Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку. Свої вимоги мотивував тим, що 10 липня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 21/25 частин житлового будинку [ADDRESS] . За даним договором їй в користування перейшли конкретні приміщення та господарські споруди. Після смерті [PERSON] у 2008 році спадщину приймає її онук - [PERSON] . Навесні 2015 року вона вирішила приватизувати земельну ділянку біля будинку, звернулась до землевпорядної організації, представник якої влітку 2016 року повідомив, що дана земельна ділянка вже приватизована [PERSON] . Вважає, що приватизація земельної ділянки була здійснена з порушенням законодавства, оскільки вона будь-яких погоджень не надавала. На підставі ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України просила суд визнати недійсним свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку, видане на [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 17 жовтня 2017 року [PERSON] подала заяву про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 115-122). Вказала, що 06 березня 2000 року рішенням виконавчого комітету міської ради було передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0183 га для обслуговування житлового будинку по [ADDRESS] . У травні 2000 року [PERSON] отримала державний акт на вищевказану земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] . Після смерті [PERSON] її онук [PERSON] 01 квітня 2015 року отримав свідоцтво про право на спадщину на дану земельну ділянку. Про вищевказані рішення їй стало відомо лише 20 вересня 2017 року при розгляді цієї справи, тому просить поновити строк для оскарження рішення та державного акту на земельну ділянку у відповідності до ст. 73 ЦПК України. Вказала, що між нею та [PERSON] був погоджений порядок користування земельною ділянкою, а [PERSON] самостійно змінила його, схеми користування 1984 року та 2000 року відрізняються. Будь-яких погоджень не отримувала. Частина земельної ділянки має відповідати розміру належної частини до будинку. Загальна площа земельної ділянки біля будинку складає 868 кв.м. Враховуючи, що [PERSON] належить 4/25 частин житлового будинку, то вона мала приватизувати земельну ділянку площею 138 кв.м. Натомість вона збільшила частину земельної ділянки на 45 кв.м. та площа складає вже 183 кв.м. Вказала, що право користування земельною ділянкою мало здійснюватись ними спільно, за погодженням, тому вважає своє право порушеним. У подальшому видане свідоцтво про право на спадщину є також незаконним. Просила суд поновити строк для оскраження рішення ради, державного акту на право власності; визнати незаконним рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святшинського району Київської області №73/5 від 06 березня 2000 року про передачу [PERSON] у власність земельну ділянку площею 0,0183га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , визнати незаконним державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку 0,0183га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] , виданий на імя [PERSON] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину, видане 01 квітня 2015 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Бєлякову Р.О. на земельну ділянку площею 0,0183га для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 листопада 2017 року по справі призначено земельно-технічну експертизу. 04 червня 2018 року до суду надійшов висновок експерта та провадження по справі було відновлено. За клопотанням відповідача [PERSON] суд продовжив розгляд справи за правилами загального позовного провадження та 10 грудня 2018 року було закрито підготовче судове засідання. 21 травня 2019 року до суду подана заява відповідача [PERSON] Вказав, що ст.261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, а тому обов`язок доведення терміну, з якого особі стало відомо (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. У позові [PERSON] стверджує, що про оскаржувані рішення ради їй стало відомо лише влітку 2016 року, але жодного доказу цим обставинам суду не надала. Через відсутність документації по виготовленню державного акту не можливо встановити чи не погоджувала межі позивачка. Вказав, що зі слів його бабусі [PERSON] ще за її життя знала про приватизацію нею земельної ділянки. Просив застосувати строки позовної давності, оскільки його бабуся померла ще в 2008 році, та відмовити в задоволенні позову. При розгляді справи було залучено у якості співвідповідача виконавчий комітет Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області та у якості третьої особи державного нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори В.М. Панікар. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Просив суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області та державний нотаріуса Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори В.М. Панікар не з`явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Направили суду листа про розгляд справи в їх відсутність. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №46/4 від 19 березня 1984 року дозволено [PERSON] , яка проживає в [ADDRESS] продати Ѕ частину її житлового будинку житловою площею 56,4 кв.м., що належить їй на праві особистої власності - [PERSON] , яка проживає в м .Боярка [ADDRESS] як наймач. Працює ПМК-5 «Київтрансгаз». Склад сімї 3 чол. [PERSON] пенсіонерка і за станом здоров`я не вспромозі обслуговувати весь житловий будинок житловою площею 93,0 кв.м. 10 липня 1984 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 21/25 частин житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Договором сторони погодили також, які приміщення будинку, господарські будівлі та споруди переходять в користування покупця. Згідно штампу, що міститься на договорі, право власності [PERSON] на 21/25 частин зареєстровано. Відповідно до ст. 22 ЗК України, 1990 року чинного на час прийняття оскаржуваного рішення, право володіння або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує це право. Приступати до використання наданої земельної ділянки (в тому числі і на умовах оренди) до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право постійного користування землею, забороняється. За ст. 23 ЗК України право володіння або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, районними радами народних депутатів. За ст. 6 ЗК України 1990 року, чинного на час отримання [PERSON] державного акту на право власності на земельну ділянку, громадяни України мають право на одержання у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); тощо. Передача земельних ділянок у власність громадян провадиться місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. У відповідності до ст. 17 ЗК України 1990 року, передача земельних ділянок у колективну та приватну власність провадиться Радами народних депутатів, на території яких розташовані земельні ділянки. Громадяни, заінтересовані у передачі їм у власність земельних ділянок із земель запасу, подають заяву про це до сільської, селищної, міської, а у разі відмови - до районної, міської, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Ради народних депутатів за місцем розташування земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розмір і місце розташування ділянки, мета її використання і склад сім`ї. Відповідна Рада народних депутатів розглядає заяву і у разі згоди передати земельну ділянку у власність громадянину замовляє землевпорядній організації розробку проекту її відведення. Проект відведення земельної ділянки погоджується з сільською (селищною) Радою народних депутатів, з районними (міськими) землевпорядним, природоохоронним і санітарним органами, органом архітектури і подається до районної (міської) Ради народних депутатів для прийняття рішення про передачу громадянину земельної ділянки у власність. 05 травня 2000 року [PERSON] отримала державний акт (серія [NUMBER] ) про право власності на земельну ділянку площею 0,0183га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. З копії державного акту вбачається, що виданий на підставі рішення виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області №73/5 від 06 березня 2000 року. Відповідно до ст. 42 ЗК України 1990 року, чинного на час отримання державного акту, громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду. Наступні зміни в розмірі часток у спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі, що сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін установленого порядку використання та розпорядження земельною ділянкою. Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі. Якщо згоди на використання та розпорядження спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується судом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Як на доказ порушення своїх прав [PERSON] вказувала, що між сторонами був погоджений порядок користування земельною ділянкою, а межі при приватизації вона не погоджувала. З листа Головного управління Держгеокадастру у Київській області №9-10-0.62-710/2-18 від 19 січня 2018 року вбачається, що технічна документація на спірну земельну ділянку в управлінні відсутня, в архіві наявний архівний примірник державного акту, зареєстрованого на ім`я [PERSON] . При вирішенні спору суд враховує, що чинним законодавством (на час отримання державного акту) обов`язковою умовою є погодження меж з суміжними землекористувачами, землевласниками, а приступати до використання земельної ділянки лише після до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документу, що посвідчує право постійного користування землею, забороняється. Тобто законом встановлена презумпція погодження меж. Без таких погоджень видача державних актів була та подальше використання є неможливим. Позивач не надала суду доказів обставинам щодо не погодження нею меж, самовільного встановлення меж [PERSON] , не заявила клопотання про їх витребування у разі складнощів в їх отримання. Відсутність документального підтвердження, через незбереження їх в архівах управління, не може ототожнюватись з непогодження таких меж. Також суд враховує, що після отримання державного акту [PERSON] , ще за її життя, користувалась земельною ділянкою, будь-яких заперечень з боку позивача не було. Матеріали справи не містять доказів того чи по факту змінювались межі земельної ділянки з 1984 року. Ні у позові, ні в судовому засіданні такі пояснення та докази суду не надали. Не встановлено такої обставини і у проведеній судовій експертизі, оскільки експерт не досліджував зміну цієї межі по факту, а обмежився лише дослідженням документів. Відповідно до ст.91 ЗК УРСР 1970 року, в редакції чинній на момент продажу будинку позивачу, особи, яким належить будинок на праві спільної власності, користуються земельною ділянкою спільно. Порядок користування нею визначається співвласниками будинку залежно від розміру часток в спільній власності на будинок. Наступні зміни в розмірі часток в спільній власності на будинок, які сталися у зв`язку з прибудовою, надбудовою або перебудовою, не тягнуть за собою змін встановленого порядку користування ділянкою. Угода про порядок користування земельною ділянкою є обов`язковою і для особи, яка згодом придбає відповідну частку в спільній власності на цей будинок. Якщо згоди на користування спільною земельною ділянкою не досягнуто, спір вирішується в порядку, встановленому статтею 167 цього Кодексу. За ст.167 цього Кодексу спори між співвласниками індивідуальних будівель на землях міст, селищ міського типу і на земельних ділянках у сільських населених пунктах, що відводяться виконавчими комітетами сільських Рад народних депутатів, про порядок користування спільною земельною ділянкою розглядаються судами. На підтвердженні доводів позову та за клопотанням позивача судом було проведено експертизу. Згідно висновку експерта №1-24/05 за результатами проведення земельно-технічної експертизи від 24 травня 2018 року судового експерта Гучко О.В.: «Встановити чи відповідають кути повороту, відстані від будинку земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , з плану розділу між [PERSON] та [PERSON] , затверджену рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 19 березня 1984 року, кутам повороту, відстані від будинку земельної ділянки, зазначеної в Державному акті на право власності на землю № [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] Боярською міською радою народних депутатів 05 травня 2000 року, площею 0,0183 га з кадастровим номером [NUMBER] , не вбачається за можливе, оскільки, на вказаних документах, дані, які підлягають порівнянню, не зазначені. Розмір меж та конфігурація земельної ділянки, що зазначена на плані розділу між [PERSON] та [PERSON] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 19 березня 1984 року, не співпадає з розміром меж та конфігурацією земельної ділянки, згідно Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] . Частка 4/25 в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , від площі земельної ділянки 868 м2, що вказана в плані розділу між [PERSON] та [PERSON] , який затверджений рішенням виконавчого комітету Боярської міської ради від 19 березня 1984 року, не відповідає частці земельної ділянки площею 0,0183 га, що зазначена в Державному акті на право власності на землю № [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] Боярською міською радою народних депутатів 05 травня 2000 року, з кадастровим номером [NUMBER] . Частка 4/25 в будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , від площі земельної ділянки 600,00 кв.м., що зазначена в Договорі купівлі - продажу від 10.07.1984р., не відповідає частці земельної ділянки площею 0,0183 га, що зазначена в Державному акті на право власності на землю № [NUMBER] , виданого на ім`я [PERSON] Боярською міською радою народних депутатів 05 травня 2000 року, з кадастровим номером [NUMBER] . Позивач стверджував, що висновком експерта встановлено порушення, а саме не відповідність розміру приватизованої земельної ділянки - частині будинку, що перебувала в спільній частковій власності. З даного висновку вбачається, що експерт вираховував площу земельної ділянки від площі будинку, що перебувала у власності [PERSON] . Разом з тим, з даного висновку не можливо встановити яка площа земельної ділянки вцілому біля будинку, яка площа земельної ділянки залишилась у користуванні [PERSON] , відсутність погодження іншого співвласника, яким чином відбулась зміна розміру меж та конфігурації земельної ділянки Також суд враховує, що чинними нормами земельного законодавства, як на час укладення договору купівлі-продажу будинку, так і на даний час відсутня заборона співвласникам визначити порядок користування не враховуючи частин будинку. За загальним правилом дійсно земельна ділянка визначається відповідно до часток в будинку, разом з тим дана норма вказує, що порядок користування визначається співвласниками спільно. Так, з наданого суду рішення виконавчого комітету №14/4 від 19 березня 1984 року не лише надано дозвіл на продаж частини будинку, але й в користування [PERSON] переходить земельна ділянка площею 661 кв.м згідно схеми, що додається. З поданої схеми вбачається, що всього огороду - 868 кв.м, [PERSON] виділено 207 кв.м, а [PERSON] - 661 кв.м. Дана схема і площі ділянок погоджені як [PERSON] , так і [PERSON] , про що поставили свої підписи. На підставі наведеного, оскільки не встановлено заборони визначити порядок користування земельної ділянкою іншим чином, що влаштовувало всіх співвласників, дана схема жодною стороною не оскаржувалась з 1984 року, до суду ніхто не звертався, тому твердження позивача щодо порушення пропорційності суд до уваги не бере. Також звертає суд увагу, що схемою розподілу в користування [PERSON] переходила земельна ділянка площею 207 кв.м, а приватизували остання земельну ділянку площею 183 кв.м. Позивач у судовому засідання пояснень суду щодо даних обставин не надав. Не міститься в матеріалах справи і доказів в чому саме відбулась зміна конфігурації та площі земельної ділянки, експерт у висновку дані обставини не зазначає. Належних та допустимих доказів того, що така зміна відбулась за рахунок земельної ділянки [PERSON] матеріали справи не містять. Вцілому в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо площі земельної ділянки, яка на даний час знаходиться біля будинку, яка перебуває в користуванні позивача, та яким чином приватизована земельна ділянка порушує право позивача на користування земельною ділянкою, що відведена їй в користування. Тому позовні вимоги про визнання рішення ради та державного акту недійсними задоволенню не підлягають, оскільки позивач не довела належними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги. [INFO] померла [PERSON] померла, що підтверджено актовим записом про смерть №579 від 25 листопада 2008 року, складений виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області та свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] . З матеріалів спадкової справи вбачається, що за життя [PERSON] склала заповіт, яким все свої майно заповідала онукові [PERSON] . У ст. 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Ст. 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. 01 квітня 2015 року державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 0,0183га з кадастровим номером [NUMBER] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Оскільки свідоцтво про право на спадщину видано на підставі рішення та державного акту на право власності, для визнання недійсними яких суд підстав не має, тому не підлягають до задоволення і вимоги про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed