Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

У січні 2017 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача за період з 01.07.2016 до 31.12.2016 3% річних у розмірі 3597 грн 64 коп.; інфляційні витрати боргу у розмірі 16794 грн 87 коп., процент за користування позикою у розмірі 4960 грн 04 коп., а всього 25352 грн 55 коп. та судові витрати по справі, посилаючись на ті підстави, що відповідач взяв у борг у позивача грошові кошти у розмірі 9400 доларів США 00 центів, які він зобов'язався повернути до 18.05.2009, однак відповідач ухилився від взятого на себе зобов'язання, внаслідок чого борг не повернув. Позивач у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 06.06.2018 від позивача надійшла заява про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 73). Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом судових повісток (а.с. 64, 65, 71, 72), заперечень щодо предмету позову надано не було. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами було укладено договір позики на підставі якого позивач надав у борг відповідачу грошові кошти у розмірі 9400 доларів США 00 центів строком до 18.05.2009. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 07.04.2010 задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу у розмірі 66876 грн 00 коп. (а.с. 5, 6). Однак через невиконання відповідачем рішення Святошинського районного суду м. Києва від 16.10.2013 стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 6022 грн 10 коп. (а.с. 7, 8), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 17.12.2013 скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення інфляційних витрат, ухвалено в цій частині нове рішення, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні витрати в сумі 152 грн 27 коп. (а.с. 9-11). В подальшому позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення боргу, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2014 задоволено частково та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних у розмірі 1417 грн 81 коп., інфляційні витрати у розмірі 43 грн 60 коп. та судові витрати по справі у розмірі 243 грн 60 коп. (а.с. 14-16), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 16.07.2014 залишено без змін (а.с. 17-19). 03.10.2014 рішенням Святошинського районного суду м. Києва на користь [PERSON] стягнено з [PERSON] суму боргу за договором позики від 18.11.2006 за період з 18.05.2009 до 23.07.2014 у розмірі 42449 грн 45 коп. (а.с. 20-22), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 було змінено в частині стягнення процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ за вказаний період у розмірі 29546 грн 26 коп. та судові витрати (а.с. 23-26), 25.02.2015 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Святошинського районного суду м. Києва від 03.10.2014 в незмінній частині та рішення апеляційного суду м. Києва від 11.11.2014 залишено без змін (а.с. 27-29). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.03.2015 у позовни вимогах [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу за договором позики від 18.11.2006 відмовлено (а.с. 33, 34), яке рішенням Апеляційного суду м. Києва від 28.04.2015 скасовано та стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] 5562 грн 63 коп. процентів за користування позикою (а.с. 35-37). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 28.05.2015 стягнено на користь [PERSON] з [PERSON] суму боргу разом із судовими витратами у розмірі 28261 грн 97 коп. (а.с. 30-32); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 16.09.2015 стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу у розмірі 59437 грн 00 коп. (а.с.38-41); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 26.01.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 4720 грн 25 коп. (а.с. 42-44); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 12499 грн 06 коп. (а.с. 45-47); рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.12.2016 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнено суму боргу у розмірі 16395 грн 02 коп. (а.с. 48). За змістом відповіді ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві від 29.06.2016 №27917 , що була надана на запит суду, представнику стягувача за виконавчим листом № 2-508 від 14.07.2010, що станом на 29.06.2016 рішення за зведеним виконавчим провадженням залишається не виконаним, залишок боргу за виконавчим листом становить 207962 грн 09 коп. (а.с.49-53). Згідно розрахунку заборгованості станом на 10.01.2017 за період з з 01.07.2016 до 31.12.2016 складає: 3% річних - 3597 грн 64 коп.; інфляційні витрати - 16794 грн 87 коп.; процент за користування позикою - 4960 грн 04 коп. а загалом 25352 грн 55 коп. (а.с. 54-56). Статтею 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Як зазначила позивач протягом вказаного періоду відповідач не виконує належним чином умови договору, у строк зазначених у договорі грошові кошти не повернув, а тому порушив умови договору. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Пунктом 17 Постави пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012 постановлено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. У постанові Верховного Суду України від 04.07.2011 по справі N3-65гс11 висловлена наступна правова позиція: «оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому висновок суду касаційної інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень статті 625 ЦК України є необґрунтованим». Згідно правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 у справі N6-59цс13, інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, і трьох процентів річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. В силу ст. 417 ЦПК України, зазначене рішення є обов'язковим для всіх судів України, які зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВС України. Зобов'язання, що виникли у відповідача на підставі зазначених вище судових рішень є грошовими та виражені в національній валюті. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами, що відповідач не виконує зазначені зобов'язання належним чином, внаслідок чого заборгованість істотно не зменшується, а грошові кошти знецінюються внаслідок інфляційних процесів. На підставі наведеного, відповідно до ст. 625 ЦК України та правових позицій Верховного Суду України по справах N6-59цс13, N3-65гс11, позивач обґрунтовано вимагає стягнення інфляційного нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання і трьох процентів річних, а також процент за користування позикою, оскільки це є відшкодуванням матеріальних витрат позивача від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та компенсація (плата) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позов про стягнення боргу за договором позики підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати. По даній справі позивачем було сплачено судовий збір 640 грн 00 коп. тому дані кошти підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved