Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернулася до суду з указаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вона, будучи власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстроване її місце проживання, на прохання її сина дозволила тимчасово вселитися та проживати у квартирі її онукові [PERSON] із дружиною [PERSON] та малолітньою дочкою [PERSON] На її неодноразові прохання звільнити квартиру вони не реагують, змінили замки на вхідних дверях квартири та не впускають її, виселятися з неї відмовляються, чим порушують її право власності на житло. Окрім того, відповідачі мають власне житло в с. Зарічани Житомирського району Житомирської області. Тому на підставі ст. 391 ЦК України просить усунути їй перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження її майном шляхом виселення відповідачів із квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду надали письмову заяву з проханням проводити розгляд справи у їхній відсутності, вимоги позову підтримують та проти проведення заочного розгляду справи не заперечують. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним, причини неявки до суду не повідомили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду заперечення проти позову, в яких вказали, що вони є членами сім`ї позивача, яка у 2004 році надала свою згоду на їхнє проживання у квартирі. За час проживання у ній вони зробили ремонт та своєчасно оплачують комунальні послуги, сплативши заборгованість за попередній період, а також не чинять будь-яких перешкод позивачу в користуванні квартирою. Тому просять відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки до суду не повідомив. Враховуючи те, що у справі є достатньо матеріалів про спірні правовідносини сторін, а тому за згодою позивача та її представника суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224-226 ЦПК України та у відсутності сторін у відповідності до вимог статей 158, 169 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності від 26.01.1998 року, виданого відділом приватизації державного житлового фонду, та свідоцтва про право на спадщину від 21.02.2001 року, виданого Другою Житомирською нотаріальною конторою, позивач є власником квартири [ADDRESS], в якій зареєстроване її місце проживання, підтвердженням чому є інформаційна довідка з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04.03.2014 року та копія паспорта позивача. Квартира має загальну площу 45,51 кв. м, житлову площу - 27,7 кв. м та складається з двох житлових кімнат і службових приміщень. Із змісту позовної заяви та письмових заперечень проти позову відповідачів вбачається, що зі згоди позивача відповідачі вселилися у належну позивачу на праві власності квартиру та проживають в ній, хоча мають інше зареєстроване у встановленому законом поярдку місце проживання, що вбачається з відомостей адресно-довідкового бюро УДМС України в Житомирській області від 30.08.2013 року. Зважаючи на те, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, а відповідачі, які фактично в ній проживають, але зареєстрованого місця місця проживання в ній не мають, зареєстровані за іншою адресою, договору про надання у користування вказаним житловим приміщенням між позивачем та відповідачами [PERSON] та [PERSON] укладено не було, тому суд вважає, що внаслідок зайняття відповідачами належної позивачу квартири та проживання в ній ними порушуються права позивача як власника житлового приміщення створенням їй перешкод у користуванні власним нерухомим майном. За таких обставин права позивача підлягають судовому захисту шляхом виселення відповідачів із займаного ними приміщення. Разом з тим, формулювання позивачем вимог про виселення відповідачів з займаної ними квартири з умовою щодо без надання їм іншого жилого приміщення не відповідає способам захисту прав власника майна, визначеним цивільним законодавством, і така умова застосовується у разі, коли спірні правовідносини регулюються житловим законодавством. На підставі ст. 88 ЦПК України, ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідачів належить стягнути на користь позивача судовий збір по 114,70 грн., оплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, підтвердженням чого є оригінал квитанції. Враховуючи викладене та

Outcome: approved