Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

У січні 2020року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа- Приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна М.Г. про визнання договору дарування недійсним. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що, згідно з рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.11.2013 року, ухваленим у справі № 2114/7503/12 їй належить 32/100 частини житлового будинку [ADDRESS] . З 2006 року вона перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] , які припинені 07.07.2016року . Після припинення шлюбних відносин [PERSON] вимагав виплати грошових кошти, оскільки вважав, що вказана частина житлового будинку є їх спільно набутим майном. Побоюючись, що у разі звернення [PERSON] до суду, вона зможе втратити належну їй частину будинку, яка є єдиним місцем проживання вона прийняла пропозицію свого сина [PERSON] переоформити належне нерухоме майна його ім`я. У зв`язку з цим 23.09.2016 року між нею та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М.Г. за реєстровим № 3-412. Після укладення вказаного договору і до теперішнього часу вона продовжує проживати в будинку, зареєстрована у ньому, що підтверджується довідкою органу самоорганізації населення №1 Виконавчого комітету Корабельної районної у м. Херсоні ради № 23 від 16.12.2019 року, сплачує всі комунальні послуги, тобто фактично володіє спірною частиною будинку. Відповідач [PERSON] ніколи не претендував на спірну частину будинку і не вважав її своєю власністю. На теперішній час усі матеріальні спори між нею та [PERSON] вирішені і вона звернулася до сина з проханням повернути належну їй частини будинку. Однак, дружина сина стала виганяти її з будинку, заперечувати її право власності на спірну частину житлового будинку, тому вона змушена звернутися за захистом свого права до суду. Оскільки, договір дарування був укладений з метою уникнення негативних наслідків у вигляді позбавлення майна, без наміру передачі спірної частини житлового будинку, цей договір є фіктивним. З огляду на викладене, норми ст.41 Конституції України, ст.ст. 321,717,234, 215ЦК України позивач просила: визнати недійсним договір дарування 32/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , укладений 23.09.2016року між нею та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Гіліною М.Г. за реєстровим №3-412; поновити їй строк звернення до суду, який пропущеним з поважних причин, оскільки до часу звернення до суду відповідач та його дружина ніколи не заперечували її право власності на частину житлового будинку. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. В останнє судове засідання відповідач не з`явився, надав повноваження представнику. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила суд застосувати до них позовну давність та відмовити в задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Херсонського міського нотаріального округу Гіліна М.Г. в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання була повідомлена у встановленому законом порядку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, дослідивши матеріали справи, суд установив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. За змістом ч.5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до, або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням ч.1 та ч.5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215ЦК України, є підставою для визнання його недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України. Матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] на праві власності належало 32/100 частини домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 27.11.2013 року, ухваленого у справі № 2114/7503/12. Право власності зареєстровано Реєстраційною службою Комсомольського районного управління юстиції у м. Херсоні 31.03.2014року за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 145341765101, номер запису про право власності 5174199. 23.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено нотаріально посвідчений договір дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] 32/100частини домоволодіння з надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] з 1996 року проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , іншого житла немає, що підтверджується довідкою №23 від 31.01.2020року, виданою органом самоорганізації населення Виконкому Корабельної районної у м.Херсоні ради. Допитана в судовому засіданні, в якості свідка [PERSON] пояснила, що з 2008 року перебувала в цивільному шлюбі з [PERSON] , який займався благоустроєм житлого будинку та облаштуванням прибудинкової території, вкладаючи свої особисті кошти. Приблизно влітку 2016 року стосунки між нами погіршилися, [PERSON] став вимагати грошові кошти, які «вклав в будинок». Вона хотіла продати будинок, щоб розрахуватися з ним, проте син запропонував передати йому будинок, а їй пообіцяв купити квартиру. У них були нормальні стосунки, вона йому довіряла. Син одружився у 2008 року, прожив у дружини, вналежний їй будинок вселився тільки в 2018 році, коли виселив з нього [PERSON] . Вона їздила на заробітки до [PERSON] та коли повернулася до дому в 2019 році її речі були виставлені з будинку на вулицю, іншого житла вона не має. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що з 2007-2008р. перебували з [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах, вели спільне господарство до 2018 року та проживали у спірному будинку. Він «вкладав в будинок» особисті кошти, загалом в розмірі 26 000 доларів США. Після припинення шлюбних відносин, [PERSON] відмовлялася повернути йому витрачені на ремонт та облаштування будинку особисті кошти, а [PERSON] , запропонував [PERSON] укласти договір дарування, а їй пообіцяв купити квартиру. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона проживала по сусідству з [PERSON] , її сина до 2019 року в будинку не бачила. [PERSON] з 25.12.2008 року проживала з [PERSON] , який робив ремонт в будинку, укріплював берег. З 2018року [PERSON] не бачила. Зустріла її ранньою весною 2019 року, ще до поїздки, вона розповіла, що в будинку не проживає, невістка побила, вигнала, будинок вона переписала на сина, бо [PERSON] вимагав гроші. [PERSON] взимку 2017 року покликав її чоловіка, показав йому свої записи про те, скільки коштів «вклав в будинок» і говорив, що виселиться із будинку лише, коли [PERSON] поверне йому кошти. [PERSON] з будинку вигнав син [PERSON] . Одного разу вона чула, як невістка [PERSON] просила свою матір не чіпати позивачку, не бити. [PERSON] виселили з будинку, її меблі стояли під дощем. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] з 2008 року проживав в будинку, «вкладав гроші в будинок», робив ремонт в європейському стилі, все записував. Взимку 2018 року син [PERSON] вигнав його з будинку. [PERSON] фізично та психологічно тиснув на [PERSON] , вимагав повернути грошові кошти. Вона жалілася йому, говорила не знає, що робити, мабуть на сина перепише будинок. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] сама запропонувала [PERSON] подарувати будинок, до літа 2020 року у них були нормальні відносини. [PERSON] ображала свою невістку, її дочку. Отже, встановленими судом обставинами справи підтверджено та не спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, що відчуження 23.09.2016року [PERSON] майна на підставі безвідплатного договору на користь свого сина [PERSON] було використано ними для уникнення сплати боргу [PERSON] . Під час розгляду даної справи суд ураховує правовий висновок Великої палати Верховного Суду, викладений у постанові від 03.07.2019року у справі №369/11268/16-ц про те, що позивач управі звернутися до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (п.6 ст.3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст.13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена в ст.234 ЦК України, так і інша, наприклад, передбачена в ст.228 ЦК України. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із чч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (у тому числі й дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (у тому числі вироку). Боржник (дарувальник), яка відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь свого сина після пред`явлення до неї [PERSON] вимог про відшкодування матеріальних збитків, пов`язаних з ремонтом та облаштуванням житлового будинку, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклала договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора та спрямований на недопущення звернення стягнення на її майно. Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, суд враховує що: 1) позивач подарувала нерухоме майно після пред`явлення до неї вимоги про відшкодування матеріальної шкоди; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна, у боржника відсутнє інше майно, за рахунок якого вона може відповідати за своїм зобов`язанням перед кредитором. З урахуванням наведеного та встановивши за обставинами справи, що [PERSON] та [PERSON] уклавши договір дарування 32/100 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , були обізнані про наявність вимог [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, а тому могли передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання рішення суду. Отже, сукупність наведених обставин доводить той факт, що позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] діяли недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки передача належного [PERSON] майна відбулася з метою уникнення звернення стягнення на її майно як боржника, тобто воля сторін при укладенні оспорюваного правочину не відповідала зовнішньому її прояву та вони не передбачали реального настання правових наслідків, обумовлених вказаними правочинами. За таких обставин, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним на підставі ст. 234 ЦК України. Суд вважає доводи представника відповідача про застосування наслідки пропуску строку позовної давності позбавлені правового обґрунтування з огляду на наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Із матеріалів справи вбачається та не спростовано відповідачем, що про порушене право на користування житловим приміщенням позивачка дізналася у 2019 році, повернувшись до України після закінчення трудової візи. Про наявність конфлікту між сторонами щодо спірного нерухомого майна у період 2019-2020рр. свідчать неодноразові звернення [PERSON] до Корабельного ВП ХВП ГУНП в Херсонській області. За таких обставин, немає підстав вважати про пропуск позивачкою строку звернення до суду за захистом порушеного права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивача підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 840,80грн. На підставі викладеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 6, 13,15-16, 202-203, 215, 234, 256, 261, 267, 321, 717ЦК України,

Outcome: approved