Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-14 00:00:00

у січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення в порядку регресу витрат, понесених в зв'язку зі сплатою страхового відшкодування, в сумі 8 237,12 грн., а також судових витрат у справі. Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що через недотримання відповідачем ПДР України 29 грудня 2011 року сталася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої було пошкоджено застрахований відповідно до договору добровільного страхування № 245001/4002/0000550 від 25 травня 2011 року автомобіль «Фольксваген» державний номерний знак [NUMBER]. Оскільки страховою компанією були повністю виконані умови договору добровільного страхування № 245001/4002/0000550 від 25 травня 2011 року та 16 лютого 2012 року виплачено власникові пошкодженого автомобіля страхове відшкодування в розмірі 8 237,12 грн., посилаючись на норми ст. 993 ЦК України, на підставі ст. 1191 ЦК України просив стягнути на користь ПрАТ «СК «УНІКА» з [PERSON] в порядку регресу відшкодовані збитки у сумі 8 237,12 грн. та судові витрати в розмірі 229,40 грн. Позивач явку свого представника в судове засідання не забезпечив, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. В останній також зазначив про те, що обґрунтування позову та позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення по справі заочного рішення (а.с. 50). Відповідач, який повідомлявся в установленому законом порядку про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. ст. 169, 224, 225 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2012 року [PERSON] є винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, оскільки 29 грудня 2011 року о 03.00 годині, керуючи автомобілем «Тойота Кемрі» державний номерний знак [NUMBER] по пр. Голосіївському в м. Києві не виконав вимог п. п. 10.1, 12.1 ПДР України, внаслідок чого здійснив наїзд на бардюрний камінь й припарковані автомобілі «Раф» державний номерний знак [NUMBER] та «Фольксваген» державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 6-8). 13 лютого 2012 року ПрАТ «СК «УНІКА» складено страховий акт № 00081749 про виплату страхувальнику ТОВ «Порше Лізінг Україна» суми страхового відшкодування в розмірі 8 237,12 грн. та 16 лютого 2012 року проведено виплату зазначеної суми (а.с. 5, 9). Згідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, сторони мають рівні права щодо надання доказів, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи відповідальної за завдані збитки. Згідно зі ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти (ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України). Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ст. 802 ЦК України страхування транспортного засобу здійснюється наймодавцем. Порядок страхування відповідальності наймача за шкоду, яка може бути завдана іншій особі у зв'язку з використанням транспортного засобу, встановлюється законом. Згідно ст. 1 Закону України «Про страхування» від 07 березня 1996 року № 85/96-ВР страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до ст. 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Звернувшись до суду, ПрАТ «СК «УНІКА» в обґрунтування своїх вимог посилалась на наявність договору добровільного страхування автотранспорту № 245001/4002/0000550 від 25 травня 2011 року, укладеного з ТОВ «Порше Лізінг Україна», за умовами якого були застраховані ризики настання певних страхових випадків під час експлуатації автомобіля «Фольксваген» державний номерний знак [NUMBER] та внаслідок виконання яких у неї виникло право регресу до відповідача. Однак, вказані посилання сторони позивача судом оцінюються критично, виходячи з того, що наявний в матеріалах справи на аркуші № 19 договір добровільного страхування автотранспорту № 245001/4002/0000550 від 25 травня 2011 року не підписаний сторонами договору, через що не може бути прийнятий судом до уваги з огляду на положення ст. ст. 57-59 ЦПК України. До вказаного висновку суд приходить виходячи з того, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановлює ст. 203 ЦК України, зокрема, відповідність змісту правочину законам та іншим правовим актам; дотримання відповідної форми; суб'єктний склад; єдність волі та волевиявлення. Так, з фактом підписання правочину ЦК України пов'язує його дійсність (ст. ст. 207, 215 ЦК України). Наявність підпису органу юридичної особи чи уповноваженої нею фізичної особи є домінуючою умовою при констатації волевиявлення сторони щодо визначеного договором кола істотних умов. З огляду на викладене, приймаючи до уваги те, що договір не підписаний уповноваженими особами сторін та не скріплений печатками, суд приходить до висновку про те, що умови договору добровільного страхування автотранспорту № 245001/4002/0000550 від 25 травня 2011 року не були сторонами схвалені. Тому, суд вважає, що у ПрАТ «СК «УНІКА» був відсутній обов'язок щодо проведення виплати страхового відшкодування за збитки, пов'язані із пошкодженням автомобіля «Фольксваген» державний номерний знак [NUMBER], на підставі зазначеного договору, а, отже, як наслідок, у страхової компанії не виникло права регресної вимоги, зокрема, і до відповідача. Так, з постанови Голосіївського районного суду м. Києва від 25 червня 2012 року, яка набрала законної сили в установленому законом порядку, через що встановлені нею обставини в силу ч. 4 ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню, вбачається, що автомобіль «Фольксваген» державний номерний знак [NUMBER] не був пошкодженим при дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 29 грудня 2011 року та винним у вчиненні якої було визнано відповідача [PERSON] (а.с. 6-8). Отже, в даному випадку в діях [PERSON], на думку суду, відсутній склад цивільного правопорушення, що, як наслідок, не тягне цивільно-правової відповідальності останнього. Тому, зважаючи за викладене, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 11 ЦПК України, надходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову ПрАТ «СК «УНІКА», оскільки обставини, викладені в ньому, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому він не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed