Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У серпні 2020 р. [PERSON] , в інтересах [PERSON] , звернувся до Тростянецького районного суду Вінницької області з позовом до [PERSON] про повернення коштів у розмірі 119556,04 грн., у зв`язку із відмовою виконання зобов`язання. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що у вересні 2016 року ним були перераховані кошти на номер банківської картки ПАТ КБ «ПриватБанку», яка належить [PERSON] . Протягом вересня 2016 року [PERSON] на банківську картку відповідача перерахував кошти на загальну суму 119 556, 04 гривень, а саме: 01.09.2016 кошти в сумі 55 500 грн.; 02.09.2016 кошти в сумі 7 316,58 грн.; 03.09.2016 кошти в сумі 1 527,64 грн.; 08.09.2016 кошти в сумі 1 960,56 грн.; 09.09.2016 кошти в сумі 50 251,26 грн.; 02.09.2016 кошти в сумі 3 000 грн. У зв`язку з перерахунком коштів, позивачем тривалий час вживалися заходи щодо встановлення місцезнаходження [PERSON] , так як він з нею раніше особисто знайомим не був, з метою повернення коштів. Зазначив, що рішенням Тростянецького районного суду Вінницької області від 30.10.2019 р. позов [PERSON] було задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь позивача безпідставно набуті кошти в сумі 119556,04 грн. Постановою Вінницького апеляційного суду за апеляційною скаргою відповідача, рішення першої інстанції було скасовано та у задоволенні позову відмовлено. В обґрунтування своєї позиції суд апеляційної інстанції зазначив, що підставами для скасування рішення суду стало встановлення факту існування між сторонами у справі договірних відносин та перерахунок коштів позивачем у зв`язку з цим. Представник позивача звернув увагу суду на те, що на теперішній час у справі наявне преюдиційне рішення Вінницького апеляційного суду від 30.03.2020 року, яким встановлено, що між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] станом на вересень 2016 року існували договірні зобов`язання. 01.06.2020 р. позивач направив відповідачу претензію щодо належного виконання останньою договірних зобов`язань, оскільки з вересня 2016 р. вона їх не виконала, будь-який товар чи послугу не надала, кошти не повернула. З посиланням на ст. ст. 525, 526, 531, 610, 612, 629, 631 ЦК України, просив стягнути з [PERSON] через неналежне виконання зобов`язання, спричинену йому шкоду в сумі 119556,04 грн. (а.с.28-34). Ухвалою суду від 04.11.2020 р. прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 17.11.2020 р. від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог (а.с.144, 145). З посиланням на ст. ст. 626-629, 655, 662, 663, 693 ЦК України, просив прохальну частину позовних вимог викласти у такій редакції - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] через неналежне виконання зобов`язання кошти в сумі 119556,04 грн. Також просив витребувати з ПАТ КБ «Приватбанк» підтвердження проведення банківських операцій, інформацію щодо розпорядження [PERSON] отриманих від [PERSON] коштів в сумі 119556,04 грн. Витребувати з Тростянецького районного суду Вінницької області матеріали цивільної справи №409/172/18. Ухвалою суду від 07.12.2020 р. витребувано від акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» дані щодо отримання [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , банківських переказів за квитанціями: -квитанція Р24A130739804A54052 від 01.09.2016; квитанція Р24А130896907А17013 від 02.09.2016; квитанція Р24А131605243А15818 від 03.09.2016; квитанція Р24А133980456А18764 від 08.09.2016; квитанція Р24А134552314А48796 від 09.09.2016; квитанція Р24А134376607А19771 від 09.09.2016. Витребувано від акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» (м.Дніпро, вул. Набережна Перемоги, 50, код ЄДРПОУ 14360570) інформацію щодо надходження коштів від [PERSON] на рахунок № [NUMBER] [PERSON] , їх зняття чи переказ. Витребувано від Тростянецького районного суду Вінницької області цивільну справу №409/172/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, набутих без достатньої правової підстави, для огляду в судовому засіданні. В решті вимог відмовлено. 24.12.2020 р. від представника відповідача, адвоката Богословського С.В., надійшло клопотання про ознайомлення з матеріалами справи та відкладення підготовчого засідання. 28.12.2020 на виконання вимог ухвали суду від 07.12.2020 р. від АТ КБ «Приватбанк» надійшла інформація про зарахування коштів на картку [PERSON] (а.с.180). Ухвалою суду від 21.01.2021 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Додатково зазначив, що [PERSON] на банківську карту було перераховано кошти по договірних зобов`язаннях, оскільки між ними у 2016 році був укладений усний договір купівлі-продажу. Позивач виконав свою частину угоди, однак відповідачка до сьогодні не виконала свої договірні зобов`язання, товар не поставила, а коштами його довірителя вона розпоряджалася на власний розсуд, а тому [PERSON] має право вимагати повернення коштів. Також просив звернути увагу суду на те, що з відповіді на претензію, яку позивач надсилав відповідачці, вбачається що [PERSON] визнала договірні зобов`язання, які між ними були. Окрім того є рішення апеляційного суду, яким підтверджено існування договірних зобов`язань. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Від представника відповідача, адвоката Богословського С.В., надійшло клопотання про розгляд справи без участі [PERSON] та її представника. У клопотанні зазначив, що позов не визнають, вважають його необґрунтованим та безпідставним. Рішення з цього предмету спору і з цих самих підстав прийнято у справі №409/172/18. Постанова Вінницького апеляційного суду набула законної сили, тому провадження у справі підлягає закриттю. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача та її представника, відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, враховуючи, що останні скористалися своїми процесуальними правами. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, матеріали цивільної справи №409/172/18, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. У пункті 35 рішення від 12 березня 2009 року у справі «Плахтєєва та Плахтєєв проти України» (заява № 20347/03; рішення від 12 березня 2009 року) Європейський суд з прав людини вкотре наголосив на гарантованому кожній особі праві на звернення до суду з позовом щодо її прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 25.01.2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення 119556,04 грн., набутих останньою без достатньої правової підстави. Рішенням Тростянецького районного суду від 30.10.2019 року позов задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] безпідставно набуті кошти в сумі 119 556 грн. 04 коп. та судовий збір у розмірі 1195 грн. 56 коп. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Постановою Вінницького апеляційного суду від 30.03.2020 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Тростянецького районного суду від 30.10.2019 року, скасовано. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про повернення коштів, відмовлено. Підставою скасування рішення суду від 30.10.2019 р. було те, що суд першої інстанції помилково застосував до правовідносин, що склалися між сторонами норми ст. 1212 ЦК України . Не звернув належної уваги на те, що дані правовідносини сторін регулюються нормами зобов`язального права та мають характер договірних. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином договірні відносини між [PERSON] та [PERSON] є встановленими та не підлягає доведенню. Як вбачається з матеріалів справи, що [PERSON] 01.09.2016 на картковий рахунок [NUMBER] , який відкритий на ім`я [PERSON] перерахував кошти в розмірі 55500,00 грн., що підтверджується дублікатом квитанції Р24А130739804А54052 від 01.09.2016 (а.с.5). На вищевказаний рахунок, також було перераховано 02.09.2016 кошти в сумі 7 316,58 грн.; 03.09.2016 кошти в сумі 1 527,64 грн.; 08.09.2016 кошти в сумі 1 960,56 грн.; 09.09.2016 кошти в сумі 50 251,26 грн.; 02.09.2016 кошти в сумі 3 000 грн., що підтверджується дублікатами квитанцій ПриватБанку (а.с.35-40). Згідно наданої позивачем копії квитанції № Р24А133980456А18764 від 08.09.2016 року, грошові кошти були перераховані на підставі рахунку-фактури СФ-000145 від 08.09.2016 року. Отримання коштів відповідачем на картку [NUMBER] підтверджено також інформацією від АТ КБ «ПриватБанк» (а.с.180). Власником картки грошові кошти витрачалися на власні потреби, в основному зняття грошових коштів здійснювалося в банкоматі. 01.06.2020 р. [PERSON] надіслав [PERSON] письмову претензію, з вимогою не пізніше 30-ти днів від дати отримання претензії, про повернення коштів у розмірі 119556,04 грн. або виконання зобов`язання за договором. З відповіді на претензію вбачається, що [PERSON] погодилась, що між сторонами були договірні зобов`язання і [PERSON] належних чином їх виконав. Однак не вбачається пояснень щодо її дій згідно договору поставки товару. Згідно п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Відповідно до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст.628 ЦК України). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Згідно ч.1 ст.693 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Отже, виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що між сторонами був укладений договір, за яким відповідач взяв на себе зобов`язання продати товар, зокрема мед, а позивач здійснив оплату за вказаний товар, однак відповідач не виконав умови договору та фактично відмовився повернути оплачену суму . Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Згідно зі ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Враховуючи вищевикладене, оскільки відповідач отримав суму оплати за товар, а товар [PERSON] не передала, покупець, тобто позивач, має право вимагати повернення суми оплати. Суд також бере до уваги те, що [PERSON] не скористалася своїм правом на подання відзиву та не спростувала зазначені у позовній заяві обставин та доводів, викладених позивачем. Також, суд критично оцінює позицію представника відповідача про необхідність закриття провадження у справі, тому що у справі №409/172/18 наявне рішення між тими самими сторонами, про той самий предмет спору та з цих самих підстав, оскільки постановою Вінницького апеляційного суду від 21.10.2020 р. скасовано ухвалу Тростянецького районного суду Вінницької області від 10.08.2020 р. про відмову у відкритті провадження у справі на підставі п.2 ч.1 ст. 186 ЦПК України. Отже вимоги позивача є законними й обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов [PERSON] задовольняється повністю, на його користь підлягає стягненню з відповідача сума сплаченого ним судового збору у розмірі 1195,56 грн.

Outcome: approved