Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-26 00:00:00

У серпні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом, у якому зазначало, що 1.08.06 року [PERSON] уклав з банком кредитний договір №DNH4KP20181099 та отримав кредит у розмірі 3 333,20 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% річних та кінцевим терміном повернення 1.08.08 року. Зобов'язання позичальника за вказаним кредитним договором забезпечене порукою у розмірі 700,00 грн., на підставі укладеного між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» договором поруки №DNH4KP20181099-П від 17.08.11 року. Відповідачем [PERSON] належним чином не виконуються умови кредитного договору, у зв'язку з чим, по кредиту та сплаті відсотків рахується прострочена заборгованість. Просило стягнути з [PERSON] 40 370,11 грн., крім того, солідарно з обох відповідачів 700,00 грн. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 25 лютого 2014 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі порушено питання про скасування рішення з підстав неповного з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та ухвалення нового про задоволення позовних вимог банку у повному обсязі. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, дійшов висновку, що остання підлягає задоволенню частково. За змістом п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Звертаючись до суду з позовом, банк просив стягнути з відповідачів кредитну заборгованість та неустойку, що виникла за наявною у справі заявою позичальника №PLXRRX13170040 від 2.08.07 року. Відповідач [PERSON] заперечував підписання вказаної заяви, зазначав про втрату паспорту громадянина України серії КО №100682, що міститься у кредитній справі, та отримання кредиту невідомою йому особою. Відмовляючи у позові про стягнення заборгованості, місцевий суд виходив з того, що у заяві позичальника та у заяві про видачу готівки міститься підпис невстановленої особи, а тому, залишились недоведеними існування між сторонам цивільно-правових відносин. Між тим, із таким висновком суду першої інстанції погодитися не можна, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Наявність чи відсутність волевиявлення особи свідчить її підпис у договорі. Твердження [PERSON] про те, що кредитний договір ним не підписувався, може бути підставою для визнання його судом недійсним, однак, таких позовних вимог (зустрічного позову) у справі не заявлялося і предметом судового розгляду не було. У порушенням вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України, судом першої інстанції не роз'яснено відповідачу право пред'явлення позову щодо визнання недійсним кредитного договору та не попереджено останнього про наслідки вчинення або невчинення такої процесуальної дії. Апеляційним судом встановлено, що унаслідок невиконання позичальником своїх обов'язків перед банком щодо своєчасного погашення кредиту за заявою позичальника №PLXRRX13170040 від 2.08.07 року, за [PERSON] станом на 20.03.14 року рахується заборгованість, що складається: з заборгованості по кредиту у розмірі 3 333,20 грн. та по відсоткам за користування кредитними коштами у розмірі 13 530,11 грн. Крім того, банком нараховано пеню за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у розмірі 21 965,37 грн., 500,00 грн. фіксована штрафу та 1 941,43 грн. процентної складової штрафу. За положеннями ст. ст. 526, 527, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлений в зобов'язанні строк (термін) його виконання. Порушенням зобов'язання, з огляду на зміст ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Статтею 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пеня обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Оскільки відповідачем не спростовано наданий банком розрахунок заборгованості й неустойки за кредитним договором, та не надано доказів в обґрунтування його неправильності, апеляційний суд приходить до висновку, що заборгованість за кредитними договором належним чином підтверджена та сумнівів не викликає. У справі міститься подана до місцевого суду заява [PERSON] про застосування судом наслідків спливу позовної давності до заявлених банком вимог (а.с. 30). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. З огляду на ст. 259 ЦК України, позовна давність, що встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. У заяві на отримання кредиту зазначено, що боржник ознайомився та згодний із Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), які були йому надані у письмовій формі та своїм підписом він підтвердив факт надання йому повної інформації про умови кредитування. На підставі п. 6.6 вказаних Умов надання споживчого кредиту, термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором, встановлюється тривалістю 5 років. Із даним пунктом Умов позичальник погодився, про що свідчить його підпис на заяві, та у судовому порядку зазначений пункт [PERSON] не оспорювався. Із справи вбачається, що ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 6 березня 2009 року було скасовано судовий наказ цього ж суду від 23 лютого 2009 року про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за кредитним договором у сумі 9 798,52 грн. З цього моменту (6.03.09 року) строк позовної давності переривався та починав відраховуватись спочатку. Банк звернувся до суду з даним позовом у серпні 2013 року, тобто, у межах 5 річного строку позовної давності. Між тим, укладений між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] договір поруки №DNH4KP20181099-П від 17.08.11 року після закінчення строку виконання основного зобов'язання та не містить умови щодо строку дії поруки. Оскільки, у силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України, пред'явлення вимог до поручителя можливе протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, тому такий строк за вищезазначеним договором поруки сплинув у лютому 2012 році. З урахуванням встановлених обставин справи, апеляційний суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення користь банку заборгованості зі сплати основної суми боргу, відсотків за користування кредитом, комісії та неустойки та відмови у задоволенні позовних вимог до поручителя [PERSON] У свою чергу, у випадку, якщо фальшивість підпису [PERSON] у заяві позичальника (недійсність кредитного договору) буде встановлена судовим рішенням, дана обставина може слугувати підставою для перегляду рішення про стягнення з останнього заборгованості у зв'язку з нововиявленими обставинами. За таких обставин, апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення місцевого суду - скасуванню, з ухваленням нового рішення по суті заявлених вимог.

Outcome: partial