Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «Інформаційні судові системи», про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, в якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 28.04.2020 року просив стягнути з відповідача: середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 14.12.2019 року по 13.05.2020 року у розмірі 71213,34 грн., моральну шкоду, у розмірі 100000,00 грн., яка пов`язана з його незаконним звільненням, матеріальну допомогу на оздоровлення в розмірі одного окладу, судові витрати за надання професійної правничої (правової) допомоги, поновити його на посаді заступника директора департаменту-начальника відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації державного підприємства «Інформаційні судові системи» з 13.12.2019 року. Як на підставу позову вказував на те, що 04.09.2019 року його було ознайомлено із попередженням про наступне вивільнення та скорочення його посади. Одночасно позивачу була запропонована посада фахівця з питань мобілізаційної роботи відділу кадрів та соціальних питань Підприємства, від якої він відмовився. 12.09.2019 року позивача ознайомлено із повідомленням про запропоновану роботу на посаді інженера регіональної служби підтримки в м. Києві управління координації регіональних підрозділів департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць Підприємства, за адресою: Державної судової адміністрації України по вул. Липська, 18/5, Київ, від якої він відмовився. За період з 29.08.2019 року по 13.12.2019 року перелік всіх наявних вакантних посад на Підприємстві для ознайомлення позивачу не надавався, всі наявні інші вакантні посади в державному підприємстві «Інформаційні судові системи» позивачу не запропоновано.Водночас, в Підприємстві департамент захисту інформації реорганізовано у відділ захисту інформації, на який покладено виконання аналогічних функцій та завдань. Враховуючи те, що позивач [PERSON] перебував на посаді заступника директора департаменту - начальника відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації Підприємства, йому не запропоновано відповідну посаду у новоствореному структурному підрозділі, а саме у відділі захисту інформації Підприємства. Крім того, позивач має статус учасника бойових дій, тому згідно із п.5 ч.2 ст.42 КЗпП України має переважне право на залишення на роботі, яке ДП «Інформаційні судові системи» не враховано. Отже, позивач вважає, що відповідач ДП «Інформаційні судові системи» звільнив його з порушенням встановленого законодавством порядку, а саме: позивача не ознайомлено з переліком всіх наявних вакантних посад за період з 30.09.2019 року по 13.12.2019 року (з наступного дня введення нової структури та штатного розпису Підприємства по день фактичного звільнення); позивачу не запропоновані всі наявні вакантні посади за період з 30.09.2019 року по 13.12.2019 року, зокрема в новоствореному структурному підрозділі, а саме у відділі захисту інформації Підприємства (з наступного дня введення нової структури та штатного розпису Підприємства по день фактичного звільнення); не враховане переважне право позивача на залишення на роботі як учасника бойових дій; не запропонована позивачу відповідна посада у новоствореному структурному підрозділі, а саме у відділі захисту інформації Підприємства, на який покладені виконання аналогічних функцій та завдань реорганізованого департаменту захисту інформації та відділу технічного захисту інформації цього ж департаменту; в ДП «Інформаційні судові системи» працевлаштовані інші (стороні) особи, що не є працівниками державного підприємства «Інформаційні судові системи» на посади, функціональні обов`язки яких позивач міг би виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації та досвіду; не враховане безперервна бездоганна робота на Підприємстві та належне виконання посадових обов`язків, дотримання трудової дисципліни. Таким чином, під час скорочення штату ДП «Інформаційні судові системи» не дотрималось обов`язку першочергового працевлаштування працівників, які підлягають скороченню, його переважне право на залишення на роботі, що порушує положення національного та міжнародного законодавства. Ухвалою судді від 20.01.2020 року відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, зазначених в ньому, надали пояснення, аналогічні викладеним в позові та відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, з підстав, зазначених у відзиві, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, яким надана оцінка в їх сукупності, дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується наявними у справі доказами Наказом №162-К від 16.07.2018 року [PERSON] був прийнятий на роботу в ДП «Інформаційні судові системи» у відділ технічного захисту інформації Департаменту захисту інформації на посаду провідного інженера. Наказом №247-К від 26.09.2018 року переведено [PERSON] , провідного інженера відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації з 01.10.2018 року на посаду заступника директора департаменту - начальника відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації в ДП «Інформаційні судові системи». Наказом Підприємства від 29.08.2019 року № 134-ОД «Про зміни в організації виробництва і праці державного підприємства «Інформаційні судові системи» здійснена реорганізація структурних підрозділів підприємства зі скороченням чисельності та штату працівників. Зокрема, відповідно до вказаного Наказу здійснено реорганізацію структурних підрозділів Підприємства зі скороченням чисельності та штату працівників, а саме: шляхом створення відділу захисту інформації з чисельністю 4 штатні одиниці, шляхом ліквідації, зі скороченням повної штатної чисельності працівників з 18.11.2019 року: відділу департаменту захисту інформації з чисельністю 18 штатних одиниць у складі: відділу технічного захисту інформації, відділу криптографічного захисту інформації, відділу забезпечення та контролю захисту інформації в ІТС. З 18.11.2019 року скорочено у тому числі наступну посаду: заступник директора департаменту - начальник відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації - 1 штатна одиниця. Відповідно структури ДП «Інформаційні судові системи», з 01.04.2019 року департамент захисту інформації налічував 18 посад. Згідно штатного розпису ДП «Інформаційні судові системи», який вводився з 01.04.2019 року в штаті Підприємства налічувалося 492 штатні одиниці. У відділі технічного захисту інформації 4 посади, у тому числі - заступник директора департаменту - начальник відділу, у відділі криптографічного захисту інформації 3 посади, у відділі забезпечення та контролю захисту інформації в ІТС 10 посад, департамент захисту інформації 1 посада, всього по Департаменту 18. Відповідно структури ДП «Інформаційні судові системи», з 02.09.2019 року відділ захисту інформації налічував 4 посади. Відповідно до штатного розпису ДП «Інформаційні судові системи», який вводився з 02.09.2019 року в штаті Підприємства налічувалося 300 штатних одиниць. У відділі захисту інформації 4 посади, зокрема: начальник відділу - 1 посада, провідний інженер - 2 посади, інженер - 1 посада. З копії витягу з Наказу №229-К від 02.09.2019 року вбачається, що позивача під особистий підпис попередженого про заплановане звільнення 18.11.2019 року у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, з дотриманням вимог, передбачених чинним законодавством. Підстава: Наказ від 29.08.2019 року № 134-ОД «Про зміни в організації виробництва і праці державного підприємства «Інформаційні судові системи». Відповідач з наказом «Про зміни в організації виробництва і праці державного підприємства «Інформаційні судові системи» від 29.08.2019 року №134-ОД був ознайомлений 13.09.2019 року. Відповідно до Попередження від 04.09.2019 року про наступне вивільнення позивача вбачається, що останнього особисто попереджено про наступне вивільнення у зв`язку із скороченням його посади з 18.11.2019 року та запропоновано [PERSON] роботу на посаді фахівця з питань мобілізаційної роботи відділу кадрів та соціальних питань. Відповідач на вказаному Попереджені зазначив, про те, що згоду свою не дає. Крім цього, згідно Попередження про запропоновану роботу від 12.09.2019 року позивачу було запропоновано роботу на посаді інженера регіональної служби підтримки у м. Києві управління координації регіональних підрозділів департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць, за адресою Державної судової адміністрації України, вул. Липська 18/5, м. Київ. Про згоду чи незгоду працювати на запропонованій посаді запропоновано повідомити відділ кадрів Підприємства письмово у термін не пізніше 13.09.2019 року. Відповідач на вказаному Попереджені 13.09.2019 року зазначив, про те, що згоду свою не дає. Наказом №361-К від 13.12.2019 року [PERSON] було звільнено з займаної посади, у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників, п. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачена можливість розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу у випадку змін в організації виробництва і праці. Під змінами в організації виробництва і праці в п. 1 ст. 40 КЗпП України, зокрема, мається на увазі ліквідація, реорганізація, банкрутство або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 40 КЗпП звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. При цьому, згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У разі якщо вивільнення є масовим відповідно до статті 48 Закону України «Про зайнятість населення», власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про заплановане вивільнення працівників. Вимоги частин першої - третьої цієї статті не застосовуються до працівників, які вивільняються у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, пов`язаними з виконанням заходів під час мобілізації, на особливий період. Державна служба зайнятості інформує працівників про роботу в тій самій чи іншій місцевості за їх професіями, спеціальностями, кваліфікаціями, а у разі їх відсутності - здійснює підбір іншої роботи з урахуванням індивідуальних побажань і суспільних потреб. У разі потреби особу може бути направлено, за її згодою, на професійну перепідготовку або підвищення кваліфікації відповідно до законодавства. Вивільнення працівників, які мають статус державних службовців відповідно до Закону України «Про державну службу», здійснюється у порядку, визначеному цією статтею, з урахуванням таких особливостей: -про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за 