Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У січні 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Олександрівський відділ державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області про звільнення майна з - під арешту. В обґрунтування позову зазначено, що 21.07.2014 року між ПАТ «НЕОС Банк», яке є правонаступником ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до п.2.1, 2.2. якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі відповідної документації. Так, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні Ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 44/43-958/2011 від 08.07.2011 року, згідно якого [PERSON] отримав кредит у сумі 160000,00 грн. та зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором № 44/43-958/2011 від 08.07.2011 року, між банком та [PERSON] 08.07.2011 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2017 року, постановою апеляційного суду Запорізької області від 13.02.2018 року по справі № 331/1406/16-ц встановлені факти правовідносин між позивачем та відповідачем. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під іпотекодержателем квартири виступає саме ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою № 47235830 від 29.04.2015 року Олександрівського (на той час Жовтневого) відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборону на його відчуження, номер запису про обтяження (спеціальний розділ) 9653671. Ст. 1 ЗУ «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку встановленого цим Законом. Ст. 37, 38 ЗУ «Про іпотеку» передбачено право Іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки згідно якого Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.. Відповідно до ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Зі змісту ч. 1 ст. 589 ЦК України вбачається, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотека є заставою нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частина 1 ст. 317 ЦКУ зазначає, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом у черговості їх державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 51 ЗУ «Про виконавче провадження» примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень ЗУ «Про іпотеку». Законом України «Про іпотеку» (ст. 33) встановлений вичерпний перелік підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки для задоволення вимог іпотекодержателя, а саме: на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. Відповідно до частини 6 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Відповідно до положень пункту 1 частини 1 статті 19 Цивільного процесуального кодексу України Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. На підставі вищевикладеного просить суд звільнити з під арешту нерухоме майно - квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що накладений постановою № 47235830 від 29.04.2015 року Олександрівського (на той час - Жовтневого) відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області накладений арешт на нерухоме майно, номер запису про обтяження (спеціальний розділ) 9653671. Стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 лютого 2019 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомлення мсторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 11.04.2019 року на 10 год. 00 хв. 10.04.2019 року до канцелярії суду від представника 3-ої особи Олександрівського ВДВС міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області Проценко Ю.М. надійшли письмові пояснення на позовну заяву ТОВ «Кредитні ініціативи» в яких зазначено, що 14.04.2015 року на виконання до відділу Олександрівського відділа державної виконавчої служби міста Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області надійшов виконавчий напис виданий Чуловським В.А. № 3914 від 19.03.2015 року про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] . За рахунок коштів отриманних від реалізації предмету іпотеки пропонується задовольнити вимоги ТОВ «Кредитні ініціативи» у розмірі 193341,42грн. 14.04.2015 року на підставі ст. 3, 4, 24, 25, 26, 27 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (№47235830) 22.04.2015 року на підставі ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 155,20грн. 22.04.2015 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 19334,14грн. 31.08.2016 року від стягувача ТОВ «Кредитні ініціативи» надійшла заява про залишення без виконнаня виконавчого напису № 3914 від 19.03.2015 року виданий Чуловським В . А. та повернення виконавчого документа стягувачу. 27.09.2016 року на підставі п. 1 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (за редакцією 02.06.2016року №1404-VIII (1404-19)) державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві за його заявою. Виконавчий збір та витрати на організацію та проведення виконавчих дій не стягнуто. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (за редакцією 02.06.2016року №1404-VIII (1404-19) у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого провадження виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведення виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовується інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дій, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній редакції) у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінчення виконавчого провадження. Згідно ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно ч. 2 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. А також в разі повного погашення [PERSON] виконавчого збору в розмірі 19334,14 грн. та витрат на організацію та проведення виконавчих дій в розмірі 155,20 грн., державним виконавцем буде вирішене питання про зняття арешту. Тому просить суд вирішити питання про зняття арешту враховуючи пояснення державного виконавця та враховуючи п. 1 ч. 1 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі 19334,14 грн. та ч. 2 ст. 42 Закону України «Про виконавче провадження» стягнення з боржника витрат на проведення виконавчих дій в розмірі 155,20 грн. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 04 листопада 2019 року справу призначено до судового розгляду на 03.03.2020 року на 09 год. 00 хв. В судове засідання представник позивача Ременюк Т.О. не з*явилася. Надала суду заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. За клопотанням представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином. Про причину неявки до суду не сповістив. А також у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Тому згідно зі ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином, повідомлений про дату, час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Від представника 3-ої особи Олександрівського відділу державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного межрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Чорноус В.М. надішла заява про розгляд справи за відсутності їх представника. У зв`язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб . Судовим розглядом встановлено, що 21.07.2014 року між ПАТ «НЕОС Банк», яке є правонаступником ПАТ «Банк Кіпру» та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір факторингу, відповідно до п. 2.1, п. 2.2. якого банк відступає фактору свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, право на вимогу якої належить банку на підставі відповідної документації. Так, внаслідок укладення вказаного договору відбулася заміна кредитора, а саме ТОВ «Кредитні Ініціативи» набуло статусу нового кредитора/стягувача за договором № 44/43-958/2011 від 08.07.2011 року, згідно якого [PERSON] отримав кредит у сумі 160000,00 грн. та зобов`язується повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування ним в сумі, строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. З метою забезпечення належного виконання зобов`язання за кредитним договором № 44/43-958/2011 від 08.07.2011 року, між банком та [PERSON] 08.07.2011 року укладено іпотечний договір, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору. Таким чином, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконав. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 10.08.2017 року та постановою Апеляційного суду Запорізької області від 13.02.2018 року по справі № 331/1406/16-ц встановлені факти правовідносин між позивачем та відповідачем. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно під іпотекодержателем квартири виступає саме ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості позивач був змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак позивачу стало відомо, що реалізувати заставне майно на даний час неможливо, оскільки постановою № 47235830 від 29.04.2015 року Олександрівського (на той час Жовтневого) відділу державної виконавчої служби міста Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області накладено арешт на нерухоме майно відповідача та заборону на його відчуження, номер запису про обтяження (спеціальний розділ) 9653671. У статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються Законом України «Про виконавче провадження», в даному випадку підлягає застосуванню Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до пункту 2 частини першої ст. 47 Закону № 606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» (за редакцією 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (1404-19) встановлено, що, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до частини четвертої, п`ятої ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIIІ від 02 червня 2016 року, арешт може бути знятий за рішенням суду, окрім як у випадках, передбачених частиною четвертою вказаної статті Закону. Згідно ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого, він позбавлений змоги у повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. У відповідності до норм частини першої, третьої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою статті 81 ЦПК України. За приписами частини першої статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved