Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» (далі по тесту - відповідач) про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення коштів за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач працював в Державному підприємстві «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» з 07.10.2014 року на посаді Начальника відділу охорони праці і техніки безпеки, а з 12.11.2014 року на посаді помічника генерального директора з питань безпеки згідно з наказом № 329-к від 12.11.2014 року. 03.06.2020 року розпорядженням генерального директора Кіностудії Янчука О.С. № 07 позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани із занесенням до особової справи за те, що він нібито проігнорував резолюцію щодо відповіді на лист ГСУ ДБР від 18.03.2020 року, чим спричинив не лише грубе порушення документообігу між державними установами, але й проігнорував вимоги Головного слідчого управління ДБР, чим наніс вагомі репутаційні втрати для Кіностудії. Вказана догана оскаржується позивачем у судовому порядку (справа № 761/18601/20). 16.06.2020 року розпорядженням генерального директора Кіностудії Янчука О.С. № 09 позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани із занесенням до особової справи за грубе порушення наказних вимог генерального директора Кіностудії, а саме за фактом невиконання наказу № 46 від 18 травня 2016 року та грубого ігнорування вимог генерального директора щодо підпису розроблених посадових інструкцій. Підставою для винесення даного розпорядження слугувала доповідна записка начальника юридичного відділу Зеленка С.О. (Вх. № 45в від 11.06.2020). 17.07.2020 року, згідно Наказу № 129-к, позивача було звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП України). Підставою для звільнення слугувала службова записка начальника юридичного відділу Зеленко С.О.(вх. №48в від 22.06.2020). Позивач вважав, що оголошення доган та звільнення його із займаної посади є неправомірними, а самі розпорядження та наказ незаконними та такими, що винесені з порушенням норм трудового законодавства, тому підлягають скасуванню, оскільки вони не містять обов`язкових нормативних посилань, на підставі яких позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності та звільнений. Так позивач зазначав, що в розпорядженні № 07 від 03.06.2020року не було зазначено, які конкретно пункти посадової інструкції порушив позивач, відсутні посилання на джерела доказів та норми законів, положень, що були порушені. Розпорядження видавалося без будь-якої перевірки. Таким чином, відповідач грубо порушив порядок притягнення до дисциплінарної відповідальності та взагалі не встановив вину позивача. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу СОУШ -19» та з урахуванням рішення Державної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 10.03.2020 року, Наказу Міністерства Культури та інформаційної політики України №1483 від 16.03.2020 року, а також наказу генерального директора Кіностудії №12 від 18.03.2020 року «Про запобігання поширенню коронавірусу COVID-19», працівникам Кіностудії було наказано виконувати роботу, визначену трудовим договором та посадовою інструкцією дистанційно, проводити наради та вирішувати поточні робочі питання за допомогою телекомунікаційного зв`язку. Крім того, протягом квітня 2020 року позивач знаходився (але повністю не закінчив лікування в зв`язку із відсутністю коштів, так як не отримував заробітну плату тому, що Кіностудія затримала виплати більше ніж за два місяці) на стаціонарному лікуванні у відділенні кардіології клініки Медокс з діагнозом: недостатність міокарда, легенева гіпертензія, повна блокада лівої ножки пучка Гіса, гіпертонічна хвороба 2 ст., ризик високий СН-12. Незважаючи на те, що вказані у листі ГСУ ДБР від 18.03.2020 року строки надання відповіді спливли 28.03.2020 року, а резолюція генеральним директором Кіностудії була накладена тільки 09.04.2020 року, позивач вжив усі необхідні заходи для вирішення питання по суті, а саме: неодноразово телефонував за номером телефону, вказаному у листі. Пояснивши ситуацію про необхідність знаходження на робочому місці для встановлення необхідної інформації, а також залучення працівників, які також знаходяться на карантині, з метою надання відповіді, позивачем було запропоновано надати відповідь після закінчення карантинних заходів та після отримання повторного запиту для з`ясування всіх необхідних обставин. У зв`язку з тим, що генеральний директор не брав слухавку, позивач вимушений був про проведену телефонну розмову повідомити заступника генерального директора [PERSON] . Більше того, як вбачається з відмітки на вказаному вище Листі ДБР від 18.03.2020 року, останній був отриманий Кіностудією тільки 09.04.2020 року. З цього випливає, що позивач фізично не міг виконати вимоги ДБР у строки, вказані у Листі від 18.03.2020 року, у зв`язку з чим твердження у розпорядженні про те, що позивач проігнорував вимоги Головного слідчого управління ДБР і завдав вагомі репутаційні втрати для Кіностудії є абсолютно безпідставними та необґрунтованими. Посилання відповідача на факт порушення позивачем Наказу № 195 від 19.11.2014 року є неправомірним, оскільки насправді цей Наказ стосується розподілу посадових обов`язків між генеральним директором Кіностудії, його заступниками та головним інженером, в той час, коли позивач працює на посаді помічника генерального директора з питань безпеки і цей Наказ його не стосується. В мотивувальній частині розпорядження № 09 від 16.06.2020 року відповідач вказує на те, що догана позивачеві виноситься з метою недопущення з його боку дискредитуючих підприємство дій, які направлені на підрив репутаційних втрат, порушення трудової дисципліни та норм корпоративної етики в частині процедурних та структурних питань. Тобто, виходячи з цього, відповідач діє на випередження: має на меті не допустити у майбутньому з боку позивача дій але яких саме, не вказує, як і не вказує саме які дії з його боку дискредитували підприємство, до яких репутаційних втрат це призвело, які конкретно норми корпоративної етики порушив [PERSON] , а головне - які саме пункти посадової інструкції він порушив. Так, посилання на грубе ігнорування вимог генерального директора щодо підпису розроблених посадових інструкцій не відповідає дійсності, оскільки по-перше в Наказі № 46 від 18.05.2016 року не встановлений точний строк його виконання, а по-друге, це підтверджується Доповідною запискою начальника юридичного відділу Зеленко С.О. від 25.05.2020 року, в якій вказано, що генеральним директором було поставлене завдання до 22.05.2020 року надати пропозиції щодо змін або доповнень до посадової інструкції позивача. 21.05.2020 року позивачем, спільно з начальником юридичного відділу, до його посадової інструкції були погоджені і внесені зміни. Також, забезпечення розробки та подання на затвердження змін та доповнень до відповідних документів (посадових інструкцій, положень тощо) не входить до кола посадових обов`язків позивача, у зв`язку з чим він не повинен був і фізично не міг (з огляду на те, що не являється фахівцем у галузі складання документів) виконати таке розпорядження генерального директора. Окрім того, відповідно до п. 4 Наказу № 46 від 18.05.2016 року, контроль за його виконанням покладався на генерального директора [PERSON] . Поряд із цим позивач також вказував, що розпорядження не були завізовані представниками юридичного відділу в порушення вимог Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року та Положення про структурний підрозділ юридичний відділ, затвердженого генеральним директором ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженка» 01.12.2014 року (п. 3.4, 4.9 та 5.7 Положення). Таким чином, відповідачем були порушені вимоги законодавства щодо процедури оформлення оспорюваного розпорядження в частині його візування представниками юридичного відділу підприємства, оскільки візування проектів наказів керівництва підприємства відповідача, в тому числі наказів про притягнення працівників підприємства до дисциплінарної відповідальності, є прямим обов`язком юридичного відділу підприємства відповідно до посадової інструкції (Положення) вказаного структурного підрозділу, що вчинено не було. Позивач зазначав, що застосовуючи дисциплінарні стягнення відповідач не навів жодних доказів на підтверджений того, що від вказаних дій позивача для нього або інших осіб настали негативні наслідки, була заподіяна шкода, застосовані певні санкції, тощо. Окрім того, позивач зазначав, що його участь у створенні ТОВ «АКУРЕЙТ ШОТ ПРОДАКШЕН» жодним чином не відноситься до невиконання ним обов`язків, передбачених трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку або наявності будь-якого конфлікту інтересів в діях позивача. Посилаючись на викладене позивач, урахуванням уточнень до позовної заяви від 06.10.2020 року, просив суд визнати незаконним та скасувати розпорядження Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» № 09 від 16.06.2020 року про накладення дисциплінарного стягнення. Визнати незаконним та скасувати Наказ № 129-к від 17.07.2020 року Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про звільнення за ч. 3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку з 17 липня 2020 року [PERSON] . Поновити [PERSON] на посаді помічника генерального директора з питань безпеки Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» з 17 липня 2020 року. Стягнути з Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17.07.2020 року і по день ухвалення судового рішення. Ухвалою суду від 08.10.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 02.02.2021 року. 01.02.2021 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 02.02.2021 року розгляд справи було відкладено на 13.05.2021 року за клопотанням позивача та його представника. 11.05.2021 року від представника позивача надійшли клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи та про витребування доказів 13.05.2021 року розгляд справи було відкладено на 02.08.2021 року в зв`язку із неявкою представника відповідача. 28.07.2021 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 02.08.201 року у справі розпочато розгляд справи по суті та оголошено перерву до 13.10.2021 року для витребування доказів, що не були надані відповідачем. 25.08.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позов. Ухвалою суду від 13.10.2021 року у задоволенні клопотання представника відповідача про продовження строку для подання відзиву було відмовлено. Відзив, поданий у межах даної цивільної справи було залишено без розгляду. У судовому засіданні 13.10.2021 року представник позивача позовну заяву, з урахуванням поданих уточнень, підтримав та просив її задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив, та просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 5 ст. 43 Конституції України громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно із ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України Трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року N 9, за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Із матеріалів справи вбачається, що позивач працював в Державному підприємстві «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» з 07.10.2014 року на посаді Начальника відділу охорони праці і техніки безпеки, а з 12.11.2014 року на посаді помічника генерального директора з питань безпеки згідно з наказом № 329-к від 12.11.2014 року. 03.06.2020 року розпорядженням генерального директора Кіностудії Янчука О.С. № 07 позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани із занесенням до особової справи за те, що він нібито проігнорував резолюцію щодо відповіді на лист ГСУ ДБР від 18.03.2020 року, чим спричинив не лише грубе порушення документообігу між державними установами, але й проігнорував вимоги Головного слідчого управління ДБР, чим наніс вагомі репутаційні втрати для Кіностудії. 16.06.2020 року розпорядженням генерального директора Кіностудії Янчука О.С. № 09 позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани із занесенням до особової справи за грубе порушення наказних вимог генерального директора Кіностудії, а саме за фактом невиконання наказу № 46 від 18 травня 2016 року та грубого ігнорування вимог генерального директора щодо підпису розроблених посадових інструкцій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В межах даної справи, відповідно до прохальної частини, позивач оскаржував розпорядження відповідача від 16.06.2020 року № 09 про притягнення до адміністративної відповідальності. Згідно із вказаним розпорядженням, позивач був притягнутий до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани із занесенням до особової справи за грубе порушення наказних вимог генерального директора Кіностудії, а саме за фактом невиконання наказу № 46 від 18 травня 2016 року та грубого ігнорування вимог генерального директора щодо підпису розроблених посадових інструкцій. Судом встановлено, що згідно з наказом від 18.05.2016 року № 46 було затверджено антикорупційну програму ДП «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка». Відповідальним за виконання положень Антикорупційної програми призначено помічника генерального директора з питань безпеки [PERSON] , якого зобов`язано у своїй діяльності керуватись Антикорупційною програмою, забезпечити розробку та подання на затвердження змін та доповнень до відповідних документів (посадових інструкцій, положень тощо) для забезпечення положень вказаної програми та ознайомити працівників підприємства з програмою. Жодних строків для виконання наказу не було встановлено. Із матеріалів справи вбачається, що генеральним директором відповідача було надано доручення до 22.05.2020 року надати пропозиції щодо змін або доповнень до посадової інструкції позивача. 21.05.2020 року позивачем, спільно з начальником юридичного відділу, до його посадової інструкції були погоджені і внесені зміни, що підтверджується Доповідною запискою начальника юридичного відділу Зеленко С.О. від 25.05.2020 року. Окрім того, матеріали справи не містять підтверджень того, що до кола посадових обов`язків позивача входить розробка та подання на затвердження змін та доповнень до відповідних документів (посадових інструкцій, положень тощо). За відсутності конкретного строку для виконання наказу, а також з огляду на відсутність у відповідача обов`язку розробки та подання на затвердження змін та доповнень до відповідних документів (посадових інструкцій, положень тощо), відповідач без наявності законних підстав притягнув позивача до дисциплінарної відповідальності, видавши розпорядження від 16.06.2020 року № 09. Окрім того, суд зазначає, що такий вид дисциплінарної відповідальності як догана із занесенням до особової справи не передбачений ні законом, ні статутом або положенням про дисципліну відповідача. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування розпорядження Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» № 09 від 16.06.2020 року про накладення дисциплінарного стягнення. Окрім того, відповідно до п. 1, 3 ч. 11 «Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи та організації», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2008 року №1040, юридична служба підприємства відповідно до покладених на неї завдань: забезпечує правильне застосування на підприємстві нормативно-правових актів та інших документів, подає керівникові пропозиції щодо вирішення правових питань, пов`язаних з діяльністю підприємства; проводить юридичну експертизу проектів актів та інших документів, підготовлених структурними підрозділами підприємства, погоджує (візує) їх за наявності віз керівників заінтересованих структурних підрозділів або осіб, що їх заміщують. У разі виявлення невідповідності проекту акта чи іншого документа вимогам законодавства подає заінтересованому структурному підрозділу вмотивовані пропозиції щодо приведення його у відповідність із законодавством. Згідно п. 3.4, 4.9, 5.7 Положення про структурний підрозділ юридичний відділ, затвердженого генеральним директором ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім. О. Довженка» 01 грудня 2014 року до основних завдань відділу належать, серед іншого, перевіряти накази, розпорядження, договори та іншу ділову документацію, що подаються на підпис керівництву кіностудії, візувати їх за наявності погодження; готувати висновки на пропозиції про притягнення працівників підприємства до дисциплінарної і матеріальної відповідальності; візувати проекти наказів, розпоряджень, договорів та іншу ділову документацію, що подаються на підпис генерального директора. У випадках невідповідності проекту наказів і розпоряджень законодавству, і якщо внесені юридичним відділом зауваження не були враховані, не візуючи даний документ, подати письмовий висновок з пропозиціями про заходи законного вирішення цього питання, для прийняття остаточного рішення генеральним директором. Відповідно до п. 3.1 Положення про юридичний відділ, основним завданням юридичного відділу є організація правової роботи, спрямованої на застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконання вимог законодавства в діяльності кіностудії; захист правових інтересів кіностудії; забезпечення додержання законності в діяльності кіностудії; перевіряти відповідність законодавству проектів наказів, розпоряджень, договорів, інструкцій, положень, актів правового характеру та іншу ділову документацію, що подаються на підпис генерального директора. (п. 4.2, 4.3, 4.10 Положення) Візування проектів наказів керівництва підприємства відповідача, в тому числі наказів про притягнення працівників підприємства до дисциплінарної відповідальності, є прямим обов`язком юридичного відділу підприємства відповідно до посадової інструкції (Положення) вказаного структурного підрозділу. У разі відсутності такої візи, юридичним відділом мав бути поданий письмовий висновок з пропозиціями про заходи законного вирішення питання, для прийняття остаточного рішення генеральним директором (п. 3.4, 4.9, 5.7 Положення про юридичний відділ). Всупереч цьому відповідачем не надано суду такого висновку юридичного відділу з урахуванням відсутності візи юридичного відділу на розпорядженні від 16.06.2020 року № 09. Також, 17.07.2020 року, згідно Наказу № 129-к, позивача було звільнено з роботи