Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 17.02.1998 року виданого Виконавчим комітетом Каховської міської ради. У вказаній квартирі, крім позивача, зареєстровані члени її сім`ї, а саме онук [PERSON] , який також є співвласником квартири, правнуки [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Проте , фактично у квартирі проживає лише позивач. Шлюб між батьками правнуків [PERSON] та [PERSON] розірвано 16.09.2020 року. Відповідачі зареєстровані на території Російської Федерації за місцем проживання матері. Батько дітей, також зареєстрований та проживає на території Російської Федерації за іншою адресою. [PERSON] та [PERSON] спільно з батьками, не знявшись з реєстрації у вказаній квартирі, з 2014 року виїхали до Російської Федерації (м.Москва) та за період часу з 2018 року по сьогоднішній день вони не приїжджали за зареєстрованим місцем проживання за адресою [ADDRESS] . Оскільки, [PERSON] є співвласником квартири зняти його з реєстрації місця проживання не можливо. Відповідачі не проживають в даній квартирі, не сплачують комунальні платежі, особистих речей в квартирі не мають і взагалі квартирою вони не цікавляться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням позивач відповідачам не чинила. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартири [ADDRESS] . Ухвалою суду від 27.10.2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача адвокат Кубатко-Писаренко Ю.В. на позовних вимогах наполягала, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник органу опіки та піклування Назарова О.С. в судовому засідання заперечувала проти задоволення позову, оскільки вважає що визнання малолітніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням буде порушувати права відповідачів. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, про що свідчать поштові конверти, які повернулися на адресу суду з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Причину своєї неявки не повідомили, відзив на позов не подали. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 17.02.1998 року, виданого Виконавчим комітетом Каховської міської ради. Згідно довідки відділу реєстрації Каховської міської ради від 04.10.2021 року в квартирі за адресою [ADDRESS] , зареєстровані чотири особи, що також підтверджується копією домової книги. Згідно акту про фактичне проживання за адресою [ADDRESS] , комісією встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з 2018 року не проживають по теперішній час. Відповідно до ч.4 ст.41 Конституції, чч.1, 2 ст.321 ЦК України, власник не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у цьому праві, однак у передбачених законом випадках обмеження права власності можуть мати місце. У відповідності до ст.317 та ст. 319 ЦК України власникові належить право володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном. На зміст права власності не впливає місце проживання власника та місце знаходження його майна. Власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону, однак зобов`язаний при здійсненні своїх прав додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Разом з тим, згідно ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону чи рішення суду. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст. 406 ЦК України. Сервітут може бути припинений за рішенням суду з підстав припинення обставин, що були підставою для встановлення сервітуту, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений і в інших випадках, передбачених законом. Згідно ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Законодавче визначення поняття сім`ї встановлено у ст.3 СК України та передбачає, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Стаття 64 Житлового кодексу Української РСР до членів сім`ї наймача відносить дружину наймача, їхніх дітей і батьків; також членами сім`ї наймача можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. Судом встановлено і жодною із сторін не заперечується, що [PERSON] є співвласником квартири, та є батьком неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи у розумінні ст. 64 ЖК УРСР членами сім`ї співвласників житла, набули сервітутне право користування вказаним житлом. За позицією позивача, [PERSON] та [PERSON] втратили право користування вказаним житлом, оскільки більше року не проживають у спірній квартирі. В якості правової підстави позову [PERSON] посилається на ч.2 ст. 405 ЦК України, згідно якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте, квартира за адресою [ADDRESS] , є спільною частковою власністю позивача [PERSON] та [PERSON] , який є батьком відповідачів, в силу положень ст.ст. 242, 319, 321 ЦК України останні не втратили право користування спірним житловим приміщенням, оскільки положення ч. 2 ст. 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, що виникли між сторонами і не є підставою для задоволення позову. Разом з тим суд зазначає, що встановлене ч. 1 ст. 405 ЦК України сервітутне право відповідачів на користування житловим приміщенням, як членів сім`ї інших співвласників квартири, не є порушенням права власності позивача. Отже, враховуючи, що предметом позову є вимога про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування всією квартирою, позивач є власником лише її частини, а інші співвласники аналогічних вимог не заявляли, тому підстави для задоволення позову відсутні. Щодо посилання позивача на порушення її прав внаслідок здійснення надмірних витрат на утримання житлового приміщення, то суд зазначає, що наявність завищеної плати за комунальні послуги внаслідок того, що у належному позивачу житловому приміщенні зареєстровані інші особи, є недостатнім обґрунтуванням для позбавлення цієї особи права користування житлом (Постанова ВС від 25.02.2021 року у справі № 643/13254/18). За встановлених обставин, враховуючи баланс інтересів сторін та вимог пропорційності, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про визнання її неповнолітніх правнуків [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, є безпідставними, в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, оскільки у майбутньому неповнолітні діти будуть мати можливість визначити свої місце проживання самостійно, відповідно до положень частини четвертої статті 29 ЦК України. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судові витрати слід віднести за рахунок держави, оскільки судом відмовлено у задоволенні позовних вимог, а позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: dismissed