Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що відповідно до договору дарування від 28 грудня 2002 року НВО № 448837 вона є власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . З нею у цьому будинку зареєстрований її колишній чоловік - відповідач [PERSON] , шлюб з яким розірвано рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 27.10.2016 року, і вже тривалий час вона та відповідач не проживають разом та не ведуть спільного господарства. Останній не оплачує комунальні послуги, не бере участь в утриманні будинку, а використовує його в своїх протиправних цілях, в результаті чого в належному їй будинку неодноразово правоохоронними органами проводилися обшуки, а відносно [PERSON] порушено карні справи. Зазначає , що у них з відповідачем склалися неприязні стосунки, у зв`язку з чим вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів із заявами про захист. Зазначені дії відповідача створюють для неї неможливість проживання в будинку, обмежує її права власника на розпорядження та використання будинку на власний розсуд Посилаючись на викладене та вимоги ст.ст. 317, 319, 386, 391 ЦПК України, [PERSON] просила визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , та зобов`язати Чугуївський РВ ГУДМС України в Харківській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] у запереченнях на цей позов просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що [PERSON] належить лише 15/50 часток житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на території якого розташований ще один 3-ярусний житловий будинок загальною площею 422 кв.м, житловою площею -247 кв.м, який побудований ними (сторонами) під час шлюбу, однак не зареєстрований належним чином. Він після розірвання шлюбу з позивачкою проживає разом із сином в цьому 3-ярусному будинку, з якого [PERSON] , не маючи правовстановлюючих документів на будинок, виганяла сина з дому. Зазначає, що [PERSON] не надано доказів того, що він зареєстрований та проживає за вищевказаною адресою саме в належній позивачу частині будинку (а.с. 21-22). У вересні 2017 року [PERSON] , діючи як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням шляхом вселення його із сином в 3-ярусний житловий будинок загальною площею 422 кв.м, житловою площею 247 кв.м, який побудований під час шлюбу з [PERSON] і перебуває у їх спільній сумісній власності, однак не зареєстрований належним чином. В обґрунтування позову посилається на те, що у серпні 2017 року вони із сином не змогли увійти до будинку, оскільки там проживали сторонні особи, і були змінені замки. У зв`язку із чим син звертався до Чугуївського РВ ГУДМС України в Харківській області зі скаргою, за результатами розгляду якої рекомендовано звернутися до суду для поновлення порушених прав. Просив також зобов`язати [PERSON] не чинити перешкоди в користуванні вказаним будинком ( а.с. 61-63). Ухвалою Чугуївського міського суду Харківської області від 11 липня 2018 року позовні вимоги [PERSON] та зустрічний позов [PERSON] , який діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , об`єднані в одне провадження (а.с.122-123). Подалі у червні 2018 року [PERSON] надала пояснення на заперечення [PERSON] , в яких зазначала, що сам відповідач не заперечує факт не проживання в належній їй на праві приватної власності частині житлового будинку, тому просила застосувати до виниклих правовідносин вимоги ч.2 ст. 406 ЦК України та припинити сервітут [PERSON] на користування належним їй майном (а.с.100-102). У липні 2018 року [PERSON] подала заперечення проти зустрічного позову [PERSON] , посилаючись на відсутність достовірних доказів щодо належності йому вказаного будинку та порушення його прав власника проживанням сторонніх осіб у незареєстрованому житловому будинку та заміни замків на дверях останнього. Зазначала, що син на цей час досяг повноліття, тому відпали підстави подання позову в його інтересах. Представники сторін у судових засіданнях підтримали позовні вимоги сторін за заявленими підставами, просили розглядати справу за відсутності останніх. [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, свої позовні вимоги підтримала, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представники третіх осіб просили розглянути справу за їх відсутності відповідно до вимог чинного законодавства. [PERSON] до суду не з`явився повторно, повідомлявся про час та місце розгляду справи відповідно до вимог процесуального права, у зв`язку із чим суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю учасників справи. Суд, дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] , який діє як в своїх інтересах, так і в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 19 лютого 2000 року, мають сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 27.10.2016 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у зв`язку із припиненням шлюбно-сімейних відносин та спільного проживання (а.с. 7). Як вбачається з копії дублікату договору дарування будинку та земельної ділянки від 28 грудня 2002 року НВО № 448837, посвідченого приватним нотаріусом Чугуївського міського нотаріального округу Алексик Т.В., [PERSON] придбала в дар 15/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих на земельній ділянці, переданій у приватну власність, в [ADDRESS] , житловою площею - 22,4 кв.