Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-26 00:00:00

У серпні 2013 року ПАТ «Родовід Банк» звернувся до суду з позовом у якому просив стягнути з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 45 665,06 доларів США, 3 398 545,23 гривень та судові витрати. В жовтні 2013 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила суд визнати недійсним кредитний договір № Д266/АА-033.08.2 від 26.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк», та договір застави № Д266/АА-033/1.08.2 від 26.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк», визнати недійсним договір поруки № Д266/АА-033/2.08.2 від 26.06.2008 року, укладений між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк». В листопаді 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом в якому просила суд визнати припиненим з 20.05.2011 року договір поруки № Д266/АА-033/2.08.2 від 26.06.2008 р., укладений між [PERSON] та ПАТ «Родовід Банк». Рішенням Калінінського районного суду м. Горлівки від 07 травня 2014 року позовні вимоги ПАТ «Родовід Банк» задоволено: стягнуто з відповідачів у солідарному порядку на користь позивача заборгованість за кредитним договором Д266/АА-033.08.2 від 26.06.2008 року в сумі 3 763 546,08 гривень та судові витрати у розмірі 1 720,20 грн. з кожного. В задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] та [PERSON] відмовлено. З зазначеним рішенням не погодилась відповідачка [PERSON], принесла апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про задоволення її зустрічних позовних вимог у повному обсязі та відмови у позові банку в частині стягнення заборгованості з неї, як з поручителя, посилаючись на неналежну оцінку обставин справи, порушення норм матеріального та процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що 04.11.2010 року банком на адресу позичальника [PERSON] була направлена вимога про дострокове повернення кредиту, процентів та комісії, яка останньою отримана 11.11.2010 року. Таким чином, з урахуванням права банку на дострокове повернення кредиту, строк виконання зобов'язань за кредитним договором Банком був встановлений до 18.11.2010 року. Проте банк потягом шести місяців не пред'явив вимогу до неї, як до поручителя, тому в силу вимог ч.4 ст. 559 ЦПК України правовідносини за спірним договором поруки припинились. Представник позивача в судовому засідання проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить телефонограма №1578/3 від 23.06.2014 року ( а.с.136). Відповідачка [PERSON] не з'явилась, про час та місце розгляду повідомлялась належним чином, про що свідчить телефонограма 1578/3 від 23.06.2014 року ( а.с.136). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не з'явились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Відповідачем [PERSON] рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до нею, рішення суду ухвалено відносно позовних вимог ПАТ «Родовід Банк» до [PERSON] та зустрічних позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Родовід Банк» останніми не оскаржується, тому апеляційним судом не ревізується. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставі своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані ( пропущення строку позовної давності тощо), яка мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати. Зазначеним вимогам судове рішення не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 26.06.2008 року між ВАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Д266/АА-033.08.2, відповідно до якого, остання отримала кредит у розмірі29 652,41 доларі США, зі сплатою 14,5 % річних за користування за користування кредитними коштами, з кінцевим терміном повернення кредиту 26.06.2015 року. В якості забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] перед банком по зазначеному кредитному договору , між Банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки № Д266/АА-033/2.08.2 від 26.06.2008 року, за яким остання зобов'язалась солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне і повне виконання Боржником своїх зобов'язань за кредитним договором. Відповідачка [PERSON] належним чином умови кредитного договором не виконувала, в наслідок чого станом на 09.08.2013 року утворилась заборгованість у розмірі 45 665,06 доларів США та 3 398 545,23 грн. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «Родовід банк» до [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір, виконання якого було забезпечено договором поруки, укладеним між банком та [PERSON], оскільки [PERSON] порушила умови кредитного договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів, а поручитель відповідає солідарно із боржником за не виконання кредитного договору, суд першої інстанції прийшов до висновку про солідарне стягнення з відповідачів суми боргу. Відмовляючи в задоволені зустрічних позовних вимог [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, суд першої інстанції виходи з їх недоведеності. Між тим, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам закону. Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно визначив правовідносини, які виникли між сторонами і обґрунтовано дійшов висновку про наявність між сторонами грошових зобов'язань, які відповідачем виконувались неналежним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 553 та ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. За змістом указаних норм матеріального права поручитель, хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого у договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Частиною 1 ст. 251 ЦК України визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом із тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Із договору поруки від 26.06.2008 року вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржниками своїх зобов'язань перед банком за кредитним договорам не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 2 ст. 252 ЦК України, тому у цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Пунктом 24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Матеріалами справи підтверджується, що 04.11.2010 року банком направлено на адресу [PERSON] вимогу про дострокове погашення заборгованості за кредитом, процентів за користування кредитом та суми нарахованої пені не пізніше трьох робочих днів після одержання письмового повідомлення.(а.с.26) Повідомлення отримано [PERSON] 10.11.2010 року ( а.с.27). З огляду на викладене у ПАТ «Родовід Банк» виникло право пред'явити вимогу до поручителя [PERSON] про виконання порушених зобов'язань боржника [PERSON] щодо сплати заборгованості за кредитним договором, починаючи з 14.11.2010 року протягом наступних шести місяців, тобто до 14.05.2011 року . Банк, як вбачається з матеріалів справи, звернувся до суду з позовом лише 20.08.2013 року, тобто вже після спливу шестимісячного строку, встановленого ч. 4 ст. 559 ЦК України. Така ж правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 січня 2014 року у справі про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 липня 2013 року у справі за позовом до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Таким чином судовий збір у розмірі 3 441,00 грн. підлягає стягненню з відповідача [PERSON]

Outcome: partial