у зв`язку з систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення (п. 3 ч. 1 ст.40 КЗпП України). Підставою для видання наказу стало: невиконання розпоряджень керівництва, підписання збиткових договорів, створення конфлікту інтересів на підприємстві, прогули та самоусунення від виконання своїх обов`язків і як наслідок відсторонення від виконання обов`язків, а також рішення профспілкового комітету. Суд відзначає, що однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 51 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України, має бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. Згідно із частиною сьомою статті 43 КЗпП України та частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору з працівником має бути обґрунтованим. Розглядаючи трудовий спір з урахуванням положень частини сьомої статті 43 КЗпП України та статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», суд повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права, то суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості. Згідно із витягом з протоколу Первинної профспілкової організації Національної кіностудії художніх фільмів імені Олександра Довженка від 15.07.2020 року № 76, надано згоду на звільнення позивача з займаної посади на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. При цьому, судом встановлено, що рішення профспілкового органу про надання згоди на звільнення позивача не містить достатньої аргументації та посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником та є порушенням його законних прав. У висновку не міститься будь - яких даних щодо фактичних обставин і підстав звільнення позивача, його ділових і професійних якостей. Такий висновок складений лівше на підставі доводів начальника юридичного відділу Зленка С.Ю., які також належним чином не вмотивовані та обмежені лише висловлюваннями, що дисциплінарні стягнення до позивача застосовані відповідно до діючого законодавства. Аналогічні висновки щодо обґрунтованості та вмотивованості рішення профспілкового комітету міститься в постанові Верховного Суду від 20 червня 2019 року у справі № 226/1664/18. Суд зазначає, що відповідачем не було надано жодних доказів щодо невиконання розпоряджень керівництва, підписання збиткових договорів, створення конфлікту інтересів на підприємстві, прогули та самоусунення від виконання своїх обов`язків і як наслідок відсторонення від виконання обов`язків. В судовому засіданні представник відповідача посилалась на наявність конфлікту інтересів в діях відповідача у зв`язку із заснуванням останнім юридичної особи ТОВ «АКУРЕЙТ ШОТ ПРОДАКШЕН». Відповідно до ст. 28 Закону України «Про запобігання корупції» особи, зазначені у пунктах 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону, зобов`язані: вживати заходів щодо недопущення виникнення реального, потенційного конфлікту інтересів; повідомляти не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли особа дізналася чи повинна була дізнатися про наявність у неї реального чи потенційного конфлікту інтересів безпосереднього керівника, а у випадку перебування особи на посаді, яка не передбачає наявності у неї безпосереднього керівника, або в колегіальному органі - Національне агентство чи інший визначений законом орган або колегіальний орган, під час виконання повноважень у якому виник конфлікт інтересів, відповідно; не вчиняти дій та не приймати рішень в умовах реального конфлікту інтересів; вжити заходів щодо врегулювання реального чи потенційного конфлікту інтересів. Особи, уповноважені на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, не можуть прямо чи опосередковано спонукати у будь-який спосіб підлеглих до прийняття рішень, вчинення дій або бездіяльності всупереч закону на користь своїх приватних інтересів або приватних інтересів третіх осіб. Безпосередній керівник особи або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади протягом двох робочих днів після отримання повідомлення про наявність у підлеглої йому особи реального чи потенційного конфлікту інтересів приймає рішення щодо врегулювання конфлікту інтересів, про що повідомляє відповідну особу. Національне агентство у випадку одержання від особи повідомлення про наявність у неї реального, потенційного конфлікту інтересів упродовж семи робочих днів роз`яснює такій особі порядок її дій щодо врегулювання конфлікту інтересів. Безпосередній керівник або керівник органу, до повноважень якого належить звільнення/ініціювання звільнення з посади, якому стало відомо про конфлікт інтересів підлеглої йому особи, зобов`язаний вжити передбачені цим Законом заходи для запобігання та врегулювання конфлікту інтересів такої особи. У разі існування в особи сумнівів щодо наявності в неї конфлікту інтересів вона має право звернутися за роз`ясненням до Національного агентства. У разі якщо особа не отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона діє відповідно до вимог, передбачених у цьому розділі Закону. Якщо особа отримала підтвердження про відсутність конфлікту інтересів, вона звільняється від відповідальності, якщо у діях, щодо яких вона зверталася за роз`ясненням пізніше було виявлено конфлікт інтересів. Закони та інші нормативно-правові акти, що визначають повноваження державних органів, органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування, порядок надання окремих видів державних послуг та провадження інших видів діяльності, пов`язаних із виконанням функцій держави, місцевого самоврядування, мають передбачати порядок та шляхи врегулювання конфлікту інтересів службових осіб, діяльність яких вони регулюють. Відповідачем не було надано доказів того, що в діях позивача був наявний конфлікт інтересів та що роботодавцем було вчинено всі необхідні дії, передбачені законом, для його врегулювання. Окрім того, згідно із відповіддю Національного агентства з питань запобігання корупції від 17.08.2020 року № 32-03/41507/20, позивач, як помічних генерального директора з питань безпеки, не належить до посадових осіб, на яких поширюється дія вказаного закону. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд прийшов до висновку, що звільнення [PERSON] на підставі пункту 3 статті 40 Кодексу законів про працю України було передчасним, без з`ясування суттєвих обставин, а отже безпідставним. З огляду на зазначене, позовні вимоги в частині визнання незаконним та скасування Наказ № 129-к від 17.07.2020 року Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» про звільнення за ч. 3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин обов`язків покладених трудовим договором і правилами внутрішнього трудового розпорядку з 17 липня 2020 року [PERSON] та поновлення [PERSON] на посаді помічника генерального директора з питань безпеки Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені Олександра Довженка» з 17 липня 2020 року, підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч.1 ст. 235 Кодексу законів про працю України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. з) ст. 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (надалі - Порядок) він застосовується для нарахувань у випадках вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 3 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються, зокрема, основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Відповідно до ст. 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до ст. 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Вирішуючи питання про стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з того, що за період з 17.07.2020 року по 13.10.2021 року час вимушеного прогулу позивача становить 312 робочих днів. З огляду на середньоденну заробітну плату позивача в сумі 500,65 грн., що підтверджується довідкою відповідача від 09.09.2020 року, з відповідача необхідно стягнути 156202,80 грн. заробітної плати за час вимушеного прогулу Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Стаття 1167 ЦК України передбачає підстави відповідальності за завдану моральну шкоду, згідно якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно із ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В судовому засіданні встановлено, що відповідачем була заподіяна позивачу моральна шкода внаслідок незаконного та передчасного звільнення з роботи, яка виразилась у порушенні нормальних життєвих зв`язків, душевних стражданнях щодо безпідставного обмеження трудових прав, а також втраті часу, необхідного для відновлення свого порушеного права, а тому вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 5000,00 грн. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати по справі слід покласти на відповідача. В силу ч.ч. 1, 2 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача (п. 2 ч. ст. 141 ЦПК України). Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Сухомлиновою Н.І. та позивачем [PERSON] було укладено договір про надання правової допомоги № 1308/20 від 13.08.2020 року. На виконання умов даного договору, позивачем було понесено судові витрати в сумі 18300,00 грн., розмір яких на переконання суду, є справедливим, а такому також підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved