Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів в розмірі 8000 доларів США у гривневому еквіваленті за курсом НБУ на день ви несення судового рішення та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що на початку травня 2014 року він звернувся до відповідача з проханням придбати для нього у м. Києві квадра цикл марки Speed Gear 500 або Speed Gear 700 із отвалом (ковшом) для прибирання снігу. Вказував, що 22.05.2014 року він зустрівся з відповідачем та передав йому 8000 доларів США, роздруківку прасів на квадра цикли, на підтвердження чого відповідач написав розписку. У обумовлений ними строк, відповідач не привіз йому придбаний квадро цикл, на зв'язок не виходив, а через деякий час пояснив йому за телефоном, що він поверне грошові кошти через два тижні, бо в нього виникли проблеми. Проте, на теперішній час грошові кошти йому не повернуті, у зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 08.10.2014 року позов підтримав, в поясненнях зазначив обставини, які були викладені в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином (а.с.19,24). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 08.10.2014 року, позовні вимоги визнав, не заперечував проти їх задоволення. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. У відповідності до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Частини 1, 2 ст.205 ЦК України встановлюють, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Згідно ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до ст.244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Частиною першою статті 1000 ЦК України встановлено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Згідно ст.1003 ЦК України, у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Відповідно до статей 1004,1006,1007 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення та повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення, після виконання доручення негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення. Довіритель зобов'язаний прийняти виконання без зволікання після того, коли він отримав повідомлення від повіреного. З пояснень представника позивача та матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, судом встановлено, що у 22 травня 2014 року між позивачем та відповідачем фактично був укладений договір доручення, за яким відповідач зобов'язався придбати та передати [PERSON] квадроцикл Speed Gear Force EFI в повній комплектації та з додатковим обладнанням - отвалом (ковшом) для прибирання снігу. В рахунок чого [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 8000 доларів США.(а.с.5). Відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову ,яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2012 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд приходить до висновку, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки предметом позову є стягнення суми грошових коштів згідно договору доручення, укладеному між позивачем та відповідачем. Оскільки матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] отримав від [PERSON] замовлений ним квадроцикл або повернув отримані відповідно до розписки грошові кошти у сумі 8000 доларів США, то суд, враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Щодо валюти виконання зобов'язання та ціни позову, то це обґрунтовується наступним. У відповідності до ч. 1 ст. 533 ЦК України - «Грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях». Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зважаючи на зміст зазначеної статті та беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини, суди, у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, повинні зазначити в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню у цій іноземній валюті з вказівкою на конвертацію цієї суми в національну валюту на день здійснення платежу. Тому суд,

Outcome: approved