Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, в якому з уточненнями просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 43/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], що належали [PERSON], який помер [INFO] (а.с. 1-3, 51). Позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги і просять суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання повторно не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, не надав суду заяв про розгляд справи без його участі, заперечень на позов не надав. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 11.12.2014 року залучено до участі у справі як співвідповідачів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 83). Співвідповідачі [PERSON] і [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, не надали суду заяв про розгляд справи без їх участі, заперечень на позов не надавали. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч.4 ст. 169, ч.1 ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення позивачки [PERSON] та представника позивача [PERSON], покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка [PERSON], як на підставу позовних вимог щодо визнання за нею право власності за набувальною давністю на 43/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS], яка зареєстрована за [PERSON], померлого [INFO], посилається на ст. 344 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статті ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно статей 10, 31, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У відповідності з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. У п. 1 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України вказано, що цей Кодекс набирає чинності з 01 січня 2004 року. Згідно п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, а відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюється також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК України набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 1 січня 2011 року. Таким чином, у випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Інститут набувальної давності є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ - не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчиться визначений у Кодексі строк, що розрізняється залежно від речі (рухомої чи нерухомої), яка перебуває у володінні певної особи, і для нерухомого майна складає десять років. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкритого, без таємниць, а також те, що протягом означеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов'язку повернути річ власнику, а також йому не пред'являвся правомочною особою позов про повернення майна. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв'язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах у всіх випадках не може бути власником, оскільки останній ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також ч. 4 ст. 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Судом встановлено, підтверджується матеріалами справи, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], збудований подружжям [PERSON] і [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу із 14.08.1976 року по 30.03.1990 року, належить на праві приватної часткової власності: [PERSON] 57/100 частин і [PERSON] 43/100 частин на підставі рішення Ізюмського міського суду Харківської області від 06.08.1992 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.09.1992 року, та зареєстрованого в Ізюмському міському БТІ 22.04.1993 року в реєстровій книзі за № 11905 (а.с. 7-9, 13, 14, 15-16, 17, 18, 43). Відповідно до копії домової книги щодо реєстрації громадян житлового будинку за адресою: [ADDRESS], вбачається, що значаться зареєстрованими [PERSON] із 26.12.1995 року, [PERSON] із 26.12.1995 року, інші особи: [PERSON] знято з реєстрації 07.11.2013 року. [PERSON] у вказаному житловому будинку не зареєстрований і не проживав (а.с. 5, 10-12, 20). [PERSON] помер [INFO], що підтверджується повторним свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по Ізюмському району реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області 15 липня 2014 року (а.с. 19). Відповідно відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 05.12.2014 року № 3142/02/14 та копії спадкової справи № 424/2014 вбачається, що після смерті гр. [PERSON], померлого [INFO], заведена спадкова справа № 424/2014. До Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з заявами про прийняття спадщини звернулась донька померлого, [PERSON], та син померлого, [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 80, 124-132). Судом встановлено, що до смерті співвласника житлового будинку [PERSON], померлого [INFO], починаючи з грудня 1995 року, позивачка [PERSON] тривало, добросовісного, відкритого та безперервного володіє майном як своїм власним - 43/100 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований за адресою: [ADDRESS], позивачка повністю несла витрати по утриманню будинку в належному стані, зробила своїми силами ремонт, оплачує комунальні послуги (а.с. 21-44). Оскільки судовому захисту підлягають тільки ті права, що є вже порушені на час звернення до суду, то наразі є підстави для задоволення позовних вимог, адже є встановлений факт порушення прав позивача у справі, тому позовні вимоги є обґрунтованими. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивачки повністю. Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 27.11.2014 року вжито заходи забезпечення позовуу справі шляхом заборони вчиняти дії щодо переоформлення права власності на 43/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], що належать на праві власності померлому [INFO] [PERSON] (а.с. 62) Відповідно до ч.3, 6 ст. 154 ЦПК України заходи забезпечення позову можуть бути скасовані судом, який розглядає справу. Таким чином, є підстави для винесення ухвали про скасування заходів забезпечення позову. Судові витрати на судовий збір, від сплати якого позивачка звільнена у зв'язку з інвалідністю ІІ групи, підлягають компенсуванню за рахунок держави (а.с. 1). На підставі викладеного,

Outcome: approved