Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому зазначив, що відповідно до укладеного договору № MRA0RX11100796 від 26.05.2006 року [PERSON] того ж числа отримав кредит у розмірі 6826,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, у порушення умов договору відповідач не повернув своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами, у зв'язку із чим, станом на 28.11.2016 року має заборгованість у сумі 135969,75 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 5647,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 5647,70 грн., заборгованості за пенею - 62723,40 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 73268,49 грн., яка була стягнута з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2013 року. Таким чином, різниця становить 62701,26 грн. На підставі цього ПАТ КБ «ПриватБанк» вимушений звернутися до суду із даним позовом та просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 66336,32 грн. та судовий збір у розмірі 1544,00 грн. Пізніше представник позивача уточнила позовні вимоги та зазначила, що станом на 28.11.2016 року [PERSON] має заборгованість у сумі 135969,75 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 5647,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 67598,65 грн., заборгованості за пенею - 62723,40 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума в розмірі 73268,49 грн., яка складається з 6147,70 грн. заборгованості за кредитом, 28593,55 грн. - заборгованості по процентам, 34562,07 грн. - пені, та 3465,17 грн. і 500 грн. штрафів, що була стягнута з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2013 року. Таким чином, різниця становить 67166,43 грн.: 39005,10 грн. - заборгованість по відсоткам та 28161,33 грн. - пеня. На підставі цього ПАТ КБ «ПриватБанк» просив стягнути з відповідача частину заборгованості за кредитним договором у сумі 66336,32 грн. (39005,10 грн. - заборгованість по відсоткам та 27331,22 грн. - пеня) та судовий збір у розмірі 1544,00 грн. Представник позивача, що діє на підставі довіреності, надала на адресу суду заяву про розгляд справи без її присутності, в якій зазначила, що підтримує позовні вимоги у повному обсязі, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи без його присутності, в яких зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить застосувати строк позовної давності. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся до ЗАТ КБ «Приватбанк» з метою отримання банківських послуг, у зв'язку з чим підписав заяву позичальника №MRA0RX11100796 від 26.05.2006 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 6826,60 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,00% на рік на строк 24 місяці до 26.05.2008 року. (а.с. 9 з.б.). Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» є правонаступником прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», у зв'язку із чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 30.04.2009 року змінено найменування позивача з ЗАТ КБ «Приватбанк» на ПАТ КБ «Приватбанк». (а.с. 18). Відповідач власним підписом у заяві підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»), а також Тарифами складає між ним та банком кредитно-заставний договір. Вказаний договір був укладений у порядку, передбаченому статтею 634 ЦК України, згідно з якою договором приєднання визнається договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно із п.п. 3.2.2., 3.2.3. Умов, клієнт зобов`язаний погашати кредит у порядку та строки відповідно до заяви, сплатити відсотки за користування кредитом відповідно до заяви та Умов. Повну сплату відсотків зобов'язаний здійснити не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту (а.с. 10 з.б.). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що відповідач зобов'язання щодо щомісячного погашення кредиту не виконує. Згідно із розрахунком заборгованості, наданого позивачем, заборгованість відповідача за кредитним договором №MRA0RX11100796 від 26.05.2006, станом на 28.11.2016 року складається із заборгованості за кредитом - 5647,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 67598,65 грн., заборгованості за пенею - 62723,40 грн., а всього на суму 135969,75 грн. (а.с. 62-63). Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15.10.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент-Банк», [PERSON] задоволені частково. Стягнуто з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором №MRA0RX11100796 від 26.05.2006 року в сумі 63268,49 грн., яка складається з заборгованості за кредитом - 6147,70 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом - 28593,55 грн, пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 24562,07 грн., штрафу (фіксована частина) - 500 грн. та штрафу (процентна складова) - 3465,17 грн. Стягнуто з ПАТ «Акцент-Банк» суму 10000 грн. Також з відповідачів стягнуто судовий збір в сумі 732,68 грн. солідарно. (а.с. 6). Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Позивач обов'язки за умовами договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачеві. Останній зобов'язався за договором повертати кредит з процентами періодичними платежами впродовж 24 місяців до 22 травня 2008 року включно. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. У випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, проте сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату відсотків за кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом, який наданий на 24 місяці - до 22 травня 2008 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 22 травня 2008 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами у період з 24 по 28 число кожного місяця. Починаючи з 23 травня 2008 року, відповідач мав обов'язок незалежно від пред'явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Вказана позиція викладена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року № 444/9519/12. Оскільки після спливу строку кредитування у позивача було відсутнє право нараховувати проценти за кредитом, то вимоги позивача про стягнення таких процентів за період з 23 травня 2008 року до 28 листопада 2016 року є необґрунтованими. Проте, зважаючи на те, що з відповідача рішенням Індустріального райсуду м.Дніпропетровська від 15.10.2013 року були стягнуті кошти станом на 08.02.2013 року, вказане рішення скасоване не було і є таким, що набрало законної сили, суд вважає, що в даному конкретному випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилося після ухвалення судом вищезазначеного рішення. Таким чином, позовні вимоги про стягнення процентів за користування кредитом в сумі 39005,10 грн. за період з 08.02.2013 року по 28.11.2016 року задоволенню не підлягають. Щодо вимог про стягнення заборгованості за пенею в сумі 27331,22 грн. суд зазначає наступне. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України, аналізуючи приписи статей 266 і частини другоїстатті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. Оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. З урахуванням переліченого, суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог і відносно стягнення заборгованості за пенею. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено, витрати по сплаті судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed