Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди посилаючись на те, що 18.09.2013 року приблизно о 18-50 годин відповідач [PERSON], керуючи технічно справним автомобілем «Шевролет АВЕО ТС 58U», державний номер [NUMBER], в ході руху на перехресті нерівнозначних доріг вул. 40-років Жовтня в м. Синельникове Дніпропетровської області, яка є головною, та вул. Леніна, котра є другорядною та по якій рухався відповідач, грубо порушуючи правила дорожнього руху, не переконавшись в безпеці маневру, без зупинки виїхав на головну дорогу вул. 40 років Жовтня та допустив зіткнення з мопедом марки «Синтез» без державного номеру під керуванням сина позивача - неповнолітнього [PERSON], який рухався по головній дорозі вул. 40-років Жовтня з права наліво відносно відповідача [PERSON] В результаті ДТП сину позивача [PERSON], були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді численних саден обличчя, пари орбітальної гематоми зліва, струсу головного мозку, численних саден правого колінного суглобу, кистей, закритого перелому середньої третини лівої ключиці зі зміщенням, закритого перелому лівої кістки, закритого перелому середньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням, котрі згідно висновку експерта № 391 від 15.10.2013 р. відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров'я. Таким чином відповідачем було скоєне кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.286 КК України. На підставі чого було відкрите кримінальне провадження по справі. Під час судового розгляду кримінальної справи відповідач визнав себе винним та пообіцяв позивачці, як матері потерпілого [PERSON] всебічно матеріально допомагати в лікуванні та оздоровленні її сина. Після чого позивач, як законний представник потерпілого погодилась на примирення. Але після того, як 20.11.2013 року Синельниківським міськрайсудом було винесено ухвалу, якою звільнено відповідача від кримінальної відповідальності, у зв'язку з примиренням з потерпілим, а кримінальне провадження по обвинуваченню [PERSON] закрите, і сплинув термін для оскарження ухвали суду, відповідач повідомив позивачці, що відмовляється від надання будь-якої матеріальної допомоги на лікування та оздоровлення її сина [PERSON] Починаючи з 18.09.2013 року по даний час [PERSON], здійснює лікування від отриманого ушкодження здоров'я внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача, що було підставою для відкриття лікарняного листка. У зв'язку з цим позивачем було зроблено значні витрати на лікування та на ліки. Витрати позивача на власне лікування, ліки, медичні препарати на суму 143,30 грн. підтверджуються чеками та квитанціями. У зв'язку із завданням тілесних ушкоджень відповідачем [PERSON] зазнав значної моральної шкоди, яка виразилася у фізичному болю, емоційних та душевних стражданнях, хвилюваннях, яких він зазнав у зв'язку з пошкодженням здоров'я. Скоєна ДТП відповідачем, сину позивача [PERSON] нанесло психологічну травму, що проявляється у втраті довіри до оточуючих людей. Також психологічна травма була наслідком втрати соціальних зв'язків [PERSON] зі своїми однокурсниками, переривом навчання в Синельниківському професійному ліцеї на 2 курсі. На даний час [PERSON] має нестабільний стан здоров'я, на відновлення якого йому потрібно довгий час і значні кошти. [PERSON] вже тривалий час перебуває на лікуванні. Оскільки на теперішній час він знаходиться в безпорадному стані та не має змоги сам себе доглядати, позивач як його мати вимушена була покинути роботу, задля догляду за своїм сином, тому на теперішній час позивач не має змоги працювати і заробляти кошти, які необхідні для оплати лікування [PERSON], яке в свою чергу вимагає значних витрат. Тілесні ушкодження, спричинені сину позивачці [PERSON], дають про себе знати весь час, проявляючись часто у значному болю в голові, запамороченнях, при настанні яких майже втрачається свідомість. Згідно виписного епікризу № 16210 від 13.12.2013 року завдане сину позивачці ушкодження здоров'я потребує подальшого лікування. Позивач просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь 143,30 грн. на відшкодування майнової шкоди та 300000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди (а.с.1-3). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з відповідача на користь позивача матеріальну шкоду в розмірі 143,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000,00 грн. (а.с.45-47). В апеляційній скарзі (а.с.55-58) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки: - суд не взяв до уваги той факт, що відповідач в добровільному позасудовому порядку сплатив позивачу суму матеріальної та моральної шкоди в розмірі 40000,00 грн., що підтверджується розписками позивача, які містяться в матеріалах справи; - суд при розгляді справи не з'ясував в чому саме полягає недостатність суми грошових коштів, отриманих позивачем; - позивачем не надано доказів, що грошові кошти надані відповідачем витраченні на лікування сина, а їх розмір є недостатнім; - висновок експерта № 391 від 15.10.2013 року, на який посилався суд як на підставу часткового задоволення позовних вимог, є неналежним, оскільки він не підписаний судмедекспертом та відсутня печатка експертної установи; - позивач лише зазначила суму моральної шкоди, яку просила стягнути з відповідача, але не навела обґрунтованого її розрахунку; - викладені в позовній заяві факти щодо відмови відповідача від будь-якої допомоги на лікування та оздоровлення дитини не відповідають дійсності, оскільки відповідач одразу після ДТП надав допомогу позивачу та її дитині, відвідував їх як в лікарні так і вдома, спілкувався з лікарями та повністю сплатив суму, розмір якої було визначено самим позивачем. В частині відмови у задоволенні позову рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржене. В суді апеляційної інстанції представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити. Позивач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи 16 вересня 2014 року в суді апеляційної інстанції повідомлена, про що свідчить квитанція (а.с.80) та підтвердив син позивача [PERSON], який з'явився до апеляційного суду без належних повноважень та був присутнім у судовому засіданні. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в сумі 143,30 грн. та частково про стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., суд першої інстанції встановив, що відповідачем скоєно злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, яким було завдано шкоди здоров'ю сину позивача [PERSON] та моральна шкода. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.2 ст.1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Як вбачається з матеріалів справи, ухвалою суду першої інстанції від 20.11.2013 року у кримінальній справі відповідач визнаний винним у скоєнні 18.09.2013 року ДТП, яким завдано шкоди здоров'ю сину позивача [PERSON] (а.с.4-5,37-38). За змістом позовної заяви (а.с.1-3) вимоги про стягнення матеріальної шкоди внаслідок ДТП від 18.09.2013 року, яким сину позивача спричинено ушкодження здоров'я, обґрунтовані посиланням на понесені позивачем витрати, необхідні на її власне лікування, ліки та медичні препарати на суму 143,30 грн. Отже наявні правовідносини врегульовані не ч.2 ст.1187 ЦК України, на яку послався суд першої інстанції, а ч.1 ст.1166 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги в сумі 143,30 грн., суд першої інстанції послався на надані позивачем квитанції на суму 143,30 грн. З матеріалів справи вбачається, що крім ксерокопій чотирьох квитанції (а.с.14) в сумі 12,60 грн., 37,45 грн., 93,25 грн. та 328,05 грн. про придбання ліків позивачем не надано ніяких доказів стосовно того, що ці витрати понесені нею на власне лікування, зокрема: медичних висновків щодо потреби позивача в лікуванні зазначеними в квитанціях медичними препаратами. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Доказів того, що діями відповідача позивачу спричинено матеріальну шкоду в розмірі витрат, понесених на власне лікування на суму 143,30 грн., позивачем суду не надано. Тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про стягнення матеріальної шкоди в сумі 143,30 грн. підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. В позовній заяві вимоги про стягнення моральної шкоди позивач обґрунтувала необхідністю в подальшому лікуванні сина, але доказів про витрати на подальше лікування суду не надала і з позовом про стягнення витрат на подальше лікування до суду не звернулась. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди частково в сумі 20000,00 грн., суд першої інстанції встановив, що внаслідок завдання шкоди здоров'ю сину позивача [PERSON] останньому спричинено моральну шкоду, яка полягає в фізичному болю та стражданнях, яких він зазнав. Як вбачається зі справи, заперечуючи проти позову (а.с.33), відповідач послався на передачу ним позивачу 40000,00 грн. на лікування її сина [PERSON], про що позивачем надано розписки (а.с.34,35) та заяву від 29.09.2013 року (а.с.36), в яких нею зазначено про відсутність у неї претензій морального та матеріального характера, про що зазначено і в ухвалі суду від 20.11.2013 року (а.с.37-38). Задовольнивши позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., з якою погодилась позивач, суд першої інстанції, виходив з принципів розумності, виваженості, співмірності та встановив, що у стягненні моральної шкоди в сумі 300000,00 грн. слід відмовити, оскільки така сума є завищеною та необґрунтованою. Відповідно до п.1 ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються. Відповідно до п.3 ч.1 ст.215 ЦПК України в мотивувальній частині рішення суду зазначаються мотиви, з яких суд вважає встановленою наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, бере до уваги або відхиляє докази, застосовує зазначені в рішенні нормативно-правові акти. Таким чином, ухваливши рішення про стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн., суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.214,215 ЦПК України не врахував заперечення відповідача про відшкодування ним позивачу 40000,00 грн., у зв'язку з чим остання до нього не мала претензій про стягнення моральної шкоди. Тому колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції про стягнення моральної шкоди в сумі 20000,00 грн. підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивач доказів на підтвердження своїх вимог до відповідача про стягнення матеріальної та моральної шкоди суду не надала. З огляду на це колегія суддів вважає, що в задоволенні позову про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 143,30 грн. та моральної шкоди в розмірі 20000,00 грн. слід відмовити. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed