Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

У серпні 2017 року представник заявника звернувся до суду із заявою, у якій просив: встановити факт належності до громадянства України [PERSON], [INFO], уродженця Республіки Хорватія.На обґрунтування заяви послався на те, що 29 грудня 2011 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну виданого ВГІРФО ГУ МВС України у Львівській області, громадянину Республіки Хорватія [PERSON], [INFO], було видано посвідку на постійне проживання серії [NUMBER], на підставі якої останній проживав на території України.13 лютого 2017 року, заявник отримав лист Головного управління державної міграційної служби України у Львівській обл. № 03.01/2434 від 07.02.2017 року про скасування дозволу на імміграцію в Україну до якого було долучено відповідне рішення ГУ ДМС України у Львівській області № 03.01/36 від 07.02.2017 року. Даним рішенням [PERSON] скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». При прийнятті вказаного рішення, ГУ ДМС України у Львівській області керувалось п.2 ч.1 ст.14 Закону України «Про громадянство України», 1991 року в редакції від 09.12.1994 року, чинної на день народження заявника. Заявник народився [INFO] року у м. Загреб, Республіка Хорватія, його батько [PERSON] громадянин Республіки Хорватія, мати [PERSON] громадянка України. Згідно висновку ГУ ДМС України у Львівській області про скасування дозволу на імміграцію в Україну від 07.02.2017 р. працівниками міграційної служби було встановлено, що мати заявника - [PERSON], [INFO], уродженка м. Сокаль Львівської області на момент народження свого сина - [PERSON] була документована паспортом громадянина України серії [NUMBER] «Про громадянство України» (в редакції 1991 року) [PERSON] є громадянином України з народження. Постановою від 06 липня 2017 року у справі №813/916/17, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до ГУ ДМС України у Львівській області про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну було відмовлено. Встановлення цього факту необхідно для отримання паспорта, який посвідчуватиме особу та громадянство заявника. Заявник та представник заінтересованої особи у судове засідання не з'явилися, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи. Представник заявника у судовому засіданні заяву підтримав, з підстав вказаних у заяві. Пояснив, що для отримання громадянства заявнику необхідно встановлення даного факту. Заслухавши представника заявника, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на таке. Згідно ч.1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов'язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. 29 грудня 2011 року на підставі дозволу на імміграцію в Україну виданого ВГІРФО ГУ МВС України у Львівській області, громадянину Республіки Хорватія [PERSON], [INFO], було видано посвідку на постійне проживання серії [NUMBER], на підставі якої останній проживав на території України, що підтверджується копією даної посвідки. Згідно рішення ГУ ДМС України у Львівській області № 03.01/36 від 07.02.2017 року, [PERSON] скасовано дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 1 статті 12 Закону України «Про імміграцію». Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 06 липня 2017 року у справі №813/916/17, у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до ГУ ДМС України у Львівській області про скасування рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну було відмовлено. Як зазначено у постанові, громадянство матері позивача та її постійне проживання на момент народження сина на території України підтверджується наявними в матеріалах особової справи [PERSON], копіями заяв про видачу паспорта (форма № 1), зокрема копією заяви про видачу паспорта [PERSON] від 21.06.1995 у зв'язку з одруженням (видано [NUMBER] від 21.06.1995). На звороті вказаної заяви наявна відмітка Червоноградського МВ УМВСУ у Львівській області від 27.03.1198 про вклеювання до паспорта [PERSON] фотокартки у зв'язку з досягненням 25-річного віку. Отже, у разі виїзду на постійне місце проживання за кордон, матір позивача [PERSON] зобов'язана була здати свій паспорт громадянина України до відповідних органів, проте факт вклеювання у 1998 році фотокартки до паспорта [PERSON] свідчить, що матір [PERSON] не оформляла виїзд на постійне місце проживання за кордон та на момент його народження постійно проживала території України. Враховуючи наведення, у [PERSON] були відсутні законні підстави на надання дозволу на імміграцію в Україну як іноземцю, оскільки він є громадянином України і з громадянства України встановленому порядку не виходив. Відповідно до ч.2 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 269 ЦК України встановлено, що особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом. Згідно ст.271 ЦК України, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері свого приватного життя. Відповідно до ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Незважаючи на відсутність офіційних документально підтверджуючих даних про громадянство заявника, наявність доказів того, що [PERSON] є громадянином України та те, що встановлення даного факту має юридичне значення для заявника, суд дійшов висновку про задоволення заяви.

Outcome: approved