Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучка Віктора Петровича, треті особи - [PERSON] , Державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Макаров Олег Вячеславович, Державний реєстратор КП «Реєстратор» Нікітіна Юлія Володимирівна про скасування записів про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу. У своїй позовній заяві просив суд: - Визнати незаконним і скасувати рішення №45588519 від 19.02.2019 державного реєстратора Нікітіної Юлії Володимирівни та вчинений нею запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про скасування права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності [PERSON] 9205605 від 27.03.2015; - Визнати незаконним і скасувати рішення №45588519 від 19.02.2019 державного реєстратора Нікітіної Юлії Володимирівни та вчинений нею запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про скасування права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності [PERSON] 9206748 від 27.03.2015; - Визнати незаконним і скасувати рішення №47795777 від 12.07.2019 державного реєстратора Макарова Олега Вячеславовича та вчинений ним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності [PERSON] 32407778 від 27.03.2015; - Визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.08.2019 між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем і зареєстрований ним у реєстрі за номером 329; - Визнати незаконним і скасувати рішення №48181256 від 09.08.2019 державного реєстратора Криворучка Віктора Петровича та вчинений ним запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності [PERSON] 32765821 від 09.08.2019; - Визнати незаконним і скасувати рішення №45589032 від 19.02.2019 державного реєстратора Нікітіної Юлії Володимирівни та вчинений нею запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності [PERSON] 30350826 від 19.02.2019; - Визнати право власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 123,1 кв. метри, яка складається із 5-ти кімнат житловою площею 83,3 кв. метри, у тому числі 1-а кімната - 11,5 кв. метрів, 2-а кімната - 29,2 кв. метри, 3-я кімната - 16,2 кв. метрів, 4-а кімната - 13, 7 кв. метрів, 5-а кімната - 12, 7 кв. метрів, кухня - 12, 9 кв. метрів, ванна кімната - 5,3 кв. метри, вбиральня (поєднана) - 1,2 кв. метра, коридору - 18,8; 4, 3 кв. метрів, тамбур - 3,3 кв. метри, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нумеріцькою С.П. та зареєстрованого у реєстрі за номером 365. Позовні вимоги мотивує тим, що 27 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нумеріцької С.П. за вчиненням нотаріальної дії - посвідченням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На той момент квартира належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М. і зареєстрованого у реєстрі за номером 1479, однак у ДРП право власності [PERSON] не було зареєстроване. З огляду на це, перед посвідченням правочину [PERSON] на підставі заяви [PERSON] та наданого ним договору купівлі-продажу зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності [PERSON] на квартиру. Того ж дня із власного рахунку № [NUMBER] , відкритого у філії Центральне РУ AT «Банк «Фінанси та Кредит» в місті Києві у відповідності до платіжного доручення №1 [PERSON] перерахував продавцю вартість квартири - власні кошти у сумі 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень. Після посвідчення 27.03.2015 року правочину між [PERSON] та Позивачем, [PERSON] зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності [PERSON] на придбану квартиру та видала йому витяг із державного реєстру. У жовтні 2019 року [PERSON] стало відомо про порушення його права рядом осіб, які, незаконно скасувавши право власності Позивача на квартиру та оформивши її на іншого власника, заволоділи належним йому нерухомим майном. Оскільки законний власник нерухомого майна [PERSON] не вчиняв правочинів, спрямованих на відчуження вказаного нерухомого майна, будь-кого не уповноважував на вчинення таких дій, наміру відчужувати належне йому майно не мав і не має в даний час, скасування права власності [PERSON] , оформлення права власності на інших осіб відбулося поза його волею та на підставі підроблених документів, останній звернувся до суду із відповідним позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14 січня 2020 року матеріали позову передані на розгляд судді Фроловій І.В. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 24 лютого 2020 року відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження. 27 травня 2020 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 01 червня 2020 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено в повному обсязі. Було витребувано інформацію та копії документів у Державного підприємства «Національні інформаційні системи», Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації, Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації», Комунального підприємства «Реєстратор», Комунального підприємства «Реєстраційне бюро», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучка В.П. 31 серпня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» щодо надання інформації на ухвалу суду від 01 червня 2020 року. Також 31 серпня 2020 року на адресу суду надійшла відповідь від Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради - Київської міської державної адміністрації про надання копій документів, а саме було долучено копію реєстраційної справи № 607869080000 07 вересня 2020 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову шляхом доповнення однією позовною вимогою немайнового характеру. Заявлені у первісній позовній заяві від 02.01.2020 року позовні вимоги також підтримує в повному обсязі. 15 вересня 2021 року, на виконання ухвали суду від 01 червня 2020 року на адресу суду надійшли завірені належним чином копії документів від приватного нотаріуса Криворучка Віктора Петровича. 21 вересня 2021 року, на виконання ухвали суду від 01 червня 2020 року на адресу суду надійшли завірені належним чином копії документів від Державного підприємства «Національні інформаційні системи». Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 22 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18 січня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника позивача [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів. 22 березня 2021 року на адресу суду надійшли письмові пояснення від відповідача, в яких він просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 23 березня 2021 року клопотання позивача про витребування доказів задоволено в повному обсязі. 21 травня 2021 року на адресу надійшли завірені належним чином копії документів від Комунального підприємства Київської міської Ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації». 24 травня 2021 року на адресу суду надійшли завірені належним чином копії документів від приватного нотаріуса КМНО Бригіди В.О. 09 червня 2021 року на адресу суду надійшли завірені належним чином копії документів від Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, посилаючись на докази, які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві, а тому просили задовольнити позовні вимоги з урахуванням уточнених вимог у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] в судове засідання з`явився, проти задоволення позовних вимог заперечував. Відповідач - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко Віктор Петрович в судове засідання не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, надійшла заява на адресу суду про розгляд справи без його участі. Треті особи: [PERSON] , Державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Макаров Олег Вячеславович, Державний реєстратор КП «Реєстратор» Нікітіна Юлія Володимирівна в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату, час і місце розгляду справи належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд по суті встановив. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, перевіривши матеріали справи доказами, судом було встановлено наступне. 27 березня 2015 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Нумеріцької С.П. за вчиненням нотаріальної дії - посвідченням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . На момент укладення правочину, квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.04.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ганчук З.М. і зареєстрованого у реєстрі за № 1479, однак у ДРП право власності [PERSON] не було зареєстроване. З огляду на це, перед посвідченням правочину приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нумеріцька С.П. на підставі заяви [PERSON] та наданого ним договору купівлі-продажу зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності [PERSON] на квартиру. Того ж дня із власного рахунку № [NUMBER] , відкритого у філії Центральне РУ AT «Банк «Фінанси та Кредит» в місті Києві у відповідності до платіжного доручення №1 [PERSON] перерахував продавцю вартість квартири - власні кошти у сумі 1 600 000 (один мільйон шістсот тисяч) гривень. Після посвідчення 27 березня 2015 року правочину між [PERSON] та Позивачем, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Нумеріцька С.П. зареєструвала у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень право власності [PERSON] на придбану квартиру (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, номер запису про право власності 9206749) та видала йому витяг із державного реєстру. Таким чином [PERSON] у порядку, встановленому чинним законодавством України набув право власності на вказане нерухоме майно, яке знаходиться у Шевченківському районі міста Києва, його право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в порядку, встановленому чинним законодавством України. У жовтні 2019 року [PERSON] стало відомо про порушення його права. Зокрема, 17 жовтня 2019 року [PERSON] разом із своєю дружиною [PERSON] звернувся до ЦНАП Шевченківської РДА у місті Києві із заявою про реєстрацію її місця проживання за вказаною адресою. 