Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення в якому вказувала, що вона є власником 1/4 частки житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, яку вона набула в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. Інші 3/4 частки вказаного будинку з цієї ж підстави набуті її сестрою [PERSON], яка без узгодження з іншим співвласником за усною угодою продала будинок, що знаходиться в спільній власності, [PERSON], яка в свою чергу без згоди позивачки лише за згодою [PERSON] вселила в житлове приміщення свою матір відповідачку по справі. Оскільки [PERSON] вселилася до житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області з порушенням встановленого законом порядку, що створює [PERSON] перешкоди в користуванні власністю, а тому остання просила усунути перешкоди шляхом виселення відповідачки з належного їй житла. В судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, судом належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомила. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала, вказуючи на те, що [PERSON] на законних підставах придбала будинок та вселилася до нього, на час розгляду справи проживає в ньому разом з шістьма неповнолітніми онуками, а тому підстави для її виселення відсутні. Також вказувала на те, що [PERSON] не має права на частку в спадковому будинку, оскільки не приймала участі у догляді та похованні спадкодавця, взагалі не цікавилася будинком та пропустила передбачений законом трирічний строк на звернення з позовом до суду з метою захисту свого права (позовну давність). Суд вважає за необхідне провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник не заперечують проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], її представника [PERSON], третьої особи без самостійних вимог [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку №156 по вул. Центральній (раніше вул. Леніна) в с. Таборівка Вознесенського району Миколаївської області, яку вона набула в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] (а.с. 5-6). Інші 3/4 частки вказаного будинку з цієї ж підстави набуті її сестрою [PERSON] (а.с. 52-53). З пояснень [PERSON] також встановлено, що в 2013 році остання за усною угодою продала будинок [PERSON] про що було складено письмову розписку. В належній формі сторони договір не оформили. Після укладення угоди [PERSON] надала згоду на вселення, проживання в будинку [PERSON] та надала їй право на користування житлом в повному обсязі. 19 вересня 2014 року відповідачка зі згоди [PERSON] була зареєстрована в будинку (а.с. 20, 23, 36, 60). З пояснень [PERSON], [PERSON] та письмових доказів, що містяться в матеріалах справи (а.с. 23) вбачається, що укладення угоди та вселення відповідачки відбувалися без доведення до відома та отримання згоди позивачки, як співвласника майна. В зв'язку з цим [PERSON] позбавлена можливості користуватися належним їй житловим приміщенням, тобто в повному обсязі здійснювати права власника житла. Аналізуючи виоги та заперечення осіб, які беруть участь у справі, суд виходить з наступного. 1) Згідно ч. 1 ст. 316, ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зокрема власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном незалежно від місця його проживання та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч.1-3, 7 ст. 319, ч. 1 ст. 383 ЦК України). Особливим видом права власності є право спільної часткової власності - власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у цьому праві. З положень ч.ч. 1-2 ст. 358 ЦК України вбачається, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками виключно за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України). Аналогічно, згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року, ратифікованого Законом України N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В разі ж порушення його права власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до п. 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391,\~396 ЦК\~позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. 2) Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З положень ст. 157 ЖК України вбачається можливість застосування до правовідносин щодо користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду положень ст. 116 ЖК України. Згідно ч. 3 ст. 116 ЖК України осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Виселення проводиться в судовому порядку. Як зазначив Пленум Верховного Суду України в своїй постанові від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. При цьому суд не приймає до уваги доводи [PERSON] щодо того, що: ?позивачка не має право на частку житлового будинку та не є його співвласником - оскільки такі доводи спростовуються матеріалами справи (а.с. 5-6); ?відповідачка на законних підставах придбала будинок та вселилася до нього з дотриманням встановленого порядку оскільки такі доводи не знайшли свого підтвердження та спростовані в судовому засіданні, зокрема й поясненнями осіб, які беруть участь в справі; ?в будинку зареєстровані та проживають неповнолітні особи (онуки відповідачки), які мають право на користування житлом оскільки такі доводи в судовому засіданні були спростовані самою [PERSON], а також письмовими доказами (а.с. 60). Також є безпідставним твердження про те, що позивачка пропустила передбачений законом строк для звернення до суду (позовну давність) в зв'язку з наступним. Як встановлено судом, [PERSON] дізналася про порушення своїх прав лише в 2015 році. В той же час загальна позовна давність, яка встановлюється тривалістю у три роки, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила(ст. 257, ч. 1 ст. 261 ЦК України). При цьому згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, проте такої заяви від жодної зі сторін не надходило. Решта обставин, на які посилалася [PERSON], правового значення для вирішення спору не мають. За встановлених обставин, виходячи з того, що [PERSON] розпорядилася спільним майном та вселила [PERSON] без доведення до відома та отримання згоди позивачки, як співвласника майна, тобто вселення відбулося з порушенням встановленого законом порядку, що створює [PERSON] перешкоди в користуванні своєю власністю, а тому позов підлягає задоволенню, а відповідачка виселенню без надання їй іншого житлового приміщення. В силу вимог ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь держави також підлягають стягненню 640 грн. судового збору.

Outcome: approved