30 календарних днів; -у разі вивільнення працівників на підставі пункту 1 частини першої статті 40 цього Кодексу не застосовуються положення частини другої статті 40 цього Кодексу та положення частини другої цієї статті; -не пізніше ніж за 30 календарних днів до запланованих звільнень первинним профспілковим організаціям надається інформація щодо цих заходів, включаючи інформацію про причини звільнень, кількість і категорії працівників, яких це може стосуватися, про терміни проведення звільнень, а також проводяться консультації з профспілками про заходи щодо запобігання звільненням чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків будь-яких звільнень. При звільненні працівнику виплачується вихідна допомога в розмірі не менше середньомісячного заробітку. При цьому колективним договором на підприємстві може бути передбачений більший розмір вихідної допомоги (ст. 44 КЗпП України). Також, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний видати працівникові на його вимогу довідку про його роботу на даному підприємстві, в установі, організації із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати (ст. 49 КЗпП України). У відповідності до ст. 42-1 КЗпП України, працівники, які були звільнені у зв`язку зі скороченням штату, протягом одного року мають право на укладення трудового договору у випадку повторного прийняття на роботу, якщо підприємство провадить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Крім того, в останній день роботи працівнику, який звільняється, повинні видати на руки пiд розпис оформлену трудову книжку i копiю наказу про звiльнення (ст. 47 КЗпП України). За несвоєчасну видачу трудової книжки установа повинна буде виплатити середнiй заробiток за час вимушеного прогулу (ст. 235 КЗпП України). Також, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. (ст. 116 КЗпП України). Матеріалами справи встановлено, що відповідачем надано підтвердження розірвання трудового договору з ініціативи власника у зв`язку із скороченням чисельності та штату працівників, оскільки відповідно до вищевказаного Наказу від 29.08.2019 року № 134-ОД «Про зміни в організації виробництва і праці державного підприємства «Інформаційні судові системи» здійснено реорганізацію структурних підрозділів Підприємства зі скороченням чисельності та штату працівників, зокрема: шляхом створення відділу захисту інформації з чисельністю 4 штатні одиниці, шляхом ліквідації, зі скороченням повної штатної чисельності працівників з 18.11.2019 року: відділу департаменту захисту інформації з чисельністю 18 штатних одиниць у складі: відділу технічного захисту інформації, відділу криптографічного захисту інформації, відділу забезпечення та контролю захисту інформації в ІТС. З 18.11.2019 року скорочено у тому числі посаду, яку обіймав позивач - заступник директора департаменту - начальник відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації - 1 штатна одиниця. Крім того, як вбачається з матеріалів справи 04.09.2019 року позивача під особистий підпис попередженого про заплановане звільнення 18.11.2019 року у зв`язку із скороченням посади та запропоновано роботу на посаді фахівця з питань мобілізаційної роботи відділу кадрів та соціальних питань. Також згідно Попередження про запропоновану роботу від 12.09.2019 року позивачу було запропоновано роботу на посаді інженера регіональної служби підтримки у м. Києві управління координації регіональних підрозділів департаменту координації регіональних підрозділів та підтримки робочих місць, однак останній не вчинив жодних дій які б свідчили про його згоду працювати на запропонованих посадах. При цьому, від моменту попередження про наступне вивільнення до моменту його фактичного звільнення - 13.12.2019 року минуло 3 місяці, що свідчить про дотримання Підприємством вимог ст. 49-2 КЗпП України при звільнені позивача з посади у зв`язку із скороченням посади. Разом з тим, вбачається, що позивача двічі 04.09.2019 року та 12.09.2019 року було повідомлено, про те, що він може перевестись на вакантні посади в ДП «Інформаційні судові системи», разом з тим, позивач жодних заходів спрямованих на працевлаштування на наявних у структурі Підприємства посадах в період з моменту попередження його про звільнення не вчинив. Тобто, відповідачем дотримано переважне право позивача на залишення на роботі, передбачене законодавством, однак позивач таким правом не скористався. Згідно з вимогами ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.7 ст. 81 ЦПК України, суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи обставини справи суд вважає, що вимоги позивача про поновлення його на посаді заступника директора департаменту-начальника відділу технічного захисту інформації департаменту захисту інформації державного підприємства «Інформаційні судові системи» з 13.12.2019 року не підлягають задоволенню, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляд справи, у зв`язку із чим у задоволенні інших вимог позову також необхідно відмовити, оскільки вони є похідними від вимоги про поновлення позивача на посаді. Оскільки позивачу, який звільнений від сплати судового збору відмовлено в задоволенні позовних вимог, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed