Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

У січні 2018 року Громадська організація «[PERSON] незалежний правозахисний центр» звернувся до суду із позовом в інтересах члена громадської організації [PERSON] до відповідачів [PERSON] місцевої прокуратури № 2, прокуратури Дніпропетровської області, Державної казначейської служби України, у якій просила суд стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] моральну шкоду у розмірі 4000 грн. заподіяну неправомірними діями прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] вчинену при виконані посадових обовязків. В обґрунтування поданого позову Громадська організація «[PERSON] незалежний правозахисний центр» посилається на те, що [PERSON] у листопаді 2012 року було зроблено інформаційний запит до прокуратури Жовтневого району м. Дніпропетровська. Порушуючи вимоги Закону України «Про доступ до публічної інформації», прокурор вчинив неправомірні дії, у звязку із чим [PERSON] був вимушений звернутися до суду. Постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року у справі за позовом [PERSON] до прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] про визнання дій неправомірними було визнано неправомірними дії прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] щодо несвоєчасного надання відповіді на інформаційний запит [PERSON] від 19 листопада 2012 року. Такими діями прокурора Третяку Ю.М. була завдана моральна шкода. Так, [PERSON] був змушений для відновлення свого порушеного права витрачати свій час, силу та енергію, що вплинуло на його звичний спосіб життя, приносить йому почуття приниження та залежності від відповідача. [PERSON] втратив віру в дієвість Конституції і законів. Бездіяльність знущального характеру по відношенню до [PERSON] є порушенням конституційного права, що зокрема виражалось у приниженні гідності останнього, що привело до стресового стану. Такий стан порушив нормальні життєві звязки, задав душевних страждань, що стало причиною погіршення відносин з оточуючими і близькими людьми. У результаті неправомірних дій прокурора Третяк Ю.М. знаходився у стані інформаційного, емоційного і морального стресу. Громадська організація «[PERSON] незалежний правозахисний центр» вважає, що спричинена шкода [PERSON] повинна бути відшкодована у грошовій формі, яка забезпечує найбільш повне задоволення його інтересу. [PERSON] оцінює моральну шкоду у сумі 4000 грн., що є належною, співмірною компенсацією моральної шкоди. Представник Громадська організація «[PERSON] незалежний правозахисний центр» [PERSON] надала до суду заяву про розгляд справи без участі представників громадської організації, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представники відповідачів у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обовязковою для усіх субєктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідачі належним чином повідомлені про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їх відсутності і ухвалити заочне рішення суду за правилами ст. 223, ст. 280 ЦПК України. У відповідності до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що у листопаді 2012 року [PERSON] звернувся до Прокурора Жовтневого районного м. Дніпропетровська [PERSON] з інформаційним запитом відповідно до вимог Закону України «Про доступ до публічної інформації» (а.с.8). Відповідь на указаний запит [PERSON] отримав 27 листопада 2012 року, тобто з порушенням 5-денного терміну встановленого Законом. Вважаючи такі дії прокурора неправомірними, [PERSON] звернувся до [PERSON] окружного адміністративного суду із позовом до Прокурора Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] про визнання дій неправомірними. Постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 16 квітня 2013 року постановлено постанову, якою було скасовано постанову [PERSON] окружного адміністративного суду від 14 січня 2013 року та прийнято нову постанову, якою позов [PERSON] було задоволено. Визнано дії прокурора Жовтневого районного м. Дніпропетровська [PERSON] щодо несвоєчасного надання відповіді на інформаційний запит [PERSON] від 19 листопада 2012 року неправомірними (а.с.15). Правовідносини, які виникли між сторонами врегульовані нормами Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Цивільного кодексу України, Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Закону України «Про прокуратуру», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так,\~статтею 3\~Конституції України\~регламентовано,\~що Людина,\~її життя\~і здоров'я,\~честь і\~гідність,\~недоторканність і\~безпека визнаються\~в Україні\~найвищою соціальною\~цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно із ст. 9 чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. В силу ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права. Відповідно до ст. 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року «Високі Договірні Сторони гарантують кожному хто, перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції». Пунктом 1 ст. 6 зазначеної Конвенції регламентовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку. У п. 44 рішення Європейського суду з прав людини від 26 червня 2008 року, справа «Ващенко проти України» зазначено, що розумність тривалості провадження повинна оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, важливість предмета розгляду для заявника. Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини, серед багатьох інших рішень, міститься у п. 43 рішення у справі «Фрідлендер проти Франції», № 30979/96, та у п. 67 рішення у справі «Пеліс'є та Сассі проти Франції», № 25444/94, 1999-II. Аналогічна позиція Європейського суду з прав людини знайшла також своє відображення у п. 81 рішення від 07 квітня 2005 року у справі «Рохліна проти Росії», № 54071/00, та пп. 32 - 33, рішення від 22 листопада 2005 року у справі «Антоненков та інші проти України», № 14183/02, а також у п. 53 рішення від 10 грудня 1982 року у справі «Фоті та інші проти Італії», серія А № 56 та у п. 53, рішення від 21 лютого 1984 року у справі «Озтурк проти Німеччини», серія А № 73. Відповідно до ч. 1 статті 31 Закону України «Про інформацію» у разі, якщо порушенням права на свободу інформації особі завдано матеріальної чи моральної шкоди, вона має право на її відшкодування за рішенням суду. Згідно із ч. 2 ст. 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», особи, на думку яких їхні права та законні інтереси порушені розпорядниками інформації, мають право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. У пункті п. 2 ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно із п. 6 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами ст. 1167 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Відповідно до п. 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України, при встановленні факту заподіяння моральної шкоди бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування або його посадовими чи службовими особами при здійсненні своїх повноважень, моральна шкода підлягає відшкодуванню за рахунок держави або органів місцевого самоврядування. У пункті 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) визначено, що діяльність органів прокуратури спрямована на всемірне утвердження верховенства закону, зміцнення правопорядку і має своїм завданням захист від неправомірних посягань, зокрема, гарантованих Конституцією, іншими законами України та міжнародними правовими актами соціально-економічних, політичних, особистих прав і свобод людини та громадянина. Згідно ч. 1 ст. 89 Закону України «Про прокуратуру» (у редакції від 28 серпня 2018 року) фінансування прокуратури здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, суд виходить із втілених у чинних законодавчих актах України загальноконституційних засад відносин між державою та громадянином, зокрема, щодо відповідальності держави. Вирішуючи вимоги Громадської організації «[PERSON] незалежний правозахисний центр», що діє в інтересах свого члена [PERSON] до відповідачів щодо відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що «розумний строк» у сенсі п. 1 ст. 6 Конвенції під час розгляду звернень [PERSON] визначений законодавчо, прокурором Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON] було порушено і це встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили. Досліджені у судовому засіданні докази обєктивно підтверджують зазначені факти, що само по собі не може не завдати [PERSON] душевних хвилювань, переживань та страждань. Водночас, виходячи з принципу розумності, справедливості та співмірності сатисфакції, враховуючи характер та обсяг порушень, допущених прокурором Жовтневого району м. Дніпропетровська [PERSON], відсутність даних про те, що такі порушення потягли за собою якісь тяжкі наслідки, суд приходить до висновку, що розмір відшкодування моральної шкоди, заявлений Громадською організацією «[PERSON] незалежний правозахисний центр» в інтересах [PERSON] є завищеним, а її розрахунки з цього приводу не мають під собою законодавчого обґрунтування. За таких обставин суд вважає за можливе частково задовольнити позовні вимоги Громадської організації «[PERSON] незалежний правозахисний центр» в інтересах [PERSON] та стягнути на його користь з Державного бюджету України у рахунок відшкодування моральної шкоди 1000 грн., а в задоволенні іншої частини позову про відшкодування моральної шкоди відмовити. У відповідність до ст. 141 ЦПК України суд вважає за можливе судові витрати по даній справі компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial