Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача з вимогою про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у сумі розміром 17152,62 грн. та 23899,40 грн., посилаючись на порушення відповідачем трудового законодавства з виплати заробітної плати та розрахунку при звільненні працівника. 24.11.2016 позивач уточнила позовну заяву та у кінцевій редакції позову просила суд стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітної плати за період з листопада 2015 року по березень 2016 року у розмірі 27190,08 грн. та суму середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 67253,12 грн. /а. с. 132-134/. У судовому засіданні позивач просила задовольнити позов у повному обсязі, посилаючись на обставини, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову, вказуючи на безпідставність тверджень позивача та недоведеність обставин, на які вона посилається при обґрунтуванні позову. Суд, заслухавши обґрунтування позивача і заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що сторони перебували у трудових відносинах: позивач працювала на посаді юрисконсульта І категорії сектора юридичного забезпечення державного підприємства «Центр громадської безпеки 112» з 22.12.2014, згідно з наказом № 94к від 22.12.2014 /а. с. 26/. На підставі заяви позивача від 18.03.2016, згдіно з наказом № 7к/тм від 21.03.2016, їй надано відпустку без збереження заробітної плати терміном один день - 21.03.2016 /а. с. 60, 61/. Відповідно до наказу 9к/тр від 21.03.2016, позивач звільнена з посади юрисконсульта І категорії сектора юридичного забезпечення за угодою сторін, на підставі своєї заяви від 21.03.2016 /а. с. 62, 63/. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Положеннями ст. 43 Конституції України проголошено захист законом право на своєчасне одержання винагороди за працю. Відповідно до ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум. що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з відповідача суму заборгованості із виплати заробітної плати за період з листопада 2015 року по березень 2016 року у розмірі 27190,08 грн., послалася на затримку відповідачем виплат заробітної плати та виплату її частково. Відсутність заборгованості відповідача перед позивачем, як і правильність нарахованих ним сум, підтверджується наданими представником останнього письмовими доказами, зокрема зведеними відомостями сум для зарахування на картрахунок позивача та розрахунковими відомостями за спірний період, /а. с. 28, 37, 39, 40, 46, 49, 52, 57-59, 66-69/. Кількість відпрацьованих позивачем робочих годин і днів та, відповідно, кількість днів, у які вона була відсутня на роботі, підтверджується табелями обліку використання робочого часу за спірний період /а. с. 35-36, 47-48, 50-51, 55-56, 64-65/. Окрім того, у своїй позовній заяві позивач посилалася на виписку з карткового рахунку АТ «Ощадбанк» № [NUMBER] як на доказ виплати у листопаді 2015 року авансу у розмірі 2000,00 грн. та не виплати заробітної плати за вказаний період, не долучивши її до позовної заяви та не надавши її як письмовий доказ суду. Також судом не приймаються до уваги доводи позивача про упереджене ставлення до неї керівництва ДП «Центр громадської безпеки 112», зокрема примушення до звільнення, безпідставної невиплати заробітної плати та позбавлення або зменшення розміру премії, оскільки таке твердження позивача не підтверджено належними доказами. Встановлено, що позивач в останній день (21.03.2016) перед звільненням не працювала, оскільки перебувала у відпустці без збереження заробітної плати /а. с. 60-63, 64-65/. У позовній заяві [PERSON] вказала, що на день звільнення 21.03.2016 їй було виплачено лише 3811,01 грн., на підтвердження чого нею не надано суду доказів, як і доказів звернення 21.03.2016 до відповідача із вимогою про розрахунок у зв'язку із звільненням. Також, твердження позивача спростовується відомостями табелю обліку використання робочого часу по підприємству за звітний період 01.03.2016-31.03.2016, згідно з якими позивач була відсутня на роботі останнього дня перед звільненням (21.03.2016) та за розрахунком відомості за березень 2016 року, а також, згідно з витягами зведеної відомості сум для зарахування на картрахунки за 1-шу та 2-гу половину березня 2016 року, позивачу 15.03.2016 було сплачено суму у розмірі 1000,00 грн., 31.03.2016 - 2596,43 грн. /а. с. 64-65, 66-67, 68, 69/. Судовим розглядом встановлено, що позовні вимоги позивача [PERSON] не ґрунтуються на законі, їхня безпідставність підтверджується належними письмовими доказами, наявними у матеріалах справи, якими і спростовуються доводи позивача, а відтак суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed