Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

У серпні 2014 р. до суду надійшла вищевказана позовна заява. Позивач вказує, що є власником житла - квартири [ADDRESS], в якій також зареєстрований її брат - [PERSON], однак за своїм місцем реєстрації не проживає, за комунальні послуги не сплачує. Посилаючись на норми Цивільного кодексу (ЦК) України, зокрема, ст. 405 даного Кодексу просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом (квартирою, що належить їй на праві власності) у зв'язку з відсутністю у ньому без поважних причин понад один рік. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, вказавши, що його довіритель (позивач) є одноосібним власником вищевказаної квартири на підставі договору дарування. Також вказав, що хоч позивач та відповідач є родичами (рідними братом та сестрою) вони не проживали однією сім'єю, не мали спільного господарства та бюджету. Відповідач має окрему сім'ю. В квартиру відповідач навідувався епізодично, а останні два роки взагалі був відсутній за місцем своєї реєстрації, обов'язків по оплаті комунальних послуг не виконував. Також вказав, що відповідач веде аморальний спосіб життя, неодноразово був засуджений. Відповідач (який після перерви з'явився в судове засідання) позов не визнав, вказавши, що він та сестра мають рівні права на квартиру. Відповідач визнає, що з позивачем він однією сім'єю не проживав, має свою сім'ю, що складається з нього, співмешканки та їхньої спільної дитини. Також відповідач вказав, що тривалий час перебував в місцях позбавлення волі, їздив на заробітки до Російської Федерації. Визнає, що в квартирі [ADDRESS] з липня 2012 р. не проживав. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково враховуючи наступне. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, укладеного 21.06.2003 р. На той час відповідач, [INFO], досяг повноліття. Згідно паспорту громадянина України та даних Шосткинського МВ УДМС України у Сумській області відповідач дійсно зареєстрований за адресою [ADDRESS]. Згідно відомостей з Реєстру прав власності на нерухоме майно наданих реєстраційною службою Шосткинського МРУЮ вищевказана квартира станом на 12.09.2014 р. (на час розгляду справи) належить позивачу, частка якого складає 100%, тобто, позивач у даній справі є одноособовим власником даної квартири. Стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відтак, твердження відповідача про те, що він має такі ж права (володіння, користування, розпорядження) на квартиру, що й позивач, не відповідають дійсності, оскільки на час розгляду справи право власності на квартиру зареєстровано за позивачем, а договір дарування квартири (підстава виникнення права власності) в силу презумпції ст. 204 ЦК України є правомірним, відомості про те, що даний договір визнано недійсним, відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до частини другої даної статті член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 156 ЖК УРСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 ЖК УРСР, а саме: до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Як вбачається з пояснень представника позивача та самого відповідача, сторони в даній справі однією сім'єю не проживали, спільного господарства не вели. Зокрема, з пояснень відповідача вбачається, що він проживав зі своєю співмешканкою та дитиною у своєї матері, винаймав житло. Участі в утриманні квартири та оплаті комунальних послуг не приймав, докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач не був членом сім'ї власника квартири - позивача, в т.ч., колишнім членом сім'ї, а тому відповідач має право користування даною квартирою виключно за домовленістю з її власником, наявність якої (домовленості) під час судового розгляду не встановлена. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON], які є сусідами позивача по під'їзду, підтвердили факт непроживання відповідача у квартирі позивача впродовж останніх двох років. З урахуванням встановлених обставин суд приходить до висновку про наявність підстав передбачених ст. 405 ЦК України для визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом - квартирою [ADDRESS] Щодо вимоги про усунення перешкод у здійсненні позивачем права користування та розпорядження квартирою шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернути до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Цивільним процесуальним засобом, яким забезпечується реалізація права на звернення до суду, є позов, тобто матеріально-правова вимога до суду заінтересованої особи (позивача) про здійснення правосуддя в цивільній справі на захист прав, свобод чи інтересів, порушених чи оспорюваних іншою особою (відповідачем). Таким чином, сторонами в цивільній справі є особи, які перебувають між собою в матеріальних правовідносинах, в яких суб'єктивному праву одного відповідає суб'єктивний обов'язок іншого й матеріально-правовий спір між якими є предметом судового розгляду. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи зміст даної норми, вимога про скасування реєстрації місця проживання особи може бути звернута до відповідного органу реєстрації лише після того як, по-перше, судове рішення про позбавлення права користування житловим приміщенням набере законної сили, по-друге, особа з даним рішенням звернеться до органу реєстрації для зняття реєстрації, по-третє, орган реєстрації відмовить в знятті з реєстрації. На момент судового розгляду даної цивільної справи настання вищевказаних юридичних фактів є лише припущенням на майбутнє. Таким чином, саме рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Необхідність додаткового підтвердження цієї обставини рішенням суду відсутня. Водночас, суд вважає за необхідне звернути увагу на наступне. В рішенні Європейського Суду з прав людини від 30 листопада 2004 року у справі «Михайленки та інші проти України» (Заяви №№ 35091/02, 35196/02, 35201/02, 35204/02, 35945/02, 35949/02, 35953/02, 36800/02, 38296/02, 42814/02) висловлена наступна позиція: «…51. Суд знову наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи трибуналі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. Однак це право було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду однієї зі сторін. Важко уявити, щоб пункт 1 статті 6 детально описував процедурні гарантії, які надано сторонам, - справедливість, відкритість і оперативність проваджень, - і не передбачав би гарантій виконання судових рішень. Тлумачення статті 6 як положення, що лише гарантує право на звернення до суду та проведення судового розгляду, могло б призвести до ситуації, несумісної з принципом верховенства права, який Високі Договірні Сторони зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, виконання судового рішення має розглядатися як невід'ємна частина «судового процесу» для цілей статті 6 (див. «Бурдов проти Росії», заява N 589498/00, п. 34)…» / «Офіційний вісник України», № 27, 2005 р. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial