Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом до приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» (надалі за текстом - відповідач 1), [PERSON] (надалі за текстом - відповідач 2, разом поіменовані співвідповідачі), про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою (надалі за текстом - ДТП). На обґрунтування позову було зазначено, що 16.12.2018 року сталася ДТП за участю автомобіля КІА, державний номерний знак [NUMBER] , який належить позивачу, та автомобіля Renault державний номер [NUMBER] , яким керував відповідач 2. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року справа №759/167/19 відповідача 2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України. Вартість відновлювального ремонту автомобіля позивача склала 10542,54 грн. З метою компенсації вартості ремонту автомобіля позивач звернувся до відповідача 1, що є страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача 2 перед третіми особами, як власника наземного транспортного засобу. Листом №1217/18 від 29.03.2018 року відповідач 1 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування. Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулась зі скаргами до МТСБУ та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Листами №4.2-10/19844 від 25.06.2019 року та №17304/13-12 від 01.08.2019 року роз`яснено право звернутися до суду із зазначеного питання. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року позовну заяву залишено без руху. 18.11.2019 року представником позивача усунуто виявлені судом недоліки. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 19.11.2019 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду. 27.01.2020 року відповідачем 2 подано до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначено, що страхування його цивільно-правової відповідальності підтверджується полісом АМ/4400861. Позивач вчасно звернувся до відповідача 2 із заявою про відшкодування шкоди. Відтак, відповідач 2 безпідставно відмовив йому у здійсненні страхової виплати. З урахуванням викладеного просив відмовити у задоволенні позовних вимог. 04.02.2020 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, у якій просив відхилити доводи відповідача 2 як необґрунтовані. 09.04.2020 року відповідачем 1 подано до суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що обов`язок страховика за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснити виплату страхового відшкодування виникає у разі настання страхового випадку. В свою чергу, відповідач 2 керував транспортним засобом щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України. Відтак, відповідач 2 не є особою, відповідальність якого застрахована за полісом АМ/4400861. 29.04.2020 року відповідачем 2 долучено до матеріалів справи пояснення, згідно яких звернув увагу суду на те, що ані працівниками поліції, ані судом, не виявленого жодного сумніву щодо правомірності володіння ним транспортним засобом Renault державний номер [NUMBER] . Крім того, зауважив, що станом на час розгляду справи відсутні будь-які рішення компетентних органів про порушення ним митних правил, предметом яких був автомобіль, на якому він скоїв ДТП. 12.02.2021 року представником позивача подано заяву про уточнення позовних вимог, згідно якої просив стягнути на користь позивача з відповідача 1 суму коштів у розмірі 4941,78 грн. та з відповідача 2 суму коштів 5600,76 грн., а також судовий збір. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача 2 заперечував щодо задоволення позовних вимог у зв`язку із їх необґрунтованістю. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 16.12.2018 року сталася ДТП за участю автомобіля КІА, державний номерний знак [NUMBER] , який належить позивачу, та автомобіля Renault державний номер [NUMBER] , яким керував відповідач 2. Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 14.02.2019 року справа №759/167/19 відповідача 2 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП України (а.с. 13). Вартість відновлюваного ремонту автомобіля позивача склала 10542,54 грн., що підтверджується рахунком фактурою №0000004907 від 13.03.2019 року (а.с. 14). Цивільно-правова відповідальність відповідача 2 застрахована згідно полісу АМ/4400861 (а.с.15-16). З метою компенсації вартості ремонту позивач звернувся до відповідача 1, що є страховиком цивільно-правової відповідальності відповідача 2 перед третіми особами, як власника наземного транспортного засобу. Листом №1217/18 від 29.03.2018 року відповідач 1 відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування (а.с.17). Не погоджуючись із зазначеною відмовою, позивач звернулась зі скаргами до МТСБУ та Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг. Листами №4.2-10/19844 від 25.06.2019 року та №17304/13-12 від 01.08.2019 року роз`яснено право звернутися до суду із зазначеного питання (а.с.18, 19). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне. За змістом статей 15, 16 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, є, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частиною 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України). Відповідальність за шкоду несе безпосередньо боржник - особа, яка завдала шкоди. Така особа відповідно до статті 1192 ЦК України, має відшкодувати завдані збитки у повному обсязі, розмір яких визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Відповідно до пункту 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність якого застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті дорожньо-транспортної пригоди; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця дорожньо-транспортної пригоди. Велика Палата Верховного Суду в Постанові від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц дійшла правового висновку про те, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхова). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому потерпілий реалізує право на отримання відшкодування шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Так, цивільно правова відповідальність відповідача 2 застрахована згідно полісу АМ/4400861 ПАТ «Українська пожежно-страхова компанія». Отже, суб`єктом, який мав задовольнити вимогу позивача, є страховик відповідача 2. Тому, позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди на користь позивача з відповідача 2 задоволенню не підлягають. Посилання відповідача 1 на те, що відповідач 2 керував транспортним засобом щодо якого порушено обмеження, встановлені Митним кодексом України, відтак, відповідач 2 не є особою, відповідальність якого застрахована за полісом АМ/4400861, суд вважає необґрунтованими, адже в матеріалах справи відсутні будь-які рішення органів про порушення відповідачем 2 митних правил, предметом яких був автомобіль, на якому він скоїв ДТП. Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Враховуючи викладене, позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача 1 на користь позивача коштів в розмірі 4941,78 грн. Стосовно позовних вимог про стягнення на користь позивача моральної шкоди, суд зазначає таке. Статтею 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої членів її сім`ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділові репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами та доповненнями) роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Посилання позивача, що відповідачами завдано їй моральної шкоди, не знайшло підтверджень, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, що позбавляє можливості суд задовольнити вимоги про стягнення моральної шкоди. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог про стягнення моральної шкоди, слід відмовити у зв`язку із недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а відтак, з відповідача 1 на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 360,18 гривень.

Outcome: partial