Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

у серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу однієї другої частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений 22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В.; визнати за [PERSON] право власності на одну другу частину житлового будинку під літерою «А», що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування поданого позову, позивачем зазначено про те, що 22 грудня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу однієї другої частини житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. Позивач вважає, що вказаний вище договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, а саме є таким, у якому волевиявлення учасників не відповідає їх внутрішній волі та не спрямоване на реальне настання наслідків, обумовлених договором, внаслідок чого має бути визнаний судом недійсним. Зазначає, що є донькою померлого [PERSON] , якому належав на праві власності житловий будинок в літері «А» за адресою: [ADDRESS] , відтак є єдиною спадкоємицею першої черги вказаного вище нерухомого майна після смерті батька. Відповідачами 5 квітня 2017 року укладено договір про поділ житлового будинку в натурі, відповідно до умов якого у власність [PERSON] переходить, серед іншого, житловий будинок під літерою «Б», а у власність [PERSON] - житловий будинок під літерою «А». Вважає, що позиція відповідачів щодо належності їм житлового будинку на праві спільної часткової власності є хибною, а своїми діями відповідачі протиправно позбавили позивача права на спадщину після смерті батька у вигляді однієї другої частини житлового будинку під літерою «А», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 28 серпня 2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. (а.с. 99) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 29 серпня 2019 оку відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. (а.с. 108) Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду.(а.с. 134) У встановлений судом строк, тобто 27.09.2019 р., до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON] - адвоката Хомича І.О., згідно якого відповідач [PERSON] вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не мають законодавчого підґрунтя, оскільки жодних доказів на обґрунтування своєї позиції, в тому числі щодо належності однієї другої частини житлового будинку в літері «А» за вищевказаною адресою батьку позивача, позивачем до суду не надано, як і не надано доказів, того, що оспорюваний правочин вчинено поза внутрішньою волею сторін правочину.(а.с. 111) Відповідач [PERSON] у своїх письмових поясненнях по суті позовних вимог [PERSON] вказує, що остання не є особою, права та законні інтереси якої порушено укладенням оспорюваного договору, волевиявлення сторін договору було спрямоване на реальне настання наслідків, що обумовлені договором, а саме відчуження та прийняття у власність частини житлового будинку. За вказаних обставин, просила відмовити у задоволенні позову повністю. (а.с. 145а) В судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги та просили задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не визнала позовні вимоги та заперечувала проти їх задоволення. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. З матеріалів цивільної справи вбачається, що 22 грудня 2016 року між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, укладено договір купівлі-продажу однієї другої частини житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. за реєстровим номером 830, за змістом п. 1 якого продавець [PERSON] передає у власність (продає), а покупець [PERSON] приймає у власність (купує) одну другу частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа будинку становить 143,2 кв.м., житлова - 76,4 кв.м. Зі змісту п. 2 договору купівлі-продажу вбачається, що житловий будинок належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другої київською державною нотаріальною конторою 17 січня 1995 року, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11 жовтня 2016 року за № 16953469. Продаж однієї другої частини вказаного вище будинку здійснено за ціною 249 000 грн. (п. 3 договору). Тієї ї ж дати, 22 грудня 2016 року, приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на одну другу частину житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 22.12.2016 року № 76711022. В подальшому, 5 квітня 2017 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. посвідчено договір про поділ житлового будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за умовами п. 1 якого сторони, як співвласники житлового будинку, домовились про поділ у натурі належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на ступним чином: [PERSON] переходить у особисту приватну власність: житловий будинок під літерою «Б», до складу якого входять житлові приміщення [ADDRESS], площею 26,4 кв.м., допоміжні приміщення [ADDRESS], площею 13,8 кв.м., вбиральна літ. «В», сарай літ. «Д», погріб літ. «Ж», що знаходяться у фактичному володіння та користуванні [PERSON] ; [PERSON] переходить у особисту приватну власність: житловий будинок літ. «А», до складу якого входять житлові приміщення кв. [ADDRESS], площею 24,3 кв.м., допоміжні приміщення №№1,2,3, площею 25,3 кв.м., житлові приміщення кв. [ADDRESS], площею 25,7 кв.в., допоміжні приміщення [ADDRESS] площею 27,7 кв.м., погріб літ. «З», сарай літ. «К», навіс літ. «Л», навіс літ. «М», вбиральня літ. «Р», що знаходяться у фактичному володіння та користуванні [PERSON] . Звертаючись до суду з позовом, позивач [PERSON] зазначає, що договір купівлі-продажу однієї другої частини житлового будинку, посвідчений 22 грудня 2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дідович І.В. за реєстровим номером 830, укладений між [PERSON] та [PERSON] має бути визнаний судом недійсним з підстав, передбачених ст. 203 ЦК України, зокрема, у зв`язку із відсутністю вільного волевиявлення сторін договору на його укладення. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 655 ЦК України, договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Згідно з ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ними. Відповідно до ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. У даному конкретному випадку, суд виходить з того, що позивачем [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 77,78 ЦПК України, обставини, на які вона посилається, як на підставу звернення до суду з даним позовом, а саме, що волевиявлення сторін ( [PERSON] та [PERSON] ) правочину (оспорюваний договір купівлі-продажу від 22.12.2016 року) не було вільним та не відповідало їх внутрішній волі. Навпаки, вказана обставина спростовується доказами, наявними в матеріалах цивільної справи. Також, суд відхиляє доводи позивача на належність однієї другої частини житлового будинку в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , її померлому батьку, внаслідок чого, позивач як спадкоємець після смерті батька має право на вказане вище спадкове майно, оскільки матеріали цивільної справи не містять доказів, зокрема, правовстановлюючих документів, які б свідчили про те, що батько позивача [PERSON] на момент смерті був власником однієї другої частини будинку в літ. «А», що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . При цьому, суд зазначає, що копію квитанцій про сплату померлим [PERSON] страхових платежів, приєднані позивачем до матеріалів справи, у жодному випадку не можуть бути доказами належності частини нерухомого майна на праві приватної власності, а лише засвідчують факт сплати особою у минулому страхових платежів та податків. Навпаки, матеріали цивільної справи містять докази, які свідчать про належність до моменту посвідчення оспорюваного правочину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складався з житлових будинків в літерах «А» і «Б», відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Другою київською державною нотаріальною конторою 17 січня 1995 року за реєстровим номером 4-557, право власності якої зареєстровано на вказане вище нерухоме майно 11 жовтня 2016 року за № 16953469. За вказаних обставин суд надходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку із їх недоведеністю в ході судового розгляду справи.

Outcome: dismissed