Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить: 1) розірвати шлюб між нею та [PERSON] , зареєстрований 06.06.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 47; 2) після розірвання шлюбу дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] залишити проживати з позивачем [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; 3) стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог вказала, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 06.06.2009 року. Від спільного проживання мають двох малолітніх дітей. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони мають різні характери, вподобання та погляди на сімейне життя, втратили взаєморозуміння та довіру один до одного, не ведуть спільне господарство. 18.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 14.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, копії ухвали надіслані сторонам. Учасники справи в судове засідання не з`явились. Позивач подала до суду заяву про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач надав до суду заяву про проведення розгляду справи без його участі, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 06.06.2009 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Сквирського районного управління юстиції Київської області, актовий запис № 47. Від спільного проживання подружжя має доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У разі наявності між сторонами спору щодо місця проживання малолітньої дитини вказане питання підлягає вирішенню відповідно до правил статті 161 СК України (спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини). Разом з цим, в силу вимог статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За правилами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Постановою Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року визначено, що у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, оскільки позовні вимоги відповідають наведеним вище правовим нормам та сторони досягли згоди відносно розірвання шлюбу, а також щодо місця проживання спільних малолітніх дітей, суд вважає можливим прийняти визнання відповідачем вимог позову про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей з матір`ю. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків від ставки судового збору за подання до суду позовної заяви, тобто в розмірі 420,40 грн., іншу частину сплаченого збору повернути позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: approved