Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

У серпні 2013 року публічне акціонерне товариство «Західінкомбанк» (далі - ПАТ «Західінкомбанк») звернулося до суду із вказаним позовом, в якому просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором, яка становить 106 037,24 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки: домоволодіння № 36 на вул. Зарічній в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, яке належить [PERSON] та [PERSON], шляхом продажу іпотечного майна на прилюдних торгах за початковою ціною, визначеною суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 20 вересня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позичальникові надано кредит у розмірі 70 тис. доларів США зі сплатою 12 % річних (в подальшому 14 %), з кінцевим терміном повернення коштів 20 вересня 2011 року. У забезпечення виконання позичальником кредитного зобов'язання 21 вересня 2006 року між банком, [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого виступає домоволодіння № 36 на вул. Зарічній в с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, яке належить [PERSON], 65/100 частин, та [PERSON], 35/100 частин. Банк, посилаючись на те, що [PERSON] не виконує належним чином обов'язки, покладені на неї кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на серпень 2013 року становить 106 037,24 доларів США, яку добровільно не погашає, у зв'язку з чим банк був вимушений звернутись до суду з даним позовом. У листопаді 2013 року, третя особа із самостійними вимогами, [PERSON], звернулась до суду із позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір іпотеки, укладений 21 вересня 2006 року між ПАТ «Західінкомбанк», [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що їй не було відомо про укладення такого договору, і своєї згоди вона, як дружина [PERSON], на укладення правочину не надавала. Рішенням Івано-Франківського міського суду від 23 вересня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2014 року, позовні вимоги ПАТ «Західінкомбанк» задоволено частково, а позовні вимоги [PERSON] задоволено у повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Західінкомбанк» заборгованість за кредитним договором від 20 вересня 2006 року у розмірі 79 979,92 доларів США, що згідно курсу Національного Банку України на день ухвалення рішення становило 1 078 129 грн. 32 коп. Решту позовних вимог ПАТ «Західінкомбанк» залишено без задоволення. Визнано недійсним договір іпотеки від 21 вересня 2006 року, укладений між [PERSON], [PERSON] та ПАТ «Західінкомбанк», посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] Представник позивача в судові засідання не зявлявся, 02 вересня 2015 року до суду надійшли додаткові пояснення та заперечення, із яких вбачається, що позивач позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити, позов [PERSON] залишити без задоволення, розгляд справи проводити за відсутності представника. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги ПАТ «Західінкомбанк» визнав частково, подавши заяву про застосування строків позовної давності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання не зявлялись, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа [PERSON] та її представник вимоги позову третьої особи підтримали з мотивів наведених в позовній заяві. В задоволенні позову ПАТ «Західінкомбанк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки просили відмовити, оскільки своєї згоди на укладення договору іпотеки [PERSON] не давала, що підтверджується висновком експерта. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, про причини неявки суд не повідомили. Заслухавши пояснення представників сторін, які зявились в судове засідання, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору забезпеченого договором іпотеки, внаслідок чого банк позивається про його відновлення шляхом стягнення заборгованості за вказаним договором з позичальника та звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 20 вересня 2006 року між КБ «Західінкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір №2009/06 за умовами якого надано кредит у розмірі 70 000 доларів США зі сплатою 12% річних (в подальшому 14%), з кінцевим терміном повернення 20.09.2011 року (т. 1 а.с.13-14). Пунктом 3.2.1-3.2.3 договору передбачено, що позичальник забезпечує своєчасне повернення коштів але не пізніше 19.09.2011 року, а в разі невиконання в 7-денний строк з часу отримання письмової вимоги, сплачувати % не пізніше останнього дня поточного місяця. Відповідно до п.3.2.8 позичальник також при порушенні (невиконанні) умов договору зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 30% від простроченої суми боргу, незалежно від нарахованої пені, збитків та інших стягнень. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються в межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. За змістом ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Станом на 01.08.2013 року заборгованість позичальника [PERSON] склала 106 037,24 долари США, з яких: 55 800 доларів США тіло кредиту, 25 767,11 доларів США відсотки за користування кредитом, 16 740 доларів США штрафні санкції нараховані від простроченого тіла кредиту за невиконання зобов'язань за договором та 7 730,13 доларів США штрафні санкції нараховані від прострочених відсотків по кредиту за невиконання зобов'язань за договором, що підтверджено розрахунком заборгованості (т. 1 а.с.6-7). Частково визнаючи заборгованість за кредитними зобов'язаннями представник [PERSON] подав заперечення в якому просив про застосування строків позовної давності в частині відсотків, оскільки зобов'язання щодо сплати порушені позичальником з квітня 2010 року (позов подано 28.08.2013 року) та всіх нарахованих штрафних санкцій до яких застосовується позовна давність в 1 рік. Суд, перевіряючи правильність нарахування заборгованості, вважає, що сума заборгованості яку слід стягнути з [PERSON] становить 79 979 доларів США, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 2 000 297 грн. 73 коп., з яких тіло кредиту - 55 800 доларів США, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 1 395 558 грн. та 24 179,92 доларів США відсотки за користування кредитом, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 604 739 грн. 80 коп., виходячи з наступного. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). За змістом ст. 1048 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України наслідком порушення відповідачем зобов'язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право позивача достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. З наявних умов кредитного договору, про що вже зазначено вище, термін внесення платежів відповідачем не пізніше останнього дня поточного місяця. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом та зазначено в позові, з квітня 2010 року відповідач [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту (а.с.8-12), а тому, відповідно термін звернення до суду сплив в травні 2013 р. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного останнього числа місяця, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Отже, аналізуючи умови договору сторін та зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у випадку неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу - з травня 2010 року, сплив позовної давності - травень 2013 року. Натомість позовна заява подана позивачем до суду 28 серпня 2013 року. Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Саме таку правову позицію висловлено у справі № 6-116-цс 13 постанови Верховного Суду України від 06.11.2013 року З врахуванням строку позовної давності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення відсотків підлягають задоволенню частково в сумі 24 179,92 доларів США, що еквівалентно станом на день ухвалення рішення 604 739 грн. 80 коп., замість 25 767,11 доларів США нарахованих позивачем, а стосовно штрафних санкції в розмірі 16 740 доларів США нарахованих від простроченого тіла кредиту за невиконання зобов'язань за договором та 7 730,13 доларів США нарахованих від прострочених відсотків по кредиту за невиконання зобов'язань за договором, по яких встановлено строк позовної давності 1 рік, тобто позовна давність яких відповідно сплила в травні 2011 року, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. За змістом розяснень, викладених у п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Окрім того, згідно п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. При стягненні періодичних платежів суд має вказати період, протягом якого проводиться виконання. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ вартість 1 долара США відносно гривні станом на 13 червня 2016 року складає 25,01 грн. Таким чином заборгованість по кредитному договору в день ухвалення рішення становить 79979,92 дол. США, що в гривневому еквіваленті станом на дату ухвалення рішення (за офіційним курсом НБУ 25,01 за 1 дол. США) становить 2 000 297 грн. 73 коп. (два мільйона двісті девяносто сім гривень 73 копійки). Що стосується позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, а також позовної вимоги [PERSON] щодо визнання недійсним договору іпотеки, то суд зазначає наступне. З метою забезпечення виконання кредитного зобов'язання, що виникло на підстав кредитного договору, 21.09.2006 року між КБ «Західінкомбанк», правонаступником якого є ПАТ «Західінкомбанк», [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] за №732-Д (т. 1 а.с.16-18). Предметом іпотеки є нерухоме майно - домоволодіння № 36 на вул. Зарічна с. Крихівці Івано-Франківської міської ради, що належить [PERSON] (65\\100) та [PERSON] (35\\100) - п.3.3, 3.6 договору. А згідно п.3.12 договору іпотекодавці гарантували, що предмет іпотеки є їхньою власністю, будь-яких прав і вимог щодо предмету іпотеки у третіх осіб немає. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу (т. 1 а.с.40) з 11.10.1980 року [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, під час якого було збудовано житловий будинок, що є предметом іпотеки, та зареєстровано право власності на частку - 65\\100 частини на ім'я [PERSON] Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлене договором, укладеним в письмовій формі. Суд звертає увагу на положення ст. 578 ЦК України, згідно з якою, майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу (іпотеку) лише за згодою усіх співвласників. Ця ж вимога передбачена і ст..6 Закону України «Про іпотеку», майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Жодної згоди на укладення такого договору іпотеки [PERSON] не надавала, оскільки ні позивачем, ні нотаріусом, ні самою [PERSON] такої заяви, з посвідченим нотаріусом підписом заявниці, не представлено суду. Під час розгляду справи суддею Польською М.В., до скасування рішення, представник ПАТ «Західінкомбанк», звертав увагу суду на те, що [PERSON]. пропущено строк позовної давності передбачений для звернення до суду для захисту своїх прав, та просив застосувати наслідки спливу позовної давності, посилаючись на те, що [PERSON] була присутньою при посвідченні спірного договору іпотеки, а тому була обізнана про його укладення 21 вересня 2006 року, про що свідчить її підпис у журналі реєстру нотаріальних дій, з відміткою про надання згоди на укладення її чоловіком договору іпотеки. Судом за клопотанням [PERSON] було призначено судову почеркознавчу експертизу. Як вбачається із висновку експерта від 10.05.2016 року № 09/03-83 (т.2 а.с.132-135), підпис на аркуші 131 реєстру для реєстрації нотаріальних дій (справа № 2-26 б Том 03) на 2006 рік під 4242 номером нотаріальної дії від 21.09.2006 року навпроти напису «Підпис на заяві-згоді на іпотеку чоловіком» та «6 грн.» виконаний не [PERSON], а іншою особою. Отже, [PERSON] не тільки не надавала письмової нотаріальної згоди на передачу спільного майна в іпотеку,оскільки такої згоди в нотаріуса немає, а й не була присутня в нотаріуса при укладенні договору іпотеки та не могла знати про укладення договору іпотеки, оскільки підпис в журналі для реєстрації нотаріальних дій не її. Тому строк позовної давності [PERSON] не пропущено, оскільки про укладення спірного правочину їй стало відомо із позовної заяви, яку отримав її чоловік у вересні 2013 року. А тому, позов поданий в порядку ст. 34 ЦПК України [PERSON] до ПАТ «Західінкомбанк», треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання правочину недійсним, є таким що підлягає до задоволення, відповідно в задоволенні позову ПАТ «Західінкомбанк» до [PERSON], [PERSON] в частині звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, відповідно до ст. 6 Закону України «Про іпотеку», ст..252-256, 258, 261, 264, 267, 368, 509, 510, 526, 530, 536, 549, 575, 578, 610, 611, 626, 629, 1048,1054 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ЦПК України,

Outcome: partial