Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-29 00:00:00

У січні 2020 р. Концерн «МТМ» звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідачів у солідарному порядку заборгованості за послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води. В позові зазначає, що відповідачі зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS] , користуються послугами Концерн «МТМ», але оплату за послуги підприємства вносить не в повному обсязі, тому за період з 01.11.2013 по 01.12.2019 року утворилась заборгованість в сумі 33 392 грн. 81 коп., яку просить стягнути солідарно з відповідачів, а також стягнути судовий збір, сплачений при подачі позовної заяви до суду. Ухвалою суду від 27.01.2020 року відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження, без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотань будь-якої зі сторін про інше. Відповідач [PERSON] скористався своїм правом на відзив та подав до суду письмові пояснення на позовну заяву 19.02.2020 року в якому зазначив, що відповідачка [PERSON] є його матір`ю, яка померла [INFO] , тому вона не може бути відповідачем по справі. Окрім того, просить суд застосувати строк позовної давності по заборгованості та відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.04.2020 року закрито провадження в частині заявлених вимог до [PERSON] . Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами,за відсутності клопотання будь-якої сторони про інше. Клопотань від учасників справи не надходило. Всебічно вивчивши обставини справи, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно позову відповідачі зареєстровані та проживали в квартирі [ADDRESS] , користувалися послугами Концерну «МТМ», але оплату за послуги підприємства вносили не в повному обсязі, тому за період з 01.11.2013 по 01.12.2019 року утворилась заборгованість в сумі 33 392 грн. 81 коп. (а.с.22-23). Згідно копії свідоцтва про смерть відповідачка [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до ст. 162 Житлового кодексу України, власник квартири приватного житлового фонду зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Відповідно до Статуту Концерну «Міські теплові мережі», предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії, її постачання для потреб населення для обігріву житла і побутових потреб, комунально-побутових потреб підприємств, бюджетних установ та організацій, інших категорій споживачів та її збут, тобто Концерн «Міські теплові мережі» по відношенню до відповідача, як споживача послуг є виконавцем послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання. Стаття 526 ЦК України визначає, що зобов`язання, підстави виникнення яких були передбачені вст. 11 ЦК України, повинні виконуватися належним чином згідно умов договору, вимог ЦКУ, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - згідно звичаям ділового обороту або інших вимог, які звичайно висуваються. «Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630від 21липня 2005року та Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води водовідведення здійснюється на підставі укладеного між Виконавцем та Споживачем відповідно договору. Пунктом 8 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, встановлюється, що послуги надаються споживачеві згідно з договором, що оформляється на основі типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За приписами ч.ч. 1-3 ст.19 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник, причому виробник послуг може бути їх виконавцем. Нормою п. 1 ч. 3 ст. 20 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» №1875-ІVвід 24 червня 2004 року закріплено, що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 21 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року, виконавець зобов`язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 20 Законом України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-ІV від 24 червня 2004 року, споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, законодавством передбачений двосторонній обов`язок, щодо укладання договору про надання житлово-комунальних послуг. В постанові від 18 березня 2019 року по справі № 210/5796/16-ц Верховний Суд зазначив, що хоча відповідно до статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» такі послуги надаються виключно на договірних засадах, стаття 20 цього ж закону передбачає що споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Тому у випадку фактичного користування житлово-комунальними послугами відсутність укладеного договору не звільняє споживача від обов`язку оплачувати такі послуги за тарифами для населення встановленими виконавчим комітетом органу місцевого самоврядування. Водночас споживач для звільнення від оплати за житлово-комунальні послуги повинен не лише не мати відповідного договору та фактично ними не користуватися, а відмовитися в установленому порядку від їх отримання. У відзиві на позовну заяву відповідач не заперечував факт отримання та користування наданими позивачем послугами з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води. У відповідності до п. 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21 липня 2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк. Відповідно до ч. 1ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов`язань, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до довідки Концерну «МТМ» щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води заборгованість відповідача за період з 01.11.2013 року по 01.12.2019 року складає 33 392,81 грн.. Крім того, вказана заборгованість підтверджується розширеним розрахунком за вказаний період. Тобто розмір заборгованості за надані відповідачу послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води підтверджений належними та допустимими доказами. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що посилання відповідача на відсутність укладеного між ним та Концерном «МТМ» договору про надання послуг є безпідставними, оскільки, у даному випадку, відсутність договору не звільняє відповідача від сплати отриманих послуг. Разом з цим, суд вважає, що заява [PERSON] про застосування строків позовної давності підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 256 ЦК України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1ст. 261 ЦК України,перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. Відповідно до ст.257 ЦК України,загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Зазначений трирічний строк діє після порушення суб`єктивного матеріального цивільного права (регулятивного), тобто після виникнення права на захист (охоронного). У даному випадку позивач був обізнаний, що відповідач протягом тривалого часу, а саме з жовтня 2014 року взагалі не здійснював оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти не пізніше 20-го числа наступного за розрахунковим місяцем. Проте, до суду із даним позовом позивач звернувся у січні 2020 року, тобто зі спливом строку позовної давності, щ о підтверджується вхідним штампом на позові (а.с.1), Відповідно до положень ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом з цим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що підчас розгляду справи позивачем позовні вимоги не змінювалися та після заявлення відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, позивачем не було надано розрахунок заборгованості зроблений в межах строку позовної давності. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У даному випадку відповідач заявив про застосування позовної давності, що підтверджується заявою від 19 лютого 2020 року. З урахуванням зазначеного у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води слід відмовити, у зв`язку із пропуском позовної давності. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не знаходить підстав для стягнення судового збору з відповідачів.

Outcome: dismissed