Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулась до Оріхівського районного суду Запорізької області з позовом до Фермерського господарства «Тапір», в якому просила стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в розмірі 14927,93 грн. за період з березня 2012 року по червень 2013 року, середній заробіток за час затримки розрахунку з виплати заробітної плати в розмірі 27597,90 грн., та компенсацію втрати частини доходів у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати в розмірі 919,59 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач в період з 2007 рік по 2013 рік працювала головним бухгалтером ФГ «Тапір». Починаючи з березня 2012 року, відповідач не виплачував позивачу нараховану заробітну плату. Наказом № 3 від 31.05.2013 року позивача було звільнено за згодою сторін, однак остаточний розрахунок з позивачем не проведений. В період часу з моменту звільненні і до моменту подання позову відповідач заборгованість не погасив. У звязку з цим, згідно розрахунку позивача, у відповідача виникла вказана в позовній заяві заборгованість. Крім того, позивач вважала, що у звязку із затримкою виплати заробітної плати відповідач зобовязаний сплатити на її користь компенсацію втрати частини доходів відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати». В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала, пославшись на обставини та норми права, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча відповідач повідомлявся про час і місце розгляду справи в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України за місцем реєстрації як юридичної особи. Крім того, судові виклики направлялись за відомим місцем знаходження голови правління ФГ «Тапір» [PERSON], однак вони повернулись не врученими. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що наказом голови правління ФГ «Тапір» № 1 від 08.06.2007 року позивач була прийнята на роботу до відповідача на посаду головного бухгалтера за сумісництвом. Згідно розрахунково-платіжних відомостей за період з березня 2012 року по червень 2013 року, підписаних головою правління відповідача, позивачу була нарахована заробітна плата на загальну суму 14927,93 грн., що підтверджується копіями вказаних відомостей та розрахунком позивача, який відповідачем не оспорений. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини шостої тієї ж статті своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. В порушення цих вимог відповідач нараховану заробітну плату позивачу в порядку та строки, встановлені законодавством, не виплачував. Наказом № 3 від 31.05.2013 року позивач була звільнена з роботи за сумісництвом на підприємстві відповідача за згодою сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак відповідач зазначених вимог не виконав, та заборгованість перед позивачем по заробітній платі не погасив, ані в день звільнення, ані після цього. Залишається непогашеною ця заборгованість і на час розгляду справи судом. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно наданого позивачем розрахунку, який відповідачем не оспорений, сума середнього заробітку позивача за період часу з моменту її звільнення та до моменту звернення до суду складає 27597,90 грн. В цій частині позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. Вирішуючи по суті вимоги позивача про стягнення з відповідача 919,59 грн. компенсації втрат від порушення строків виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу. При цьому під доходами у вказаному Законі розуміються пенсії, стипендії, соціальні виплати, заробітна плата та інші. Статтею 3 цього ж Закону передбачено, що сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Розрахунок, наданий позивачем в обґрунтування цієї частини вимог, не відповідає вказаним нормам Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати» та Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159, оскільки з нього не зрозуміло, з яких сум доходів (загальної заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки, або інших) розрахована сума компенсації, та за якими правилами проведений цей розрахунок. Водночас вказаний Закон України передбачає, що компенсація обчислюється не із загальної суми заборгованості, а із суми нарахованого, але не виплаченого доходу громадянина, який не має разового характеру. Позивач в судовому засіданні не змогла пояснити зміст цього розрахунку. За таких обставин вимоги про стягнення компенсації втрати частини доходів позивача не можуть вважатись обґрунтованими. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial