Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи: Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області, Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом з тим у жовтні 2014 року позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просили суд визнати [PERSON] та новонароджену доньку відповідачки [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме кімнатою [ADDRESS] та стягнути з [PERSON], на користь ПАТ «ТРЗ» судовий збір у сумі 243,60 гривень. В судовому засіданні представник позивача - Босенко Т.Ю. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на те, що [PERSON] фактично перестала проживати у відомчому гуртожитку ПАТ «ТРЗ» і тому разом із своєю новонародженою донькою має бути визнана особами, що втратили право користування вказаним житловим приміщенням. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги ПАТ «ТРЗ» і просив суд позов задовольнити із підстав, наведених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] повністю заперечувала проти заявленого до неї та її малолітньої доньки позову. При цьому вона вказала, що позовні вимоги ПАТ «ТРЗ» безпідставні та не ґрунтуються на законодавстві України та факти наведені позивачем надумані і не відповідають дійсності. Такими діями позивач намагається відплатити їй особисто за її участь в спорі мешканців гуртожитку із позивачем про безпідставне завищення тарифів з боку ПАТ «ТРЗ» до осіб які проживають в гуртожитку. Крім того факти викладені в позові не відповідають дійсним обставинам і таким чином в задоволенні позову ПАТ «ТРЗ» необхідно відмовити. Прокурор в цивільній справі Чулков А.П. в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову ПАТ «ТРЗ». При цьому він вказав, що задоволення позову неможливе, оскільки це порушить конституційні права [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON], які таким чином буду позбавлені місця проживання і по суту стануть безхатченками. Представник третьої особи Управління Державної міграційної служби України в Полтавській області в судове засідання не з'явився та просив слухання справи проводити без своєї участі. При цьому при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Ленінської районної у м. Полтаві ради Соц Н.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову ПАТ «ТРЗ». При цьому вона вказала, що задоволення позову неможливе, оскільки це порушить не тільки конституційні права [PERSON] а і права її малолітньої доньки [PERSON], яка буде позбавлена можливості отримувати відповідне соціальне забезпечення зі сторони держави, яке обумовлене визначенням місця реєстрації дитини. Тобто відвідування лікарів, запис до дитячого садка, школи і таке інше. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, прокурора та представників третіх осіб, свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов ПАТ «Тепловозоремонтний завод» до [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням не підлягає до задоволення з наступних підстав. Так судом встановлено, що рішенням господарського суду Полтавської області від 04.04.2002 року визнано право власності на гуртожиток «Тепловозник», що знаходиться за адресою [ADDRESS] за відкритим акціонерним товариством «Тепловозоремонтний завод» У відповідності до вимог ЗУ «Про акціонерні товариства» 24.05.2013 року Відкрите акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод» змінило організаційно правову назву на Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод». Згідно п.п. 1.1. Статуту - Публічне акціонерне товариство «Тепловозоремонтний завод» є правонаступником всіх прав та обов'язків Відкритого акціонерного товариства «Тепловозоремонтний завод». Так 06.09.1998р. [PERSON] отримала ордер на житлову площу в гуртожитку «Тепловозник», що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі чого заселилася разом із донькою [PERSON] та [PERSON] в кімнату [ADDRESS]. Як встановлено в ході розгляду справи [PERSON] проживала та продовжує проживає у вказаному гуртожитку із моменту заселення і до теперішнього часу. Але як вказує в позовній заяві позивач та пояснив в судовому засіданні його представник, з січня 2012 року [PERSON] за вище вказаною адресою не проживає, що підтверджується актами від 16.09.2013р., 14.05.2014р., 06.08.2014р., доповідними записками від 30.05.2013р., 06.08.2014р. Такі саме свідчення про не проживання [PERSON] в гуртожитку дали і допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача: [PERSON], [PERSON], [PERSON], які є черговими по гуртожитку. Суд критично сприймає як подані стороною позивача вищевказані акти, складені черговими гуртожитку та пояснення чергових та завідуючої гуртожитком [PERSON], дані ними в судовому засіданні в якості свідків, оскільки дані особи перебувають у трудових відносинах з позивачем, що певним чином впливає на їхню позицію в судовому засіданні. Крім того ці ж чергові не можуть в повній мірі вставити факт проживання чи не проживання [PERSON] в гуртожитку, оскільки чергують із періодичністю в три дні і фактично не мають фізичної можливості відстежувати місце знаходження відповідачки. Наряду з цим чергова [PERSON] під час допиту в якості свідка зазначила, що бачила [PERSON] до 2014 року у гуртожитку, тим самим підтвердивши факт її проживання у ньому. Допитані в якості свідків [PERSON] та [PERSON], сусіди по кімнатах гуртожитку підтвердили факт постійного проживання [PERSON] з родиною та донькою у вказаній кімнаті гуртожитку. Статтею 71 ЖК України встановлено - визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до статей 316, 319, 321 ЦК України - правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до чинної Постанови Ради міністрів УРСР від 3 червня 1986 р. N 208 «Про затвердження Примірного положення про гуртожитки», з гуртожитку без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено в тому числі одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Крім того відповідно до ст.ст. 124, 125 Житлового кодексу Української РСР (чинного) без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. Як було встановлено в судовому засіданні, окрім, зазначеної кімнати у гуртожитку іншого житла у [PERSON] не має. Житло, а саме квартира [ADDRESS] на яке позивач вказує як на постійне місце проживання [PERSON], є тимчасовим помешканням батька її доньки [PERSON] в якому він проживає на орендних умовах та яке не належить йому на праві власності. В підтвердження постійного проживання [PERSON] в гуртожитку суду були також надані письмові матеріали та докази, зокрема: акт обстеження житлових умов, пояснення сусідів, які в противагу від чергових постійно проживають в гуртожитку. На підставі викладеного вище та

Outcome: dismissed