Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому зазначала, що 01 грудня 2012 року звернулася до Печерського відділення Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк», Банк) для проведення поповнення рахунку свого мобільного телефону. Спеціаліст Банку повідомив, що для проведення будь-яких платежів через відділення Банку їй необхідно отримати кредитну картку. Незважаючи на те, що їй потрібно було провести разовий платіж, відповідач роздрукував договір на випуск та обслуговування кредитної карти № [NUMBER] в одному екземплярі, другого екземпляру цього договору їй надано не було. Крім того, відповідач повідомив її про те, що для проведення будь-яких операцій по кредитній картці вона спочатку повинна поповнити її власними коштами та, що всі операції поводяться особисто нею через термінал Банку. З моменту отримання кредитної картки вона використовувала її рідко. 03 та 24 жовтня 2013 року на свій мобільний телефон вона отримала СМС з текстом повідомлення про існуючу заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк». Для роз'яснення причин виникнення кредитної заборгованості вона звернулася до Печерського відділення ПАТ КБ «ПриватБанк», та під час розмови з його спеціалістами їй було повідомлено про те, що банк самостійно приймає рішення про виділення кредитної лінії на кредитну карту і надання її письмової згоди на отримання кредиту йому не потрібно. Також, її повідомили про те, що до її кредитної карти прикріплений регулярний платіж у розмірі 300 грн. на місяць за номером контрактного мобільного телефону [NUMBER], оператора мобільного зв'язку ТОВ «Голден Телеком» та власником якого є [PERSON] Також, стверджувала про те, що останній їй не знайомий. Із виданої відповідачем виписки № 176356 від 24 жовтня 2013 року кредитної карти № [NUMBER] за період з 01 грудня 2012 року по 24 жовтня 2013 року, вона встановила, що 06 серпня 2013 року відповідач самостійно, без її письмової згоди, відкрив кредитний ліміт в розмірі 2000 грн. 01 вересня 2013 року без її відома з карткового рахунку було списано грошові кошти у розмірі 302 грн. 68 коп., 01 жовтня 2013 року - 309 грн., всього на суму - 611 грн. 68 коп. Не погоджуючись з цим боргом, 24 жовтня 2013 року вона подала до банку письмову вимогу про надання їй копій документів, які б засвідчували її згоду на отримання кредиту у розмірі 2000 грн. та письмову заяву про прикріплення до кредитної карти регулярного платежу за мобільний зв'язок. У наданій відповіді від 10 грудня 2014 року № 20.1.0.0.0/7-20131025/2226 відповідач підтвердив усні пояснення спеціалістів Печерського відділення Банку, відповідальність за списання грошових коштів з кредитної карти № [NUMBER] в оплату послуг контрактного мобільного зв'язку повністю поклав на неї та з метою їх повернення рекомендував звернутися до ТОВ «Голден Телеком». 30 січня 2014 року вона звернулася до ТОВ «Голден Телеком» з листом про повернення на її кредитну карту № [NUMBER] грошових коштів у сумі 611 грн. 68 коп., які були без її відома перераховані Банком та зараховані в оплату номера мобільного зв'язку [NUMBER]. Відповіді на це звернення вона не отримала. 17 січня 2014 року направила на адресу відповідача досудове попередження з вимогою закрити всі незаконні операції та надати їй довідку про відсутність у неї заборгованості перед Банком. У своїх листах № 20.1.0.0.0/7-20140127/573 від 27 січня 2014 року, № 20.1.0.0.0/7-20140219/53 від 19 лютого 2014 року, № 20.1.0.0./7-20140122/1588 та № 20.1.0.0./7-20140122/1588 від 17 березня 2014 року відповідач повідомив, що її досудове попередження від 17 січня 2014 року прийнято до уваги та знаходиться в роботі. Із виписки за № 1017691 від 06 серпня 2014 року з розрахунку кредитної карти № [NUMBER] за період з 01 вересня 2013 року по 06 серпня 2014 року, їй стало відомо, що сума її заборгованості зросла до 1563 грн. 40 коп., оскільки Банком було нараховано відсотки, штраф та пеню на незаконно списані з її карти кошти. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки відповідно до ст. 1071 ЦК України, банк може списати грошові кошти з рахунку клієнта на підставі його розпорядження, або без його розпорядження, на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Жодних розпоряджень Банку на списання коштів із свого рахунку № [NUMBER] в оплату регулярного платежу послуг мобільного зв'язку за договором 219302 за № рахунку [NUMBER], № телефону [NUMBER], п-к [PERSON] вона не давала. Відповідно до ст. 1073 ЦК України, у разі безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунку банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. З огляду на викладене просить стягнути з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь матеріальну шкоду у розмірі 1563 грн. 40 коп. Крім того, не повідомивши про відкриття кредитної лінії на карту № [NUMBER], відповідач допустив суттєві порушення умов укладення договору на випуск та обслуговування кредитної карти, чим порушив її права як споживача кредитних послуг. Внаслідок таких неправомірних дій відповідача вона зазнала душевних страждань, тому вважає, що Банк завдав їй моральної шкоди, яку вона оцінює у розмірі 4000 грн. Представник позивача [PERSON] у суді позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та надав пояснення аналогічні викладеному вище та змісту позовної заяви. Представник відповідача Олейнік Н.О. 02 грудня 2014 року у судовому засіданні позовні вимоги не визнала просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 1066 ЦК України, за договором банківського рахунку банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Згідно із ст. 1067 ЦК України, договір банківського рахунка укладається для відкриття клієнтові або визначеній ним особі рахунка у банку на умовах, погоджених сторонами. Банк зобов'язаний укласти договір банківського рахунка з клієнтом, який звернувся з пропозицією відкрити рахунок на оголошених банком умовах, що відповідають закону та банківським правилам. Банк не має права відмовити у відкритті рахунка, вчинення відповідних операцій за яким передбачено законом, установчими документами банку та наданою йому ліцензією, крім випадків, коли банк не має можливості прийняти на банківське обслуговування або якщо така відмова допускається законом або банківськими правилами. У разі необґрунтованого ухилення банку від укладення договору банківського рахунка клієнт має право на захист відповідно до цього Кодексу. Договір банківського рахунка укладається двома шляхами: або укладання та підпис договору як єдиного документа, або без такого документа. Відсутність договору банківського рахунка як єдиного документа не означає відсутності договірних відносин. Подача заяви про відкриття рахунка є офертою, а дозволяючи підпис керівника банку - акцептом. Судом встановлено, що 18 червня 2012 року [PERSON] подала до ПАТ КБ «ПриватБанк» письмову анкету-заяву про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у відповідача, ти самим надала свою згоду на, що Заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг і Тарифами складають укладений Договір про надання банківських послуг. В зазначеній анкеті-заяві [PERSON] зазначила бажаний ліміт за платіжною карткою у розмірі 10000 грн. Також своїм підписом позивач підтвердила, що ознайомилася і згодна з Умовами та Правилами надання банківських послуг. Згідно із умовами ч. 2 Умов і Правил надання банківських послуг, [PERSON] може самостійно керувати своїми банківськими операціями, оскільки код необхідний для проведення операцій з використанням платіжної карти буде відомий тільки держателю цієї карти. Із дублікатів квитанцій № 2793334664 від 01 вересня 2013 року та № 2851271426 від 10 жовтня 2013 року видно, що [PERSON] перерахувала кошти у сумі 600 грн. (300 грн. та 300 грн.) із свого рахунку № [NUMBER] відкритого у ПАТ КБ «ПриватБанк» на рахунок одержувача ТОВ «Голден Телеком» № 26002060407055.Призначення платежу: сплата мобільного зв'язку за договором 219302 за № рахунку [NUMBER], № телефону [NUMBER], п-к [PERSON] З наведеного вбачається, що між позивачем [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» 18 червня 2012 року укладено договір банківського рахунку. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1068 ЦК України, банк зобов'язаний вчиняти для клієнта операції, які передбачені для рахунків даного виду законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту, якщо інше не встановлено договором банківського рахунка. Банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом. У ст. 1069 даного Кодексу передбачено, що якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Враховуючи, що позивач була ознайомлена з умовами та правилами надання банківських послуг та мала право самостійно з допомогою відомого лише їй коду здійснювати операції з використанням платіжної картки, суд приходить до висновку, що відповідач не здійснював з її рахунку списань кредитних коштів без її згоди. Крім того, позовна вимога [PERSON] про стягнення з Банка на її користь завданої матеріальної шкоди є безпідставною, оскільки кошти перераховані з картки позивача в сумі 1563 грн. 40 коп. є не її власними, а кредитними, тому шкоди її майну не було завдано. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь матеріальної шкоди є безпідставними та не обґрунтованими, тому її позов в цій частині задоволенню не підлягає. Не підлягають, також, задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про стягнення з ПАТ КБ «ПриватБанк» на її користь моральної шкоди, виходячи із наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У ч. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, у порушенні прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У даному випадку спірні правовідносини виникли з договірних правовідносин. Згідно із ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Умовами банківського договору укладеного 18 червня 2012 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» та нормами ЦК України про зобов'язання не передбачено відшкодування моральної шкоди. Посилання позивача на ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо відшкодування моральної шкоди є також, безпідставними, оскільки позивачем не доведено порушення його прав як споживача кредитних послуг. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed