Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи без самостійних вимог на предмет спору: Петровська сільська рада Києво-Святошинського району Київської області, Управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області про визначення часток у праві спільної часткової власності на земельну ділянку. Заявлені позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] є власником ? частини домоволодіння з відповідними господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Омельченко Н.А. від 16 грудня 1995 року за реєстровим № 2-8875. Інші ? частини домоволодіння належить в рівних частках на праві власності [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Біженець О.П. від 18 березня 2009 року за реєстровим № 1-405. Вищезазначене домоволодіння знаходиться на земельній ділянці загальною площею 0,25 га та перебуває у спільній частковій власності Позивача та Відповідачів, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 28.04.2011 року, виданим на підставі рішення Петрівської сільської ради № 262 від 30.09.2010 року. При цьому, ані в рішенні ради, ані в державному акті немає визначення розміру часток, які належать кожному із співвласників. У зв'язку з вищевикладеним, Позивач просив суд визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право на ? частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 3222485801:01:019:0015, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER]) право на ? частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 3222485801:01:019:0015, яка розташована за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право на ? частку земельної ділянки загальною площею 0,25 га, кадастровий номер 3222485801:01:019:0015, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник Позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі. Представник Відповідачів заперечував проти задоволення позову. Представник Петрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надійшла заява від сільського голови вищезазначеної ради з проханням слухати справу у відсутність представника сільської ради. Представник управління Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Статтею 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Як встановлено в судовому засіданні, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Омельченко Н.А. від 16 грудня 1995 року за реєстровим № 2-8875 [PERSON] отримав ? частини домоволодіння з відповідними господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS]. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори Київської області Біженець О.П. від 18 березня 2009 року за реєстровим № 1-405, інші ? частини домоволодіння отримали в рівних частках [PERSON] та [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно ст. 3 вищезазначеного Закону державна реєстрація прав є обов'язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до п.п. 5.1.-5.3. Порядку ведення реєстру прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 28.01.2003р. № 7/5, у реєстрі прав передбачено формування витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно. Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно видається після проведення реєстрації права власності на нерухоме майно реєстратором і є невідємною частиною документів, що підтверджують право власності. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем та Відповідачами не було надано витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, який у передбачений законодавством спосіб підтверджує реєстрацію права власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на частки у житловому будинку. Суд не розцінює наявні в матеріалах справи свідоцтва про право на спадщину за законом від 16.12.1995 року, від 18.03.2009 року як належні документи, які підтверджують реєстрацію права власності на об?єкт нерухомого майна, так як вони є лише підставою для проведення державної реєстрації. Відповідно до ч.4 ст. 120 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року за № 7 якщо до вирішенні судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на який розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні спільної ділянки, право на яку має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову власність чи на час виникнення останньої. Відповідно до цього ж пункту постанови Пленуму ВСУ, якщо будинок було поділено в натурі, суд згідно до ст. 88 ЗК України розподіляє земельну ділянку відповідно до розміру часток у спільній власності на будинок. Оскільки, сторонами не було надано доказів на підтвердження проведення реєстрації права власності на житловий будинок, поділ будинку в натурі не проводився, порядок користування ним не визначався, суд позбавлений можливості визначити розмір часток сторін у будинку, на підставі який визначити розмір часток сторін в спірній земельній ділянці, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. Більш того, зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суду не було надано доказів того, що невизнання права на частку земельної ділянки призвело до негативних наслідків та порушень прав Позивача (здісненню перешкод у користуванні чи неможливості користування земельною ділянкою та інше). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року за № 71, ст. 120 Земельного кодексу України, ст. ст. 2, 4 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed