Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-05 00:00:00

У січні 2004 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання укладеного 28.03.2002 року між ними договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та зареєстрованого Вознесенською товарно-сировинною біржею Миколаївської області за № 306 дійсним, визнання за нею права власності на вказаний будинок, посилаючись на те, що відповідачка ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Рішенням Новобузького районного суду від 23.01.2004 року зазначений позов задоволено. Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 26.06.2013 року вищезазначене рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову від позову. Рішенням Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.12.2013 року, вищезазначені рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовані та передано справу на новий судовий розгляд, посилаючись на те, що судами не було з'ясовано, на купівлю-продаж якого з отриманих [PERSON] у спадок будинків - № 31 чи № 33 були спрямовані дії сторін по договору від 28.03.2002 року, з огляду на те, що повноваження [PERSON] як покупця за цим договором визначається свідоцтвом про на спадщину за заповітом від 02.02.1993 року № 122, на підставі якого вона отримала у власність будинок № 31. В ході нового судового розгляду вказаної справи позивач [PERSON], посилаючись на те, що саме на придбання у відповідачки [PERSON] житлового будинку за [ADDRESS] були спрямовані їх дії при укладанні спірного договору купівлі - продажу від 28.03.2002 року, остання змінила свої позовні вимоги за якими просила суд визнати дійсним договір купівлі - продажу від 28.03.2002 року, зареєстрованим Вознесенською товарно-сировинною біржею Миколаївської області за № 306, предметом продажу якого виступав саме житловий будинок [ADDRESS] та визнати за нею право власності на вказаний будинок. За ухвалою суду від 09.09.2014 року замінено первісного відповідача [PERSON], яка вибула з участі у розгляді вказаної цивільної справи у зв'язку зі смертю, на Новобузьку міську раду Миколаївської області. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, надала суду письмову заяву про можливість розгляду справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримала і просила їх задовольнити. Представник відповідача - Новобузької міської ради Миколаївської області, Путік О.С., в судове засідання на виклик суду не з'явився, проте направив до суду письмову заяву про можливість розгляду справи за його відсутності, пред'явлений до міської ради позов визнав повністю і не заперечував проти його задоволення. [PERSON], являючись третьою особою без самостійних вимог, в судове засідання не з'явився, залишив письмову заяву про можливість розгляду справи без його участі, не заперечував проти задоволення уточнених позовних вимог позивачки. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] про розгляд справи повідомлявся належним чином, однак в судове засідання не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив. Дослідивши письмові докази, суд приходить такого висновку. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2 лютого 1993 року № 122 [PERSON] успадкувала житловий будинок [ADDRESS]. (а. с. 22). На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 7 травня 1994 року № 432 [PERSON] отримала у спадок житловий будинок [ADDRESS]. (а. с. 25). На підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2002 року, зареєстрованого Вознесенською товарно-сировинною біржею Миколаївської області за № 306, [PERSON] продала, а [PERSON] придбала будинок, номер якого у тексті договору зазначено як № 33 та указано, що він належав продавцеві на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 2 лютого 1993 року № 122 (а. с. 4). Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 23 січня 2004 року у справі, по якій проводиться новий розгляд, визнано дійсним договір купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS], укладений 28 березня 2002 року між [PERSON] і [PERSON] та зареєстрований Вознесенською товарно-сировинною біржею Миколаївської області за № 306, визнано за [PERSON] право власності на вказаний будинок. На підставі указаного рішення суду за договором від 7 квітня 2004 року [PERSON] подарувала [PERSON] житловий будинок по [ADDRESS], номер якого у тексті договору був зазначений вже вірно - 31 (а. с. 20). За договором купівлі-продажу жилого будинку [PERSON] продала [PERSON] житловий будинок [ADDRESS]. Правовою підставою права власності продавця зазначено свідоцтво про право на спадщину за законом від 7 травня 1994 року № 432 (а. с. 25). Відповідно до договору від 7 липня 2009 року № 1066 [PERSON] подарувала житловий будинок за [ADDRESS] [PERSON], а останній за договором від 24 листопада 2011 року подарував цей будинок (№ 33) [PERSON] (а. с. 27). Відтак, при судовому розгляді справи достеменно встановлено, що волевиявлення позивачки були спрямовані саме на придбання житлового будинку [ADDRESS]. На продажі цього ж будинку вказують і дії її власника [PERSON] При укладанні угоди купівлі-продажу цього будинку, що реєструвалася 28.03.2002 року Вознесенською товарно-сировинною біржею Миколаївської області за № 306, у тексті цього договору було допущено технічну помилку у зазначені вірного номеру будинку, зокрема замість дійсного номеру будинку 31, який насправді виступав предметом продажу за цією угодою, у ньому значився номер будинку 33, власником якого також на той час являлася [PERSON] Усунути вказану помилку у позасудовому порядку наразі являється не можливим зважаючи на те, що на підставі рішення Новобузького районного суду від 23.01.2004 року, яке наразі скасовано, визнано вказану угоду дійсною, і згідно нього відбулося 7 квітня 2004 року відчуження за договором дарування [PERSON] вказаного будинку [PERSON], при чому номер цього будинку за відповідною угодою був зазначений вірно - 31. В силу ст. 227 ЦК України в редакції Закону 1963 року (діяла на момент укладення сторонами договору від 20.12.2001 року) договір купівлі-продажу будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції Закону 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Договір купівлі-продажу будинку за № 306 від 28.03.2002 року, про визнання якого дійсним заявлено позивачкою [PERSON], не був нотаріально посвідчений, але відповідно до чинного законодавства на момент укладення угоди він підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню. Про те, що вказаний договір належить нотаріально оформити, як видно з доводів позивачки, їй стало відомо лише у грудні 2003 року від нотаріуса, коли мав наміри продати куплений у відповідачки будинок, але остання ухиляється від нотаріального оформлення угоди. Укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого майна не містить в собі протизаконних умов. В угоді зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Сторонами за договором було досягнуто згоди з істотних умов угоди, яка повністю була виконана, як покупцем (сплатив продавцеві обумовлену між ними суму грошових коштів, вселилася в будинок і користувалася ним з квітня 2002 року по квітень 2004 року), так і продавцем (отримала обумовлену суму грошових коштів, звільнила житловий будинок та передала його покупцю у власність). Позивачка [PERSON] на виконання п. 8 біржової угоди, 30 березня 2002 року зареєструвала своє право власності в Новобузькій філії Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації за р./№ 478, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, однак договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст. 227 ЦК УРСР 1963р. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16 січня 2003 року, який діє з 01 січня 2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно ст. 16 ЦК України 2003р. кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963р. В той же час, при судовому розгляді справи встановлено, що [INFO] продавець цього будинку [PERSON] померла і після її смерті спадкова справа не заводилася, що свідчить про те, що спадкоємців після її смерті немає або ж останні не бажають прийняти спадщину. За таких обставин, згідно положень ст. 1277 ЦК України, за місцем відкриття спадщини має право претендувати на вищевказане нерухоме майно відповідний орган місцевого самоврядування, в якості якого, на стороні відповідача, судом залучено Новобузьку міську раду Миколаївської області. Представник міської ради не заперечував щодо досягнення між сторонами всіх істотних умов, що притаманні для договору купівлі-продажу, та його виконання сторонами, спрямоване на реальне настання юридичних наслідків для сторін за відповідною угодою, при цьому наголосив на ухиленні продавця за життя [PERSON] від нотаріального оформлення цього договору, що підтверджується також наданими позивачем в обгрунтування заявлених вимог документами. Відтак, зазначені обставини свідчать про наявність підстав, згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК України, в редакції Закону 1963 року, для визнання такої угоди дійсною. Таким чином, суд вважає, що визнання відповідачем пред'явленого до нього позову не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку № 31 з господарськими будівлями та спорудами є такими, що ґрунтуються на законі та підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог про визнання за позивачкою [PERSON] права власності на придбане майно то суд приходе висновку що у їх задоволенні належить відмовити. Ухвалення судом рішення про визнання спірної угоди дійсною має юридичне значення для надання позивачці можливості розпоряджатися нерухомим майном, що придбане нею за відповідною угодою. Однак, зважаючи на те, що таким правом вона, до розгляду судом вказаної справи, вже скористалася, оскільки відчужила згідно договору дарування від 7 квітня 2004 року вказаний будинок іншій особі [PERSON], то відповідно наразі вона втратила право власності на вказаний будинок. Відтак, враховуючи на те, що наразі саме [PERSON] на законних підставах володіє житловим будинком [ADDRESS], і набуте ним право власності ніким не оскаржується, визнання такого права за [PERSON] є безпідставним. Вимоги щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачем на оплату судового збору, останній не заявляв, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами.

Outcome: partial