Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-11 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 17.07.1999 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, актовий запис №269, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що більше трьох років після його хвороби, внаслідок якої він змушений був змінити місце та вид роботи, пов`язаної із роботою на морі, між сторонами припинені будь-які шлюбні стосунки, вони не мають і не ведуть спільного господарства. Між ними відсутня взаємна повага та підтримка, жодних спільних інтересів сторони не мають, наміру продовжувати шлюб чи зберегти сім`ю також не мають. Позивач вважає подальше сімейне життя з відповідачкою неможливе. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON] , [INFO] . Ухвалою суду від 10.10.2019 року сторонам надавався строк на примирення один місяць, однак сторони не примирилися. Позивач [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та наполягали на їх задоволенні. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти розірвання шлюбу. Вислухавши позивача, його представника, відповідачку, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 17.07.1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Ізмаїльської міської ради Одеської області, актовий запис №269 (а.с.3). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №215 (а.с.4). Сторони сімейні стосунки не підтримують, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, що з огляду на положення ст.82 ЦПК України є обставинами, які не підлягають доказуванню. Згідно ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. За ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім`ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім`ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Оскільки сторони однією сім`єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, а також відповідачка позов визнала, наслідки визнання позову, передбачені ч.2 ст.206 ЦПК України відповідачці відомі, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved