Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача, у якому, уточнивши позовні вимоги 09.09.2016, просив суд зобов'язати ВДВС Печерського РУЮ м. Києва надати йому вільний доступ до нежитлового приміщення [ADDRESS] посилаючись на бездіяльність ДВС Печерського РУЮ щодо виконання рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2016, зокрема примусового входу до нежитлового приміщення № 32 самостійно не робить, у зв'язку з чим і позивач немає доступу до нежитлового приміщення, 1/2 частина якого належить йому на праві власності. У судове засідання сторони, належним чином будучи повідомленими про час, дату, місце розгляду справи, не з'явилися: позивач подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності за письмовими доказами, що містяться у матеріалах справи /а. с. 67/; представник відповідача про причини неявки до суду не повідомив, заяви, клопотання, письмові заперечення по суті позову не направив. Треті особи у судове засідання не з'явилися, про час, дату, місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки до суду не повідомили, представників не направили. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно з відомостями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 6731459 від 24.07.2013 та № 21377273 від 07.05.2014, власниками приміщення [ADDRESS] у частках 1/2 та 1/2 є позивач та третя особа [PERSON] /а. с. 9, 10/. Встановлено судовим розглядом, що рішенням Київської міської ради від 13.11.2014 № 373/373 «Про повернення історичних назв та перейменування вулиць, площ, провулків у місті Києві», відповідно до пункту 41 частини першої статті 26, пункту 1 статті 37, пункту 1 частини першої статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», рішення Київської міської ради від 20.11.1997 N 260 «Про повернення деяких історичних назв та перейменування на відзнаку 80-річчя пам'ятних подій Української революції 1917-1920 років», листа Українського інституту національної пам'яті від 11.07.2014 N 01/329, враховуючи протокол засідання комісії з питань найменувань від 29.09.2014 N 1 та з метою збереження історичного спадку територіальної громади міста Києва, було перейменовано [ADDRESS] на [ADDRESS]. Відтак станом на 18.01.2017 [ADDRESS] має назву [ADDRESS]. Судовим розглядом встановлено, що 26.03.2014, у присутності державного виконавця, представника стягувача та двох понятих, було складено акт опису й арешту майна нежитлового приміщення № 32, відповідно до якого описано і накладено арешт на 1/2 нежитлового приміщення [ADDRESS] (літера «А») і встановлено обмеження права користування шляхом заборони відчужувати /а. с. 7-8/. Окрім того, в акті від 26.03.2014 вказано, що описане майно прийняв на відповідальне зберігання представник стягувача [PERSON] - [PERSON] У вказаному акті від 26.03.2014, як вбачається, жодним чином не конкретизовано 1/2 частку нежитлового приміщення боржника [PERSON], з метою встановлення її у натурі, у зв'язку з чим, під охорону зберігача потрапило все приміщення, яке він здав під сигналізацію. У позовній заяві зазначено, що 07.04.2014 позивачу та третій особі [PERSON] були виділені площі нежитлового приміщення № 32 у користування: [PERSON] - приміщення № 3, площею 26,7 кв. м, позивачу - приміщення № 1, площею 13.1 кв. м. та приміщення № 4, площею 14,4 кв. м. Проте, до складання акта опису й арешту майна не було внесено змін з урахуванням виділення приміщень у користування. Позивач стверджував, що неодноразово намагався проникнути до свого приміщення, яке знаходиться під охороною, але марно, про що складено акти від 04.06.2014 та від 13.01.2015 /а. с. 16, 18/. За даним фактом позивач звертався до міліції і отримав відповідь від 07.07.2014, з роз'ясненням права на звернення до суду з метою захисту своїх прав у цивільно-правових відносинах /а. с. 20/. 10.06.2014 представникам КП УЖГ «Печерська брама» був наданий доступ до приміщення для його обстеження, про що був складений акт, згідно з яким при обстеженні нежитлового будинку [ADDRESS] встановлений двірний отвір, котрий не відповідає технічному паспорту нежитлового приміщення [ADDRESS] виготовленому Київським міським бюро БТІ 14.10.2011 /а. с. 17/. Такий саме акт від 27.05.2014 був складений мешканцями-сусідами про зруйнування капітальної стіни між приміщеннями № 3 та № 32 /а. с. 19/. У зв'язку з тим, що до складання акта опису й арешту майна не було внесено змін з урахуванням виділення приміщень у користування, як вказує позивач, він не має змоги зайняти свої приміщення для ведення комерційної діяльності та доступу до отримання прибутку від використання своєї частки нежитлового приміщення. Також позивач зазначив, що відповідач не виконав рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2016, яким його зобов'язано виключити з акту опису й арешту майна ВП 32250907 від 26.03.2014, складеного державним виконавцем відділу ДВС Печерського РУЮ м. Києва [PERSON], майно у вигляді 1/2 частини приміщення № 1, площею 13,1 кв. м та приміщення № 4, площею 14,4 кв. м, нежитлового приміщення [ADDRESS] зняти арешт з 1/2 частини зазначеного майна та зобов'язано скласти акт зруйнування несучої стіни у присутності двох співвласників /а. с. 22-24/. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Принципами ч. 1, 4 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд; всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За нормами ч.ч. 5, 7 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України) Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1 ст. 212 ЦПК України). Відповідно до ст. 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені судовим розглядом обставини, підтверджені письмовими доказами, що наявні у матеріалах справи, позивачем не доведено перешкоджання відповідачем у доступі до нежитлового приміщення, 1/2 частки якого належить йому, у тому числі і шляхом не виконання судового рішення Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2016. Тому суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову. Документально підтверджена сплата суми судового збору не стягується з відповідача, оскільки позов залишено без задоволення. Виходячи з вищевикладеного та

Outcome: dismissed