18 жовтня 2019 року відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Шевченківської РДА відмовлено у реєстрації. Причиною відмови вказано те, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власник квартири [ADDRESS] не [PERSON] , а інша фізична особа. Після відмови [PERSON] у реєстрації її місця проживання, 25 жовтня 2019 року, державний реєстратор Лігун А.І. за заявою [PERSON] №36615135 одержав інформаційну довідку №186226748 із ДРП щодо квартири [ADDRESS] та сканкопії документів щодо вказаної квартири, які містяться у реєстрі і стосуються реєстраційних дій щодо неї. Відповідно до записів в інформаційній довідці вбачається, що 19 лютого 2019 державним реєстратором Нікітіною Юлією Володимирівною було внесено до ДРП наступні записи: - о 10:58:08 год. запис про скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер рішення [PERSON] 45588519; - о 10:58:18 год. запис про скасування реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , індексний номер рішення [PERSON] . 45588519. Під час розгляду справи позивач зазначає, що в одержаній Позивачем інформаційній довідці не відображені наступні обов`язкові відомості щодо вчиненої реєстраційної дії: - про особу, яка звернулася до державного реєстратора із заявою про внесення до ДРП записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру; - про документ чи документи, на підставі яких державним реєстратором до ДРП внесені записи про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру; - про електронні копії оригіналів чи належно оформлених копій документів, поданих заявником державному реєстратору, на підставі яких до ДРП внесені записи про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру. За наявною у сторони Позивача інформацією, будь-які особи у встановленому Законом порядку до державного реєстратора Нікітіної Ю.В. із відповідною заявою не зверталися, заяви таких осіб державним реєстратором не формувалися та у базі даних заяв не розміщувалися, будь-які документи, які б могли стати підставою для внесення записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] державному реєстратору не надавалися, нею не сканувалися та не розміщувалися у ДРП. З метою перевірки вказаної інформації стороною Позивача до ДП «Національні інформаційні системи» скеровано адвокатський запит №316/43/2019-19 від 04.11.2019 про надання копій документів, які стосуються внесення 19.02.2019 державним реєстратором Нікітіною Ю.В. записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру. Листом №4522/13.1-16 від 18.11.2019 ДП «Національні інформаційні системи» було відмовлено у наданні копій вказаних документів. З метою самостійного одержання доказів сторона Позивача скерувала на адресу органу, уповноваженого зберігати реєстраційні справи у межах міста Києва - Департаменту з питань реєстрації виконавчого органу Київської міської ради адвокатський запит №320/43/2019-19 від 05.11.2019 про надання копій документів із реєстраційних справ, сформованих державним реєстратором Нікітіною Ю.В. у результаті внесення записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] . Листом №074/07/1-3305 від 14.11.2019 Департаментом з питань реєстрації було відмовлено у наданні копій документів без відповідного рішення Суду та повідомлено, що документи, сформовані державним реєстратором КП «Реєстратор» Нікітіною Ю.В. за результатами вчинення вказаних реєстраційних дій на зберігання до Департаменту не надходили. Адвокатський запит аналогічного змісту №394/43/2019-19 від 18.12.2019 стороною Позивача скеровано на адресу КП «Реєстратор». Адвокатський запит повернутий поштовим відділенням, оскільки за вказаною адресою КП «Реєстратор» не знаходиться. З метою перевірки інформації про недобросовісність КП «Реєстратор», стороною Позивача на адресу Міністерства юстиції України скеровано адвокатський запит №319/43/2019-19 від 05.11.2019 про надання інформації про акредитацію та скасування акредитації суб`єкта реєстрації, контактних даних реєстратора [PERSON] , іншої інформації, яка необхідна для надання правової допомоги [PERSON] . Листом №45738/38725-33-19/19.3.1 від 09.12.2019 Міністерство юстиції України повідомило, що акредитація КП «Реєстратор» скасована та надало стороні Позивача засвідчену копію наказу №2445/5 від 07.08.2019. Відповідно до змісту наказу, акредитацію КП «Реєстратор» скасовано у зв`язку із тим, що за результатами проведення камеральних перевірок діяльності суб`єкта державної реєстрації встановлено порушення вимог законодавства у сфері державної реєстрації. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання незаконними і скасування рішень державного реєстратора, суд дійшов наступних висновків. У відповідності до вимог ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності надувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право власності є непорушним. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), правом власності є право особи на річ, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, а власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, особа може бути позбавлена права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до положень ст. 325 ЦК України, суб`єктами права приватної власності є фізичні особи, які можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які за законом не можуть їм належати. Із ст. 328 ЦК України вбачається, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 346 ЦК України, право власності припиняється у разі: відчуження власником свого майна, відмови власника від права власності, припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі, знищення майна, викупу пам`яток культурної спадщини, примусового відчуження земельних ділянок чи об`єктів нерухомості, які на них знаходяться з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону, звернення стягнення на майно за зобов`язанням власника, реквізиції, конфіскації, припинення юридичної особи чи смерті власника. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Пунктом 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Відповідно до ч. 1 cт. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів. У відповідності до ч. 4 cт. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з ч. 3 cт. 20 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», заява про державну реєстрацію прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном одночасно з завершенням такої дії обов`язково формується та реєструється нотаріусом, яким вчинено таку дію. Перевіривши матеріали справи, судом встановлено, що [PERSON] у порядку, встановленому чинним законодавством України набув право власності на спірне нерухоме майно, яке знаходиться у Шевченківському районі міста Києва, а саме: на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000. Його право власності зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень в порядку, встановленому чинним законодавством України. Проте, у жовтні 2019 року [PERSON] стало відомо про порушення його права, а конкретно щодо скасування права власності Позивача на квартиру та оформлення її на іншого власника. Суд зауважує, що матеріали справи не містять відомостей, та/або доказів того, що [PERSON] було вчинено правочини, спрямовані на відчуження вказаного нерухомого майна, також не містять доказів про уповноваження будь-кого на вчинення таких дій. Під час розгляду справи позивачем було заперечено намір відчужувати належне йому майно, скасування права власності [PERSON] , а оформлення права власності на інших осіб відбулося поза його волею. Надавши оцінку доказам, суд констатує, що правочин, на підставі якого [PERSON] набув права власності на квартиру відповідає вимогам до правочинів, встановленим ст. 203, 204 ЦК України, його недійсність не встановлена законом, він не визнавався недійсним судом. Одночасно з цим суд звертає увагу на наступні положення. У відповідності до положень ч. ч. 1, 2, 5 ст. 26 Закону України «Про державну -реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи про скасування речових прав на нерухоме майно вносяться до Державного реєстру речових прав за рішенням державного реєстратора, а підставою для внесення таких записів може бути рішення суду, яке набрало законної сили, або рішення Мінюсту, прийняте у порядку, передбаченому ст. 37 вказаного Закону України за результатами розгляду скарги. Внесення записів про скасування речового права здійснюється у порядку, передбаченому для державної реєстрації прав. Відповідно до ч. 5 ст. 13, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», порядок ведення державного реєстру та порядок державної реєстрації речових прав визначає Кабінет Міністрів України. Згідно із п.п. 8, 10 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 у редакції, чинній станом на 19.02.2019 (далі - Порядок державної реєстрації), державний реєстратор за допомогою програмних засобів ведення Державного реєстру прав формує та реєструє заяву в базі даних заяв, долучає до такої заяви електронні копії оригіналів чи належно оформлених копій документів, поданих заявником для вчинення реєстраційної дії. У відповідності до абзацу 4 п. 25 того ж Порядку державної реєстрації, документи та/або відомості, сформовані державним реєстратором за допомогою програмних засобів ведення державного реєстру прав підчас розгляду заяви, а 9 також електронні копії оригіналів чи відповідно оформлених копій документів, виготовлені шляхом сканування та долучені до відповідної заяви, зберігаються в електронній формі у зазначеному реєстрі. Крім того, згідно із п. 49 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011, у редакції, яка була чинною станом на 19.02.2019 (далі - Порядок ведення державного реєстру), підчас внесення записів про скасування державної реєстрації прав до ДРП вносяться наступні відомості про підставу скасування: назва документа, його серія та номер, дата видачі, уповноважений суб`єкт, що видав документ, додаткові відомості про такий документ (за наявності). В одержаній Позивачем інформаційній довідці у порушення вказаних вимог Закону не відображені наступні обов`язкові відомості щодо вчиненої реєстраційної дії: - про особу, яка звернулася до державного реєстратора із заявою про внесення до ДРП записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру; - про документ чи документи, на підставі яких державним реєстратором до ДРП внесені записи про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру; - про електронні копії оригіналів чи належно оформлених копій документів, поданих заявником державному реєстратору, на підставі яких до ДРП внесені записи про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру. За наявною у сторони Позивача інформацією, будь-які особи у встановленому Законом порядку до державного реєстратора Нікітіної Ю.В. із відповідною заявою не зверталися, заяви таких осіб державним реєстратором не формувалися та у базі даних заяв не розміщувалися, будь-які документи, які б могли стати підставою для внесення записів про скасування права власності [PERSON] та [PERSON] державному реєстратору не надавалися, нею не сканувалися та не розміщувалися у ДРП. Судом вбачається, що після внесення 19 лютого 2019 року державним реєстратором Нікітіною Ю.В. із порушенням вказаних вище положень чинного законодавства записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про скасування права власності [PERSON] і [PERSON] , із власності Позивача поза його волею вибуло вказане нерухоме майно. Після скасування 19 лютого 2019 року записів у ДРП про право власності на квартиру [PERSON] та [PERSON] , 12.07.2019 державним реєстратором комунального підприємства «Реєстраційне бюро», ЄДРПОУ 42484787 Макаровим Олегом Вячеславовичем до ДРП внесено запис про реєстрацію права власності на неї [PERSON] (номер запису 32407778, номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, індексний номер рішення державного реєстратора 47795777). Відповідно до записів в інформаційній довідці, квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , виданого 24.12.1997 Київською міською державною адміністрацією. Шевченківська районна державна адміністрація міста Києва та Комунальне підприємство з експлуатації і ремонту житлового фонду «Житло-сервіс» за дорученням першого заступника голови КМДА листами №109/02/31-10212 від 12.11.2019 та №110/908-2121 від 08.11.2019 повідомили, що КМДА 24.12.1997 не видавалося свідоцтво про право власності № [NUMBER] на вказану квартиру. В свою чергу, Шевченківська РДА своїм листом №109/02/31-10257 від 14.11.2019 повідомила, що Шевченківською райдержадміністрацією 24.12.1997 не видавалося свідоцтво про право власності № [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] . Відповідно до сканкопії свідоцтва, [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] , яке зареєстровано у реєстровій книзі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 24.12.1997 за номером 2791. Вбачається, що свідоцтво про право власності, видане 10.12.1997 відділом приватизації державного житлофонду Старокиївської районної ради на підставі розпорядження №1265 від цього ж числа. Шевченківська РДА листом №109/02/31-10253 від 14.11.2019 повідомила, що Старокиївською районною державною адміністрацією міста Києва не видавалися розпорядження про приватизацію №1265 від 10.12.1997 та свідоцтво про право власності від того ж числа на квартиру [ADDRESS] . Із сканкопії свідоцтва про право власності на квартиру, засвідченого відтиском гербової печатки Солом`янської РДА, вбачається, що остання видана 05.03.2012 [PERSON] відділом приватизації державного житла Шевченківської РДА на підставі розпорядження №943 від 05.03.2012. Згаданою вище відповіддю №109/02/31-10253 від 14.11.2019 Шевченківська РДА повідомила, що розпорядження про приватизацію №943 від 05.03.2019 та свідоцтво про право власності від того ж числа на квартиру [ADDRESS] Шевченківською райдержадміністрацією не видавалися. КП КМР «Київське БТІ» на виконання ухвали суду від 23.03.2021 року було надано інформацію, що згідно з даними реєстрових книг за реєстровим номером №3011/132 реєстрація права власності на кв. [NUMBER] від 10.05.2007 року не здійснювалася. За таких обставин вбачається, що станом на момент реєстрації у ДРП 12.07.2019 права власності [PERSON] , у державного реєстратора були наявні два різні за змістом та видавником свідоцтва про право власності на один і той же об`єкт нерухомого майна. Проте суд зауважує, що обидва свідоцтва не відповідають вимогам, встановленим Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та свідчать про те, що [PERSON] не набув право власності на квартиру у відповідності до Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 328, ч. 1 ст. 345 ЦК України, ч. 1 ст. 1, абзацу 1 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, у тому числі шляхом безоплатної передачі громадянам у приватну власність (приватизації) квартир уповноваженими органами, створеними місцевими державними адміністраціями. У відповідності до порядку, встановленого п. 5 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», підставою для реєстрації права власності на нерухоме майно, поряд з іншим, може бути свідоцтво про право власності, видане органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дублікат. Згідно із абзацом 3 ч. 1 ст. 22 вказаного Закону України, державними реєстраторами не розглядаються документи, оформлені з порушенням вимог законодавства. Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 10 того ж Закону України, державний реєстратор підчас проведення державної реєстрації прав, що виникли до 01.01.2013, обов`язково запитує від органів влади, підприємств, установ та організацій, які відповідно до законодавства проводили оформлення та/або реєстрацію прав, інформацію (довідки, засвідчені в установленому законодавством порядку копії документів, тощо), необхідну для такої реєстрації, у разі відсутності необхідних відомостей в єдиних та державних реєстрах, доступ до яких визначено цим Законом. У відповідності до вимог п. 53 згаданого вище Порядку державної реєстрації, державна реєстрація прав на об`єкт нерухомого майна, реєстрацію якого проведено до 01.01.2013 відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, проводиться виключно за умови встановлення державним реєстратором наявності зареєстрованих речових прав на підставі записів у Реєстрі права власності на нерухоме майно, що є архівною складовою частиною Державного реєстру прав, або на паперових носіях інформації (в реєстрових книгах, реєстраційних справах, ведення яких здійснювали підприємства бюро технічної інвентаризації). У зв`язку з вищевикладеним, суд доходить до висновку, що державним реєстратором КП «Реєстраційне бюро» Макаровим О.В., не було витребувано від Шевченківської РДА у місті Києві, Київської міської державної адміністрації, КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» підтвердження інформації про видачу [PERSON] свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] та його реєстрації відповідно до Закону, а відтак було вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень про реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру з порушенням норм Закону. Оскільки, відповідно до порядку, встановленого п.п. 3, 4 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор Макаров О.В. був зобов`язаний відмовити у державній реєстрації права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Щодо позовних вимог [PERSON] в частині визнання недійним договору купівлі продажу квартири, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до інформаційної довідки, отриманої стороною Позивача, 09.08.2019 о 17:07:24 год. Вбачається, що державний реєстратор - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Криворучко В.П. вчинив реєстраційну дію - зареєстрував у ДРП право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, індексний номер рішення 48181256, номер запису про право власності 32765821). Згідно з інформаційною довідкою, підставою виникнення права власності [PERSON] на квартиру є договір купівлі-продажу квартири, укладений 09.08.2019 між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений того ж дня [PERSON] та зареєстрований ним у реєстрі за номером 329. Відповідно до пункту 3 договору, на момент продажу квартира належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого відділом приватизації державного житлового фонду Старокиївської районної ради 10.12.1997 згідно із розпорядженням тієї ж ради та від того ж числа №1265, яке нібито зареєстровано у реєстровій книзі КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» 24.12.1997 за номером 2791. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У відповідності до ч. 1 ст. 236 ЦК України, правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно із ст. 658 ЦК України, право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару. Якщо продавець товару не є його власником, покупець набуває право власності лише у випадку, якщо власник не має права вимагати його повернення. У судовому засіданні [PERSON] надав пояснення щодо спору. [PERSON] було доведено до суду, що останній не укладав договір купівлі-продажу квартири 09.08.2019 року, та нікого не було уповноважено на укладання такого правочину від його імені. За таких обставин, [PERSON] на момент укладення 09.08.2019 договору купівлі-продажу із [PERSON] , не набув у встановленому Законом порядку права власності на квартиру, отже не був її власником і йому не належало право її продавати. Із одержаних судом, на підставі ухвали від 01 червня 2020 доказів вбачається, що державний реєстратор Нікітіна Ю.В. 19.02.2019 об 11:10:30 год. прийняла рішення з індексним номером 45589032 про державну реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , паспорт серія [NUMBER] , виданий 26.02.2016 Дарницьким РВ ГУДМС України в місті Києві. За результатами прийнятого рішення державний реєстратор Нікітіна Ю.В. 19.02.2019 об 11:05:03 год. внесла до Державного реєстру прав запис 30350826 про реєстрацію права власності [PERSON] на вказану квартиру. Підставою для прийняття державним реєстратором Нікітіною Ю.В. рішення та внесення запису став документ - свідоцтво про право власності на житло, видане [PERSON] 05.03.2002 відділом приватизації державного житла Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації згідно з розпорядженням №943 від 05.03.2002 та зареєстроване в КП КМР «Київське міське БТІ» 12.03.2002 за номером 1457. До позовної заяви позивачем було долучено докази, які вказують на те, що Шевченківською районною у місті Києві державною адміністрацією не видавалися розпорядження №943 від 05.03.2002 та свідоцтво про право власності на квартиру від цього ж числа. Крім того, на виконання ухвали суду від 01 червня 2020 Комунальне підприємство Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» повідомило, що свідоцтво про право власності від 05.03.2002 на підставі розпорядження №943 від того ж числа підприємством не реєструвалося, а за реєстровим номером 1457 у відповідних книгах зареєстровано право власності на інший об`єкт нерухомості. Таким чином, рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] та запис до реєстру прав про реєстрацію його права власності на квартиру прийнято і внесено державним реєстратором Нікітіною Ю.В без достатніх правових підстав. Статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно» визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності у сфері державної реєстрації прав, яким передбачено, зокрема, таке. Рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації прав можуть бути оскаржені до Міністерства юстиції України, його територіальних органів або до суду. Право власності за рішенням Мінюсту повертається згідно вимогам ст. 37 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно». Повернення право власності за рішенням суду регулюється тим самим законом в ст. 31-1, реєстраційні дії на підставі судових рішень проводяться виключно на підставі рішень, отриманих у результаті інформаційної взаємодії Державного реєстру прав та Єдиного державного реєстру судових рішень, без подання відповідної заяви заявником; Державна судова адміністрація України у день набрання законної сили судовим рішенням, яке передбачає набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав, внесення змін до записів Державного реєстру прав, зупинення реєстраційних дій, внесення запису про скасування державної реєстрації прав або скасування рішення державного реєстратора, забезпечує передачу до Державного реєстру прав примірника такого судового рішення; Державний реєстратор, що перебуває у трудових відносинах з суб`єктом державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ у паперовій формі, за місцезнаходженням відповідного майна у день надходження відповідного судового рішення формує та реєструє необхідну заяву або реєструє судове рішення про заборону вчинення дій, пов`язаних з державною реєстрацією прав, чи судове рішення про скасування відповідного судового рішення. Проведення реєстраційних дій на підставі судових рішень здійснюється у порядку та строки, передбачені цим Законом, без справляння адміністративного збору; Інформаційна взаємодія між Державним реєстром прав та Єдиним державним реєстром судових рішень здійснюється інформаційно-телекомунікаційними засобами в електронній формі у порядку, визначеному Міністерством юстиції України спільно з Державною судовою адміністрацією України. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір, суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду. Відсутність порушеного права є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Згідно ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. У зв`язку з вищевикладеним, на підставі повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з`ясування фактичних обставин, на які сторона посилалася, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, оскільки позивачем надано належні та допустимі докази неправомірності дій відповідачів, суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги у частині: - визнати незаконним і скасувати рішення №45588519 від 19.02.2019, номер запису про право власності [PERSON] 9205605 від 27.03.2015; - визнати незаконним і скасувати рішення №45588519 від 19.02.2019, номер запису про право власності [PERSON] 9206748 від 27.03.2015; - визнати незаконним і скасувати рішення №47795777 від 12.07.2019, номер запису про право власності [PERSON] 32407778 від 27.03.2015; - визнати незаконним і скасувати рішення №48181256 від 09.08.2019, номер запису про право власності [PERSON] 32765821 від 09.08.2019; - визнати незаконним і скасувати рішення №45589032 від 19.02.2019, номер запису про право власності [PERSON] 30350826 від 19.02.2019. Крім того, визнати недійсним з моменту укладення договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 09.08.2019 між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Криворучком Віктором Петровичем і зареєстрований ним у реєстрі за номером 329, та визнати право власності [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 607869080000, яка належить йому на підставі договору купівлі-продажу квартири від 27.03.2015, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Нумеріцькою С.П. та зареєстрованого у реєстрі за номером 365, оскільки вони є похідними вимогами, а тому суд вважає, що слід задовольнити позовні вимоги і в цій частині. Щодо вирішення вимог, заявлених до приватного нотаріуса, суд дійшов наступних висновків. За змістом статей 15 та 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Зазначені правові висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17-ц (провадження № 14-144цс18). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (частини перша та третя статті 13 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 47 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов`язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття, а також юридичні особи. Відповідно до частини другої статті 48 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Частиною першою статті 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободу та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Разом із цим, суддя вважає за необхідне роз`яснити, що положеннями частин першої та другої статті 1 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчинення нотаріальних дій в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах (державні нотаріуси) або займаються приватною нотаріальною діяльністю (приватні нотаріуси). Виходячи із аналізу вказаних норм судом зроблено висновок про те, що нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Таким чином у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. У зв`язку з наведеним, нотаріуси в розумінні статей 30, 34, 35 ЦПК України не є особами, прав і обов`язків, яких стосується спір сторін, оскільки відсутня їх заінтересованість у результатах вирішення справи судом і реалізації ухваленого в ній рішення. Вказаний висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18. Враховуючи наведене, за результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Отже, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача, натомість встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Викладене узгоджується із висновками Верховного Суду, висловленими у постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19) та від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19). Враховуючи зазначені обставини, в частині позовних вимог до Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучка Віктора Петровича про скасування записів про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу слід відмовити. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Криворучка Віктора Петровича, треті особи - [PERSON] , Державний реєстратор КП «Реєстраційне бюро» Макаров Олег Вячеславович, Державний реєстратор КП «Реєстратор» Нікітіна Юлія Володимирівна про скасування записів про реєстрацію права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, є обґрунтованим та таким, що підлягає часткову задоволенню. Щодо судових витрат суд дійшов наступних висновків. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). Оскільки позовні вимоги задоволені частково, суд відповідно до ст.88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 6 759,70 грн. (50% від сплаченого судового збору у розмірі 13 519,40 грн.) стягнути з відповідача-1 [PERSON] ) на користь позивача. При вищевикладених обставинах та на підставі Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Закону України «Про нотаріат», Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1127 від 25.12.2015 у редакції, чинній станом на 19.02.2019, Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1141 від 26.10.2011, у редакції, яка була чинною станом на 19.02.2019, ст. ст. 15, 16, 215, 236, 316, 317, 321, 325, 328, 334, 345, 346, 388 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», Постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18, Постанови Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у справі № 519/77/18 (провадження № 61-10311св19), Постанови Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі № 474/106/18 (провадження № 61-13847св19), та

Outcome: partial