Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет», у якому просить визнати протиправним та скасувати наказ від 30 липня 2018 року № 128 «Про скорочення посади проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку» (а.с.4). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 17 лютого 2014 року між ним та Українським державним хіміко-технологічним університетом в особі ректора [PERSON] було укладено контракт про призначення на посаду проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку на строк з 17 лютого 2014 року по 16 лютого 2019 року. Призначення позивача на указану посаду було погоджено із Міністерством освіти та науки України. 30 липня 2018 року ректором Українського державного хіміко-технологічного університету [PERSON] було винесено наказ № 128, яким було вирішено скоротити посаду проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку у звязку із зменшенням набору студентів без погодження із Міністерством освіти та науки України. 31 липня 2018 року ректором Українського державного хіміко-технологічного університету було винесено попередження № 1 «Про вивільнення [PERSON] з посади проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку». Позивач вважає наказ № 128 від 30 липня 2018 року протиправним, необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам закону. Так, вищезазначений наказ суперечить Типовій інструкції з діловодства, затвердженої постановою КМУ від 17 січня 2018 року № 55, Інструкції з діловодства Державного вищого навчального закладу «Український державний хіміко-технологічний університет», оскільки такий наказ підготовлений невідомо яким підрозділом та невідомо на якій підставі. Також указаний наказ не погоджено з юридичним відділом на предмет відповідності наказу вимогам чинного законодавства, не погоджено з відділом кадрів та планово-фінансовим відділом університету. У вказаному наказі не зазначено жодних підстав та посилань на норми чинного законодавства, відповідно до якого позивача буде звільнено з посади. Порушуючи вимоги ст. 49 КЗпП України, згідно із якою роботодавець повинен запропонувати працівнику всі наявні за відповідною кваліфікацією вакантні посади, відповідач виносить протиправний наказ та попередження про вивільнення відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП України. Більш того, в університеті не відбулося жодних змін в організації виробництва і праці. Також позивач звертає увагу на те, що бюджетні установи затверджують свої штатні розписи в місячний строк з початку року, тоді як спірним наказом внесено зміни до штатного розпису в липні місяці. В порушення вимог ст. 43 КЗпП України оскаржуваний наказ був виданий без згоди та без відома профспілкового комітету (а.с.1-4). До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 07 грудня 2018 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у письмовому провадженні (а.с.110). Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. 07 грудня 2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Так представник відповідача посилається на те, що наказом Міністерства освіти і науки України № 26 від 11 січня 2014 року було затверджено типові штатні нормативи вищих навчальних закладів 3-4 рівнів акредитації, згідно із якими кількість заступників ректора має становити три одиниці. Таким чином у звязку зі зменшенням фактичної кількості студентів та викладачів виникла необхідність скорочення та оптимізація штату співробітників університету. При цьому позивача про це було попереджено та запропоновано переведення на одну із вакантних посад (а.с.105-107). Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що 17 лютого 2014 року Українським державним хіміко-технологічний університет і [PERSON] було підписано контракт, відповідно до якого [PERSON] був призначений на посаду проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку та строк з 17 лютого 2014 року по 16 лютого 2019 року (а.с.12-14). За умовами контракту контракт може бути припинений або розірваний з ініціативи університету до закінчення строку дії контракту на умовах, передбачених законодавством (ст. 40, 41 КЗпП України). Призначення [PERSON] на посаду проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку було погоджено із Міністерством освіти і науки України (а.с.15). Згідно із наказом № 128 від 30 липня 2018 року ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» у звязку зі зменшенням набору студентів, яке призвело до необхідності скорочення та оптимізації штату співробітників університету скорочено посаду проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку (а.с.10). У подальшому 31 липня 2018 року ректором ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» було винесено попередження № 1 про вивільнення, у якому було зазначено, що у звязку зі змінами в організації праці, а також скороченням штату працівників на підставі наказу № 128 від 30 липня 2018 року та штатного розпису, згідно ст. 49-2 КЗпП України попереджено [PERSON] про майбутнє звільнення з посади згідно з п. 1 ст. 410 КЗпП України 01 жовтня 2018 року, але не раніше двох місяців з дати ознайомлення із цим попередженням. Запропоновано переведення на одну з вакантних посад, з переліком яких можна ознайомитися у відділі кадрів або у планово-фінансовому відділі (а.с.11). Пунктом 1 частини 1 статті 40\~КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Порядок вивільнення працівників визначений статтею 49-2 КЗпП України, згідно якої про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці (ч.1). При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством (ч.2). Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно (ч.3). Відповідно до вимог частини 1 статті 43\~КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. У пункті 19 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06\~листопада 1992\~року №\~9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» судам роз'яснено, що розглядаючи трудові спори, пов'язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за два місяці про наступне вивільнення. Не погоджуючись із скороченням посади, позивач посилався, зокрема, на відсутність змін в організації виробництва і праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно із статутом ДВНЗ «Український державний хіміко-технологічний університет» Університет заснований на державній формі власності і підпорядкований Міністерству освіти і науки України. Повноваження держави щодо управління університетом визначається Законом України «Про вищу освіту» та іншими законами України, а також статутом Університету. Уповноважений державою орган Міністерство освіти і науки України затверджує статут університету та за поданням конференції трудового колективу університету вносить до нього зміни або затверджує нову редакцію; укладає в місячний строк контракт з ректором університету, обраним за конкурсом у порядку, встановленому Законом України «Про вищу освіту»; за поданням конференції з ректором університету з підстав, визначених законодавством про працю, чи за порушення статуту університету та умов контракту; здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю університету; здійснює контроль за дотриманням статуту університету; здійснює інші повноваження, передбачені законом і статутом університету (а.с.16-44). Штат працівників це сукупність посад, установлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. Згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України від 27 червня 2007 року № 162/06/187-07 «Щодо штатного розпису» штатний розпис - це документ, що встановлює для даного підприємства, установи, організації структуру, штати та посадові оклади працівників. У штатному розпису містяться назви посад, чисельність персоналу і оклади по кожній посаді. Прийняття, затвердження керівником підприємства штатного розпису проводиться шляхом видання спеціального локального нормативного акта (наказу), що визначатиме кількість працівників кожної професії з розподілом штатних одиниць за структурними підрозділами підприємства. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 32 Закону України «Про вищу освіту» заклади вищої освіти мають рівні права, що становлять зміст їх автономії та самоврядування, у тому числі мають право формувати та затверджувати власний штатний розпис відповідно до законодавства. При зменшенні чисельності осіб, які навчаються за кожною освітньою програмою, у межах 20 відсотків чисельності, визначеної на початок навчання за цією програмою, штатна чисельність науково-педагогічних працівників не скорочується. Згідно частини 1 статті 36\~Закону України\~«Про вищу\~освіту» вчена рада є колегіальним органом управління закладу вищої освіти, до компетенції вченої ради відповідно до положень пункту 6 частини 2 статті 36 Закону відноситься, зокрема, ухвалення рішення за поданням керівника закладу вищої освіти рішення про утворення, реорганізацію та ліквідацію структурних підрозділів. Відповідно до підпункту 5 пункту 2 статті 32\~Закону України\~«Про вищу\~освіту» одним із прав Університету, що становлять зміст його автономії та самоврядування, є право формувати та затверджувати власний штатний розпис. Штатний розпис\~затверджують ректор\~Університету (підпункт 2 пункту 3 статті 34 Закону України «Про вищу освіту»)\~та Міністерство\~освіти і\~науки України, що реалізує права і обовязки уповноваженого органу стосовно заснованих державою закладів вищої освіти (підпункт 13 пункту 1 статті 13 Закону України «Про вищу освіту»). З відзиву представника відповідача вбачається, що вченою радою університету було прийнято рішення про скорочення штату співробітників. Проте у матеріалах справи належні та допустимі докази на підтвердження прийняття такого рішення вченою радою університету не надано. Більш того, у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження доводів відповідача щодо зменшення фактичної кількості студентів та викладачів. Натомість у матеріалах справи міститься штатний розпис університету з 01 вересня 2018 року, який затверджений вже після оскаржуваного наказу, де міститься посада проректора з педагогічної роботи та комплексного розвитку університету, яку на даний час обіймає позивач (а.с.81-82). Проаналізувавши зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з приводу предмету позову, суд вважає, що у межах даного спору відповідачем було порушено права, законні інтереси позивача та вимоги чинного законодавства України, а тому правові підстави позивача, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає обґрунтованими та такими, що ґрунтуються на вимогах закону, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи викладене та

Outcome: approved