Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-01 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, обгрунтовуючи свої вимоги тим, що 02.10.2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № PLOKAU05600063, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит у сумі 41 411,00 грн., [PERSON] зобов'язалася повернути кошти до 30.09.2011 року і сплатити проценти за користування кредитом. З метою забезпечення виконання зобовязань між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 02.10.2006 року укладений договір поруки. Посилаючись на невиконання відповідачами умов кредитного договору, просили стягнути солідарно з відповідачів 140\~658,32 грн. заборгованості по кредитному договору, що складається з: 25561,87 грн. - заборгованості за кредитом; 32325,30 грн. заборгованості по процентам за користуванням кредитом; 1617,50 грн. заборгованості по комісії за користування кредитом; 81153,65 грн. - пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Представник співвідповідача [PERSON] проти позову заперечував, посилаючись на пропущення позивачем строку позовної давності при зверненні до суду. Співвідповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не зявилися, надавши суду заяву про розгляд справи за їхньої відсутності; позов не визнали, просила відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Встановлено, що 02.10.2006 року між Публічним акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON]укладений кредитний договір № PLOKAU05600063, згідно з яким Банк надав позичальнику кредит у сумі 41 411,00 грн., а [PERSON] зобов'язалася повернути кошти до 30.09.2011 року і сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 1,34 % щомісячно на суму залишку заборгованості за кредитом(а.с10-11) З метою забезпечення виконання зобовязань між цими ж сторонами 02.10.2006 року укладений договір застави автомобіля [NUMBER], а також між Банком та [PERSON] у цей же день укладений договір поруки(а.с.12). Як пояснив представник відповідача, заставний автомобіль був переданий Банку у рахунок погашення заборгованості за кредитом у жовтні 2010 року; ця обставина визнається і представником позивача. Згідно з меморіальним ордером №1САР від 26.12.2013 року, кошти у сумі 6925,50 грн. внесені на рахунок [PERSON] на погашення заборгованості по кредитному договору № PLOKAU05600063(а.с.70); як пояснив представник позивача, ці кошти надійшли від реалізації заставного автомобіля [NUMBER]. Згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України \~сплив \~позовної давності , про застосування якої заявлено стороною у спорі , є підставою для відмови у позові. За змістом ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно з умовами договору погашення процентів по кредиту здійснюється щомісячно за попередній місяць, а погашення кредиту здійснюється в повному обсязі, не пізніше останнього дня місяця, вказаного в п.1.1 кредитного договору (30.09.2011 року). Відповідно до виписки з рахунку [PERSON] за період з 03.10.2006 року по 16.12.2014 року, востаннє вона вносила кошти на рахунок 04.09.2009 року (а.с. 71-73). Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до суду 29.01.2015 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що строк позовної давності за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів має обчислюватись із моменту настання строку погашення кредиту, тобто з 30.09.2011 року. Посилання представника позивача на переривання перебігу строку позовної давності внесенням 26.12.2013 року коштів на рахунок від реалізації автомобіля не можуть вважатися вірними, оскільки ці дії були вчинені не відповідачем, як це передбачено ч. 1 ст. 264 ЦК України, а самим позивачем. Виходячи з положень ч. 4 ст. 267 ЦК України позивач пропустив строк звернення до суду з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та комісій, тому в цій частині позову слід відмовити. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, нарахування пені за прострочення платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності і по цих вимогах. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в звязку з пропуском позивачем строку позовної давності. Відповідна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року (справа № 6-116цс13). На підставі вкладеного та

Outcome: dismissed