Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області з позовом до [PERSON] про стягнення відсотків річних за прострочення виконання зобов`язання, процентів за користування позикою та курсової різниці. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01 серпня 2011 року між сторонами укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передав відповідачу грошові кошти у сумі 22 000 доларів США, з умовою їх повернення у строк до 31 грудня 2011 року, зі сплатою відсотків за користування вказаними грошима у розмірі 1%. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки, яку відповідач власноручно написав в підтвердження отримання вказаних грошових коштів. У зв`язку з невиконанням відповідачем своїх зобов`язань, [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16.08.2012 року у справі №2/802/809/2012, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг за договором позики у сумі 175 835,00 грн., суму індексу інфляції в розмірі 1758,36 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 9661,25 грн., судовий збір - 1896,39 грн., а всього - 189151,00 грн. У зв`язку з несплатою заборгованості за вказаним рішенням по справі №2/802/809/2012 від 16.08.2012 року, [PERSON] звернувся до Василівського районного суду Запорізької області із позовом до [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою за період з 01 липня 2012 року по 01 грудня 2014 року та інфляційних втрат від прострочення повернення позики за період з липня 2012 року по жовтень 2014 року. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 05.02.2015 року по справі №311/2384/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] відсотки за користування позикою у сумі 96059,83 грн., інфляційні втрати у сумі 63608,67 грн., а всього - 159668,50 коп. У зв`язку з несплатою заборгованості за вказаними рішеннями від 05.02.2015 року по справі №311/2384/14ц та від 16.08.2012 року по справі №2/802/809/2012, [PERSON] повторно звернувся до Василівського районного суду Запорізької області із позовом до [PERSON] про стягнення процентів та індексу за користування позикою. Рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 14.05.2018 року по справі №311/3208/17 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] проценти за користування позикою у сумі 231 779,26 грн., інфляційні витрати в сумі 167 032,82 грн., а всього - 398 812,08 грн. Станом на 27.08.2021 року [PERSON] не повернув основну суму заборгованості у розмірі 22 000 доларів США, що станом на 18.08.2021 року згідно з курсом Національного Банку України становить 585 200 грн. У зв`язку з тим, що сторонами було встановлено розмір процентів за користування грошовими коштами, а саме - 1% від суми позики в місяць, за період з 19.08.2018 року по 18.08.2021 року (1095 днів) сума процентів за користування грошовими коштами становить 210 672,00 грн. Договір позики укладений між [PERSON] та [PERSON] в іноземній валюті, а тому позивач має право на стягнення з відповідача курсової різниці за період з 19.08.2018 року по 18.08.2021 (1095 днів) у розмірі 22 000,00 грн. Таким чином, оскільки відповідач свої зобов`язання за укладеним договором позики не виконує, наявна заборгованість [PERSON] до теперішнього часу добровільно не погашена, позивач просить стягнути з відповідача проценти за користування позикою в сумі 210 672,00 грн., 3% річних у розмірі 52 668,00 грн., курсову різницю у розмірі 22 000,00 грн., а також стягнути судовий збір в сумі 2 853,40 грн. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник - адвокат Сідельникова О.Л. не з`явилися, представником подана заява про проведення судового засідання без участі позивача та його представника. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. У зв`язку з тим, що зареєстроване місце проживання (перебування) відповідача невідоме, відповідач повідомлявся про розгляд справи в порядку, передбаченому ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Розглянувши надані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. В ч.2 ст.509 ЦК України зазначено, що зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Частиною 2 зазначеної статті передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст.626 ЦК України). Судом встановлено, що 01 серпня 2011 року між сторонами укладено договір позики, згідно з яким [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у сумі 22 000 доларів США, з умовою їх повернення у строк до 31 грудня 2011 року, зі сплатою відсотків за користування вказаними грошима у розмірі 1%. Договір було укладено у письмовій формі у вигляді розписки, яку відповідач власноручно написав в підтвердження отримання вказаних грошових коштів. По закінченню зазначеного строку, відповідач суму боргу не повернув. Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача [PERSON] процентів за користування позикою за період з 19.08.2018 року по 18.08.2021 року, суд виходить з наступного. За змістом статті 526, частини першої статті 530, статті 610 та частини першої статті 612 ЦК України для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Саме такі висновки містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року (справа №14-10цс18), від 04 липня 2018 року (справа № 14-154цс18), від 31 жовтня 2018 року (справа №202/4494/16-ц), від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12-ц (провадження №14-10цс18), від 31.10.2018 року у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), які суд приймає до уваги відповідно до положень ст. 263 ЦПК України при розгляді цієї цивільної справи. Згідно тексту розписки [PERSON] від 01.08.2010 року, він отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 22 000 доларів США на строк до 31 грудня 2011 року, а також зобов`язався сплатити в той же строк проценти за користування позикою розмірі 1% на місяць від вищевказаної суми (а.с.23). Тобто між сторонами у справі було досягнуто· згоди щодо розміру та порядку виплати процентів від суми позики. В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про те, що, строк дії договору продовжувався, або договір позики переукладався. Таким чином, строк виконання зобов`язання згідно з умовами укладеного між сторонами у цій справі договору позики закінчився 31 грудня 2011 року, відповідно після зазначеної дати відсутні правові підстави для стягнення процентів за користування позикою. За таких обставин, у зв`язку з закінченням 31 грудня 2011 року строку дії договору позики, вимоги позивача [PERSON] про стягнення процентів за користування позикою за період з 19.08.2018 року по 18.08.2021 року, є необґрунтованими. Крім того, рішенням Василівського районного суду Запорізької області у справі №2/802/809/2012 від 16 серпня 2012 року [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто борг за договором позики у сумі 175 835,00 грн., суму індексу інфляції в розмірі 1758,36 грн., проценти за користування грошовими коштами в розмірі 9661,25 грн., судовий збір в сумі 1896,39 грн., а всього - 189 151,00 грн. Отже, на сьогодні вже наявне рішення суду щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування відповідною позикою. Вирішуючи питання обґрунтованості позовних вимог [PERSON] щодо стягнення з відповідача курсової різниці, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Відповідно до ст.192 ЦК України гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, а в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 ЦК України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Частиною 3 ст.533 ЦК України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, у разі ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті стягувачу має бути перерахована саме іноземна валюта, визначена судовим рішенням, а не її еквівалент у гривні. Перерахування суми у національній валюті України за офіційним курсом Національного банку України не вважається належним виконанням. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквіваленту такої суми у гривні стягувачу має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Перерахування стягувачу суми у національній валюті України чи іншій валюті, аніж валюта, зазначена у резолютивній частині судового рішення, не вважається належним виконанням судового рішення. Такий правовий висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження №14-134цс18); від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України. Заявляючи вимоги про стягнення курсової різниці, позивач не навів жодного нормативно-правового обґрунтування її стягнення. Як було встановлено судом, рішенням Василівського районного суду Запорізької області від 16.08.2012 року, яке набрало законної сили, борг за договором позики разом з відсотками було стягнуто в гривневому еквіваленті до долара США на час ухвалення рішення. Таким чином, кредитор, який сам визначив заборгованість у валюті гривні України, погодився із судовим рішенням, яким таку заборгованість було стягнуто з боржника, не має право на стягнення курсової різниці, оскільки визначив зобов`язання у національній валюті, рішення підлягає виконанню в гривневому еквіваленті, присудженому судом, а тривале невиконання грошового зобов`язання надає кредитору право на отримання інфляційних втрат і 3% річних за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, тобто повного виконання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за договором позики, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням рішення про стягнення боргу зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за договором позики не припинилося та триває до фактичного виконання грошового зобов`язання, відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення. Розрахунок здійснюється за формулою: 585 200, 00 грн. (22 000 доларів США на курсом Національного Банку України станом на 18.08.2021 року) / 100 / 365 днів х 3 х кількість прострочених днів 1095 за період з 19.08.2018 по 18.08.2021) = 52668,00 грн. Отже, позовні вимоги [PERSON] про стягнення трьох процентів річних від простроченої суми за період з 19.08.2018 року по 18.08.2021 року на суму 52 668,00 грн. обґрунтовані та підлягають задоволенню. Одночасно з цим, своїм правом на пред`явлення вимог про стягнення інфляційних втрат позивач не скористався. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, розмір сплаченого ним судового збору при зверненні до суду підлягає стягненню з відповідача на його користь пропорційно задоволеним вимогам, (розмір заявлених вимог 285 340,00 грн. (100%), розмір вимог, що підлягають задоволенню 52 668,00 грн. (18,46%), розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача складає 526,74 грн.

Outcome: partial