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку в більшому розмірі, ніж визнано відповідачем, підстави для повного задоволення позову в цій частині відсутні. Відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» у разі затримки виплати заробітної плати на один і більше календарних місяців в місяці виплати доходу підприємство зобов'язане нарахувати та виплатити компенсацію, сума якої обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу. Позивачем не проведений розрахунок суми компенсації, заявлені вимоги про зобов'язання відповідача самостійно здійснити виплату відповідної компенсації одночасно з виплатою заборгованості з заробітної плати. Оскільки заробітна плата не виплачена станом на час розгляду справи в суді, встановлення строку виплати заборгованості не є способом захисту порушеного права позивача, що позбавляє можливості розрахувати суму компенсації, судом захищаються вже порушені права, а не вірогідно порушені в майбутньому, законні підстави для задоволення вимог позивача щодо зобов'язання підприємства одночасно з виплатою заборгованості з заробітної плати сплатити компенсацію за порушення строків її виплати відсутні, що є підставою для відмови в позові щодо цих вимог. Відповідно до ч. 1 ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому робітнику сум у строки, вказані ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити робітнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За довідкою відповідача розмір середньоденної заробітної плати становить 224,69грн, середньомісячної - 3482,76 грн.. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 29 травня 2015 року по день постановлення рішення - 13593,94 гривень (розрахунок: 3482,76 х 3 повних місяці + 224,69 х 14 робочих днів по 25.09.2015). Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)», із змінами, внесеними п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України від 25 травня 2001 року № 5, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд вважає, що невиплатою заробітної плати за час роботи та оплачуваної відпустки позивачці була спричинена моральна шкода, оскільки вона мала право на оплату своєї праці з метою забезпечення засобами для існування, відпочинку, задоволення побутових потреб, однак сума, яку просить стягнути позивачка, є надмірною, не відповідає перенесеним стражданням. Виходячи з принципів справедливості та розумності, з урахуванням конкретних обставин справи, а саме, періоду утворення заборгованості та її розміру, суд визначає розмір грошової компенсації за спричинену моральну шкоду в розмірі 700 гривень. Відповідно до частини третьої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір у розмірі 487,20 грн за вимоги майнового характеру за 68,21 грн - за вимоги немайнового характеру пропорційно задоволеним вимогам, разом - 555,41 грн. Відповідно до ст. 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в межах суми боргу за травень 2015 року - 3289,27 гривень.

Outcome: partial