м, які складають приміщення: «4-1», «4-2», «4-3»; II, сараї «III», «Б1», «О», вбиральні «У», «Г», літня кухня «Б», погріб «В», навіс «П», огорожа «№1», «№3», водопровід «е» ( а.с.8,47). Відповідно до вимог пункту 2 частини 1 статті 57 СК України 15/50 частин будинку з відповідною частиною надвірних будівель, розташованих за адресою: [ADDRESS] , є особистою приватною власністю [PERSON] . За вказаною адресою [PERSON] зареєстрована з 21.01.2003 року. а [PERSON] - з 18.10.2005 року (а.с. 5зв., 6 зв.). Згідно копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Чугуєву, Чугуївському та Печенізькому районах Головного територіального управління юстиції у Харківській області, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 02 грудня 2017 року (актовий запис № 248). Після державної реєстрації шлюбу прізвище чоловіка зазначено: [PERSON] , дружини - [PERSON] (а.с.126). На підставі реєстрації нового шлюбу відповідач [PERSON] 23.03.2018 року отримав паспорт громадянина України ( документ № [NUMBER] , запис № 19700323-02078, орган, що видав паспорт, 6355) на ім`я [PERSON] ( а.с. 125). Рішенням Чугуївського міського суду Харківської області від 06 листопада 2018 року визнано об`єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] об`єкт незавершеного будівництва, тобто речей, предметів матеріального світу з яких складається житловий будинок 3-ярусний , загальною площею 422 кв.м, житловою площею 247 кв.м, з прибудовою. У будинку є мансарда, гараж, цокольний поверх, сауна, басейн, розташований за адресою: [ADDRESS] ; проведено поділ спільного сумісного майна та визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину зазначеного об`єкта незавершеного будівництва(а.с.157-159). Згідно копії технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , виготовленого КП «Чугуївське міжміське бюро технічної інвентаризації» на замовлення [PERSON] , вищезазначений будинок літ.Ш є самочинним(а.с. 161-165). Як зазначали сторони у своїх позовах після розірвання шлюбу [PERSON] із сином [PERSON] проживали у самочинно зведеному 3-ярусному будинку, спільного господарства з [PERSON] не вели, сімейних відносин не підтримували, у належній останній 15/50 частині житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , не проживали. З доданого до зустрічної позовної заяви [PERSON] акту про фактичне проживання громадян від 14.09.2017 року. складеного комісійно за участю голови ОСББ «Південний», [PERSON] та його син [PERSON] проживають з [PERSON] та її дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , але зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1 ст.321 Цивільного кодексу). Відповідно до ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить про те, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. [PERSON] як член сім`ї власника частини житлового будинку [PERSON] набув право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. [PERSON] спільним побутом із [PERSON] не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі вимог ч.2 ст.406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). За таких обставин позов [PERSON] в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним їй житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про зобов`язання Чугуївського РВ ГУДМС України в Харківській області зняти відповідача з реєстраційного обліку за вказаною адресою, то суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 року № 1383-1У зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду ( про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом із тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК; ст. 405 ЦК України тощо). Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 р., постанові Верховного Суду від 18 грудня 2018 року (справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18), постанові Верховного Суду від 07 листопада 2019 року (справа № 520/9276/17, провадження № 61-15763св18). Відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. За таких обставин зазначене рішення суду в частині визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним [PERSON] житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , після набрання ним законної сили є підставою для зняття [PERSON] з місця його реєстрації. Щодо зустрічного позову [PERSON] , заявленого останнім як в своїх інтересах, так і в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , який на час розгляду справи досяг повноліття, але не відмовився від заявлених вимог, суд приходить до наступного. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Посилаючись у зустрічному позові як на його підставу порушення його прав та прав сина на користування самовільною 3-ярусною будівлею за адресою: [ADDRESS] , а саме: проживання в ній сторонніх осіб та заміну замків у будівлі, [PERSON] відповідно до вимог ст.ст. 76-80 ЦПК України не надав до суду належних, допустимих та достовірних і достатніх доказів, на підставі яких суд міг встановити наявність зазначених обставин (фактів). Підстав, передбачених ст. 82 ЦПК України щодо звільнення [PERSON] від доказування, матеріали справи не містять. Тому суд вважає, що зустрічний позов [PERSON] є недоведеним та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial