Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувсь до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що йому на праві власності належить ? частина квартири [ADDRESS]. Інша частина належить відповідачці по справі. Він як власник має право на отримання компенсації від іншого власника вартості його частки. Просив суд стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості його частки в квартирі в розмірі 500 000 грн. При розгляді справи позивач уточнив позовні вимоги з врахуванням проведеної експертизи. Остаточно просив суд стягнути з [PERSON] на його користь грошову компенсацію вартості ? частини квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS], в розмірі 410 800 грн.; визнати за [PERSON] право власності на належну йому та повністю оплачену нею ? частину квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що квартирою користується відповідачка. Між ними склались неприязні стосунки, тому спільне проживання є неможливим. Їх син проживає та знаходиться на його утриманні, що пов'язане також з поведінкою відповідачки, яка зловживає алкогольними напоями, не працює, веде неправильний спосіб життя. Він має право на квартиру та отримання компенсації її вартості, що кореспондується в обов'язок іншого співвласника сплатити цю компенсацію. Також вказали, що відповідачка не заперечує щодо продажу квартири, але не вчиняє жодних дій для цього. Вони неодноразово пропонували їй та її представнику організувати продаж, але вони йому у подальшому не передзвонювали. Виплатити компенсацію відповідачка має можливість з продажу цієї ж квартири на прилюдних торгах. З отриманих коштів він має на меті придбати щось своє для проживання з сином, оскільки в даний час проживає у своїх батьків. Просили суд задоволити позов. У судове засідання відповідачка та її представник в судове засідання не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Відповідачка подала суду письмові заперечення проти позову, просила відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року зареєстровано право власності на 1\\2 частини квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS], - за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36581823 від 22 квітня 2015 року. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 23 жовтня 2012 року визнано за [PERSON], право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] , право власності на 1/2 (одну другу) частину квартири [ADDRESS] Згідно з висновком експерта за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи від 29 лютого 2016 року №8577 ринкова вартість квартири, що знаходить за адресою: [ADDRESS], складає 821 600 грн. Відповідно до ч. 1 ст.355 та ч.1 ст. 356 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно положень ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до ч.1-2 статті 364 ЦК України кожен із співвласників спільної часткової власності має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Положеннями ст. 364 ЦК України передбачено, що обов'язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про призначення компенсації, і не передбачається обов'язок згоди інших співвласників на такий виділ та не ставиться право співвласника на виділ у залежність від згоди інших співвласників і мотивів, з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Такої правової позиції притримується Верховний Суду України (постанова від 19 лютого 2014 року справа №6-4ц14), Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ (рішення від 2 жовтня 2013 року). При розгляді справи позивач посилався на неприязні стосунки та неможливість спільного користування майном, разом з тим доказів на підтвердження даних обставин суду не надав. З поданого технічного паспорту вбачається, що спірна квартира має загальну площу 43,0 кв.м, житлову площу 25,1 кв.м, та має одну житлову кімнату площею 9,5 кв.м, другу - 15,5 кв.м, які не є прохідними. Суд критично оцінює пояснення позивача, що відповідач має можливість з ним розрахуватись шляхом продажу даної квартири через прилюдні торги в рамках виконавчого провадження по виконанню даного рішення. Натомість з пояснень позивача вбачається, що відповідача не працює, зловживає алкогольними напоями. Суду не надано належних та допустимих доказів, зважаючи на роз'яснення учасникам їх прав та обов'язків щодо подання доказів, їх порядку, зважаючи на обов'язок доведення своїх позовних вимог. Крім того, відповідно до ст.41 Конституції України, ч. 5 ст. 319 ЦК України власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян. Також суд не бере до уваги пояснення, що відповідачка також бажає продати спільну квартиру, оскільки в такому випадку право позивача не є порушеним. У разі досягнення згоди щодо продажу двома співвласниками, жодних перешкод в реалізації цього права при розгляді даної справи судом не встановлено, а позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх доводів. При вирішенні спору суд враховує, що правовий режим спільної часткової власності має забезпечувати інтереси всіх її учасників і забороняє обмеження прав одних учасників за рахунок інших. Також враховує загальні засади цивільного законодавства (стаття 3 ЦК України) щодо справедливості, добросовісності та розумності з врахуванням прав та інтересів усіх співвласників. Аналогічні правові висновки зробив Верховний Суд України при розгляді справ № 6-4цс14 від 19 лютого 2014 року та 6-2915цс15 від 13 січня 2016 року, предметом яких був спір про стягнення компенсації (ст.364 ЦК) за частку у спільному майні. При розгляді цих справ Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. У силу приписів статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, в тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Виходячи із цих положень, правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток, співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. З огляду на те, що позивач не надав суду жодного доказу про неможливість користування спільною квартирою, наявність достатнього доходу для сплати компенсації, наявність бажання іншого співвласника також отримати грошову компенсацію, враховуючи, що реалізація цього права порушить права відповідача як іншого співвласника, який не має змоги сплатити грошову компенсацію, з урахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, суд прийшов до висновку про відсутність передбачених законом підстав для задоволення позову і стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні. Відповідно до ч.1 та п.4 ч.3 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать також витрати, пов'язані проведенням судових експертиз. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, тому підстави для покладення судових витрати на відповідача відсутні.

Outcome: dismissed