Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Дельта Банк» (далі по тесту ПАТ «Дельта Банк») звернулося у суд з позовом до [PERSON], в якому просило в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в сумі 322 952 грн. 70 коп. від 15 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру. В обґрунтування вказаних вимог позивач зазначав, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №2008/0808/45-051, згідно з умовами якого позичальнику банк надав кредит в розмірі 22 000 дол. США строком до 15 серпня 2036 року. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за даним кредитним договором 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, згідно з умовами якого ПАТ «Сведбанк» відступило, а ПАТ «Дельта Банк» прийняло на себе право вимоги за кредитними договорами, зокрема, за кредитним договором між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] №2008/0808/45-051 від 15 серпня 2008 року, забезпеченого іпотекою, без простроченої заборгованості за тілом кредиту, із строковою заборгованістю станом на 25 травня 2012 року - 14391,20 дол. США. До 09 лютого 2015 року відповідач добросовісно виконувала взяті на себе зобовязання за кредитним договором новому кредитору, про що свідчить розрахунок заборгованості, а з 10 лютого 2015 року відповідач перестала виконувати взяті на себе зобовязання, в результаті чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 322 952,70 грн. Позивач просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 15 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» в сумі 322 952,70 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 22 січня 2016 року, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року, позов ПАТ «Дельта Банк» задоволено. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором №2008/0808/45-051 від 15 серпня 2008 року, укладеним між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» в сумі 322 952,70 грн., з яких заборгованість за тілом кредитом 303 180,71 грн., заборгованості по відсоткам -19 771,99 грн., звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором № 2008/0808/45-051-z-l від 15 серпня 2008 року, на двокімнатну ізольовану квартиру № 6 житловою площею 28,7 кв.м, загальною площею 43,8 кв.м, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Франтішека Крала, 43, що належить [PERSON] на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 15.08.2008 року за реєстровим номером 1176, зареєстрованим в Державному реєстрі правочинів № 3082053, за початковою ціною, не нижчою ніж вказана у звіті про оцінку іпотечної спірної квартири, проведеної 04.12.2015 року ТОВ «Експертна кампанія «Професіонал» , яка складає 317 721 грн., шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на вказану квартиру. Стягнуто з [PERSON] на користь держави судовий збір в сумі 4 844,29 грн. Рішення суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 листопада 2016 року касаційна скарга [PERSON] задоволена частково. Ухвала апеляційного суду Харківської області від 25 лютого 2016 року скасована, справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В апеляційній скарзі [PERSON] просить рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова скасувати і ухвалити нове рішення, яким у задоволені позову ПАТ «Дельта Банк» відмовити, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, не зясування обставин справи, не сприяння повному, обєктивному та неупередженому розгляду справи. В обґрунтування скарги зазначено, що судом першої інстанції не був досліджений жоден із документів, що повязаний із рухом коштів по операціям за спірним кредитним договором. Діюче законодавство встановлює обовязковість наявності доказів прав нового кредитора у зобовязанні та вимоги до оформлення первинних документів, що підтверджують їх передачу від первісного кредитора до нового кредитора. Первісний кредитор повинен передати новому документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Судом повинні досліджуватися умови договору купівлі-продажу кредитного портфеля, зокрема, щодо предмету відступлення, зобовязань сторін після укладення договору (у тому числі і щодо порядку повідомлень боржників), предмету приймання-передачі документів, процедури оформлення Акту приймання-передачі, отримання подальших реєстрацій та дозволів, які можуть вимагатися у звязку з укладенням договору та передачею кредитного портфеля тощо. Проте, найбільш значущі пункти договору не були надані суду та не досліджувалися ним. Жодних вимог щодо порушення обовязків, встановлених іпотечним договором, позивачем на адресу відповідача не направлялось, вона їх не отримувала, а тому підстави для предявлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні. Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, відповідно до статті 303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом, а обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Матеріалами справи підтверджується, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2008/0808/45-051, згідно з умовами якого позичальнику банк надав кредит в розмірі 22\~000 доларів США строком з 15 серпня 2008 року по 15 серпня 2036 року (а.с.7-15). Відповідно до укладеного між сторонами договору іпотеки №2008/0808/45-051-Z-1 від 15 серпня 2008 року з метою забезпечення належного виконання боржником грошових зобовязань за договором про надання кредиту, іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку банку належне їй на праві власності нерухоме майно квартиру [ADDRESS] загальною площею 43,8 кв.м., житловою площею 28,7 кв.м. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобовязаннях і отримує право вимоги до боржників щодо повного, реального та належного виконання ними обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. До 09 лютого 2015 року відповідач добросовісно виконувала взяті на себе зобовязання за кредитним договором новому кредитору, про що свідчить розрахунок заборгованості. З 10 лютого 2015 року відповідачка перестала виконувати взяті на себе зобовязання, в результаті чого станом на 28 липня 2015 року утворилась заборгованість в сумі 322\~952 грн. 70 коп., яка складається з: заборгованості за тілом кредитом в сумі 13742, 04 долара США, що складає 303180,71 грн.; заборгованості по відсоткам в сумі 896,19 доларів США, що складає 19 771,99 грн. З наявного в матеріалах справи листа-вимоги від 26 серпня 2015 року вбачається, що позивач направляв відповідачу іпотечне повідомлення, залишене нею без уваги. Згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, ПАТ «Дельта Банк» має право в рахунок виконання основного зобовязання звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність в порядку, передбаченому статтями 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Задовольняючи позов та визнаючи за банком право власності на двокімнатну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд першої інстанції виходив з того, що це майно є предметом договору іпотеки, укладеного між сторонами, тому, у звязку з невиконанням відповідачем зобовязань за кредитним договором, на вказане майно слід визнати право власності за банком на підставі статей 33, 36, 37 Закону України «Про іпотеку». Однак з вищенаведеними висновками суду погодитись не можна, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до статті 7 цього ж Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобовязанням у повному обсязі або в частині. Частиною 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно із частиною 3 статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» в редакції, що діяла на час укладення договору іпотеки у серпні 2008 року, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Згідно пункту 11 Іпотечного договору, укладеного між сторонами, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобовязання повністю або частково, у тому числі якщо іпотекодавець не поверне іпотекодержателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобовязання, а також в інших випадках, передбачених основним зобовязанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобовязання (як основного боргу, так і процентів за ним). Пунктом 12 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за вибором іпотекодержателя на підставі: рішення суду; виконавчого напису нотаріуса; переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» та умовами цього договору. За рішенням іпотекодержателя задоволення його вимог може здійснюватись у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки і в рахунок виконання основного зобовязання згідно з цим застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених умов. Таким чином, як у статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і у договорі іпотеки, укладеному між сторонами, зазначено, що за рішенням суду предмет іпотеки підлягає реалізації шляхом проведення процедури прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки і суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Звертаючи стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, суд не взяв до уваги умови договору іпотеки від 15 серпня 2008 року, укладеного між сторонами, а саме пункт 12.3.1, який регулює умови задоволення вимог іпотекодержателя у позасудовому порядку шляхом переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, який передбачає, що у випадку задоволення вимог Іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. В матеріалах справи відсутні дані про наявність договору позасудового способу врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, що передбачено умовами договору іпотеки в якості правової підстави для реєстрації права власності іпотекодержателя. Суд першої інстанції не врахував вимог статті 39 Закону України «Про іпотеку» та не узяв до уваги умови договору іпотеки, в звязку з чим помилково застосував спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, що не підлягає застосуванню у судовому порядку. Крім того, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року, № 6-1219цс16 від 14 вересня 2016 року, № 6-1685цс16 від 21 вересня 2016 року, № 6-1243цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-504цс16 від 12 жовтня 2016 року, № 6-1625цс16 від 26 жовтня 2016 року, № 6-2457цс16 від 02 листопада 2016 року, які згідно зі статтею 360-7 ЦПК України є обов'язковими для усіх судів України. Враховуючи те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань є позасудовим способом врегулювання такого питання, що випливає як з вимог статей 37, 39 Закону України «Про іпотеку», так і з договору іпотеки, укладеного між сторонами, рішення суду про задоволення позову шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки, є таким, що порушує норми матеріального права та підлягає скасуванню на підставі пункту 4 частини 1 статті 309 ЦПК України з ухваленням по справі нового рішення про відмову в позові.

Outcome: dismissed