Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У січні 2015 року позивач пред'явила через суд зазначений позов до відповідача на предмет поділу спільного сумісного майна подружжя, набутого під час шлюбу, в якому сторони перебували з 09 жовтня 1993 року по 10 березня 2012 року, а саме: квартири [ADDRESS], зареєстрованої за позивачем і набутої 17 березня 1998 року за договором купівлі-продажу за спільні кошти подружжя, проте наявність спільної сумісної власності перешкоджає їй розпорядитися своєю часткою, тому позивач просила суд визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на ? частину квартири за кожним та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати у справі. Позивач, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, подавши через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності, підтримуючи позовні вимоги у повному обсязі та не заперечуючи проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав та, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про розгляд справи в його відсутність не клопотав та про причини неявки не повідомив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Суд, дослідивши письмові докази, розглянувши вимоги в заявлених межах, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 09 жовтня 1993 року перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом РАГС виконкому Жовтневої районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська, актовий запис №1300 та який розірвано на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2012 року, що набрало законної сили 10 березня 2012 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с. 4, 5). Цим рішенням встановлено, що [PERSON] та [PERSON] шлюбні відносини не підтримують та спільне господарство не ведуть з січня 2007 року. Відтак, вказані обставини за правилами ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Під час подружнього життя на підставі договору купівлі-продажу від 17 березня 1998 року, укладеного [PERSON] з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Деллаловою В.М., зареєстрованого в реєстрі за №788, придбана квартира [ADDRESS] (а.с. 7, 6). Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 22 КпШС України, норми якої діяли під час придбання 17 березня 1998 року спірної квартири, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Як встановлено судом за інформацією Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна станом на 10 лютого 2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за позивачем (а.с.26). (а.с.177). Отже, спірна квартира набута подружжям за час шлюбу за відплатними договорами, укладеними в інтересах сім'ї, які відповідно до ст. 22, 23 КпШС України та належала позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, право поділу якої за ст. 29 КпШС набула позивач. За правилами ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Слідуючи роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України в п. 25 постанови від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд приймає до уваги, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, у разі коли жоден із подружжя не вчинив дій стосовно можливості отримання грошової компенсації за частку (зокрема, щодо надання згоди одним із подружжя на отримання грошової компенсації за правилами СК України або в порядку ст. 365 ЦК України), а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, встановивши належність спірної квартири до спільного сумісного майна подружжя, неподільність речі, відсутність згоди сторін на присудження грошової компенсації за частку у спільній сумісній власності, суд приходить до висновку про право позивача на поділ квартири в частках та враховуючи вимоги ч.2 ст. 372 ЦК України, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності виходить з їх рівності за відсутності обставин, які дають підстави для відступу від засад рівності часток у праві власності подружжя, тобто по ? частині за кожним, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності сторін на спірну квартиру у відповідності зі ст.372 ЦК України. За правилами до ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на рахунок відповідача.

Outcome: approved