Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд ухвалити рішення про вселення її разом з неповнолітніми дітьми в житловий будинок [PERSON], який знаходиться в [ADDRESS] В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що з 10 січня 1998 року по 05 серпня 2016 року вона перебувала в шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають двоє дітей, які після розірвання шлюбу залишенні на проживання з нею. Після одруження вони з відповідачем за спільні кошти, трудових вкладень та за допомогою її батьків повністю перебували належний батькам відповідача житловий будинок, який відповідно до Договору дарування зареєстрований на [PERSON], як голову двору. В даному житловому будинку вона зареєстрована з часу одруження, а неповнолітні діти з часу народження. Вони постійно проживали в даному будинку до 01 липня 2016 року, коли відповідач вигнав її з дітьми з дому. На даний час вона з дітьми змушена проживати в житловому будинку своїх батьків. У зв'язку з тим, що відповідач в добровільному порядку відмовляється впустити її з дітьми проживати в житловому будинку, вона змушена звернутися в суд з позовом про вселення до нього тому, що умов для проживання і розвитку дітей в її батьків немає. У судовому засіданні позивачка позов підтримала, додатково суду пояснила, що вказаний будинок є їхньою спільною власністю, а відповідач фізично вигнав її з дітьми. Відповідач агресивно настроєний, не дозволяє їй з дітьми користуватися спільним будинком, вважає його своєю особистою власністю. Такі дії відповідача є неприпустимими, оскільки вони разом, перебуваючи в шлюбі здійснювали будівництво та ремонт будинку. На даний час відповідач закрив ворота і не впускає їх з дітьми навіть на подвір'я. Вона і їхні спільні діти не мають можливості увійти до будинку, змушені проживати в її батьків, де немає відповідних умов. В зв'язку з тим, що їхній з відповідачем син досяг повноліття, просила суд її позов в тій частині не розглядати. Крім того зазначає, що саме відповідач вчинив неправомірні дії намагаючись вигнати її з будинку, що було підставою звернення до правоохоронних органів для притягнення відповідача до відповідальності. Позивач [PERSON], свій позов підтримав з підстав, наведених в позовній заяві. Додатково суду пояснив, що в батьків є конфлікт, вони розлучилися. З моменту народження він проживав у вказаному будинку тому вважає, що як син відповідача має право на проживання у його будинку. Відповідач у судовому засіданні позовів не визнав, вважає себе одноосібним власником житлового будинку, який знаходиться в с.Ясень по вул.Вагилевича, 316 котрий був йому подарований батьком. Як власник будинку він вправі на власний розсуд розпоряджатися своїм майном. В нього на даний час виник конфлікт з позивачами, останні вчиняли щодо нього протиправні дії, на даний час ведеться розслідування. Він категорично не бажає, щоб позивачка з якою він розлучився та їхні діти проживали в його будинку. Останні мають можливість проживати в будинку батьків позивачки. Там є всі умови для проживання та розвитку дітей. Оскільки позивачі били його, він не вбачає можливим їхнє проживання разом. Вислухавши учасників процесу, вивчивши матеріали справи суд, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з таких підстав. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи,які беруть участь у справі,мають рівні права щодо подання доказів,їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків,встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін. Згідно ч. ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Копією рішення Рожнятівського районного суду від 05 серпня 2016 року підтверджено, що сторони з 10 січня 1998 року по 05 серпня 2016 року перебували в зареєстрованому шлюбі. Двох неповнолітніх дітей згідно рішення суду залишено проживати з матір'ю. Копією договору дарування (а.с.11) підтверджено, що відповідач є власником будинку, який знаходиться в [ADDRESS] Рожнятівського району Івано-Франківської області. Копією погосподарської книги спірного домогосподарства ([ADDRESS]) (а.с.12-13) підтверджено, що позивачка та їхні з відповідачем діти зареєстровані в даному житловому будинку. Згідно акту від 03 жовтня 2016 року (а.с.14) [PERSON], разом зі своїми дітьми вимушена була покинути своє господарство, в зв'язку зі скандалом з чоловіком і з липня 2016 року не проживає в житловому будинку в [ADDRESS], а проживає у своїх батьків. Матеріально побутові умови проживання [PERSON] в даний час важкі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло; ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України,з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Судом встановлено, що діти сторін зареєстровані з правом проживання за вищевказаною адресою, де нині живе їх батько та вирішується питання щодо вселення їх матері, іншого власного житла не мають. Суд приходить до висновку, про те що розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] та втрата сімейних відносин не впливає на право користування спірним будинком [PERSON] з дітьми. Щодо неповнолітньої дочки сторін [PERSON], [INFO], то окрім вищевказаних підстав (ст. 156 ЖК України, ст. 405 ЦК), підставою до її вселення за вищевказаною адресою також є приписи ст. 29 ЦК України щодо місця проживання неповнолітніх дітей. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Враховуючи положення ч. l ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. ч.7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Посилання відповідача як підставу заперечень проти позовів на норми цивільного законодавства, які визначають, що власник будь чого має право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд і вимагати усунення перешкод у здійсненні свого права, то на думку суду в даному випадку вони не можуть бути застосовані, так як виниклі між сторонами правовідносини підлягають регулюванню спеціальними нормами права, які виписані у житловому законодавстві. Оцінивши подані докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є підставними, відповідач створив перешкоди для користування житловим приміщенням, тому їхні права підлягають відновленню шляхом їхнього вселення в спірний будинок. На підставі ст.ст.15,16, 156, 157 ЖК України, ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved