Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У серпні 2020 року до суду надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» до [PERSON] про відшкодування збитків в порядку регресу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 06.11.2017 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ТзОВ «Ольгопіль-К» (Страхувальник) було Договір добровільного страхування наземного транспорту №ОКЮ-035/000/170000073. Предметом даного договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням зокрема транспортним засобом «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] . У відповідності до умов даного договору страхування, позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування. 23.09.2018 на автодорозі М-06 35 км. Київ-Чоп, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «VOLKSWAGEN», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди застрахованому транспортному засобу «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] , було завдано механічних ушкоджень та як наслідок, матеріального збитку. Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, на підставі страхових актів №КАСКО/035/000/18/0109 від 03.12.2018, позивач виплатив Страхувальнику страхове відшкодування у розмірі 118 722,55 грн. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу «VOLKSWAGEN», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ СК «Еталон», позивач звернувся до даної страхової компанії із заявою про відшкодування збитків в порядку регресу. Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.11.2019 ПрАТ СК «Еталон» відшкодувало позивачеві збитки в розмірі 83 450,72 грн. Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом №АМ/4792471 склала: 35 271, 83 грн., яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Ухвалою Дарницького районного суд м. Києва від 27.08.2020 у справі відкрито провадження для розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомлення сторін. У судове засідання позивач не з`явився. Представником позивача до суду подано клопотання, в якому останній просив розглядати справу за його відсутності та проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачу судом надсилалася копія позовної заяви з копіями доданих документів, повістки з викликом у судове засідання, відповідачу роз`яснено право подати в зазначений строк письмові пояснення з приводу визнання позовних вимог чи заперечення проти позовних вимог з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються. Також відповідач повідомлявся про дату та час судового засідання шляхом розміщення судової повістки на сайті суду. Відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження з викликом у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 23.09.2018 на автодорозі М-06 35 км. Київ-Чоп, мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля «VOLKSWAGEN», д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] 17.10.2018 постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області [PERSON] визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення та піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу (а.с. 19). Відповідно до положень ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. 06.11.2017 між ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» та ТзОВ «Ольгопіль-К» (Страхувальник) було Договір добровільного страхування наземного транспорту №ОКЮ-035/000/170000073. Предметом даного договору були майнові інтереси Страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням зокрема транспортним засобом «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] . У відповідності до умов даного договору страхування, позивач взяв на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку сплатити на користь Страхувальника страхове відшкодування (а.с. 15-18). Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] , власником якого є ТзОВ «Ольгопіль-К». Відповідно до Витягу з наказу №36 від 14.10.2016 автомобіль «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] закріплено за директором ТзОВ «Ольгопіль-К» [PERSON] та заступником директора Цвігун В.М. для подальшого використання у виробничій діяльності ТзОВ «Ольгопіль-К» (а.с. 23). Статтею 29 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», визначено, що у зв`язку із пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу. Відповідно до Звіту № 18-165 про оцінку вартості збитків, заподіяних пошкодженням транспортного засобу, складеного ФОП [PERSON] та згідно рахунку №СПМ-К-Д07733 від 17.10.2018, вартість відновлювального ремонту транспортному засобу «LAND CRUISER», д.н.з. [NUMBER] склав 118 722,55 грн. (а.с. 28-38). Виконуючи взяті на себе зобов`язання по Договору страхування, на підставі страхових актів №КАСКО/035/000/18/0109 від 03.12.2018, позивач виплатив ТзОВ «Ольгопіль-К» страхове відшкодування у розмірі 118 722,55 грн., що підтверджується платіжним дорученням №7 від 07.12.2018 (а.с. 40). Цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу «VOLKSWAGEN», д.н.з. [NUMBER] , була застрахована у ПрАТ СК «Еталон», поліс №АМ/4792471 (а.с. 14). Позивач вказує, що звернувся до ПрАТ СК «Еталон» з претензією про відшкодування збитків в порядку регресу у сумі 118 722,55 грн. (а.с. 41). Рішенням Господарського суду м. Києва від 19.11.2019 ПрАТ СК «Еталон» відшкодувало позивачеві збитки в розмірі 83 450,72 грн. (а.с. 42-44). Таким чином, різниця між фактичним розміром шкоди і страховим відшкодуванням за полісом №АМ/4792471 склала: 35 271, 83 грн. (118 722,55 грн. - 83 450,72 грн.) , яку позивач просить суд стягнути з відповідача. Згідно ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ «Про страхування» до страхової компанії, яка здійснила виплату страхового відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних виплат переходить право вимоги, яке страхувальник мав до особи, відповідальної за заподіяні збитки. Частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом. Відповідно ч. 3 ст. 22 ЦК України збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 року джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об`єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т. ін.). Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, що передбачено ч.1 ст. 1191 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З метою врегулювання спору відповідачеві було направлено претензію про відшкодування збитків в порядку регресу за вих. №РУ/18/0109 від 18.02.2020 (а.с. 45). Однак, ніяких дій зі сторони відповідача щодо погашення заборгованості в добровільному порядку проведено не було. Враховуючи вищевикладене, до ПрАТ «Українська пожежно-страхова компанія» перейшло право регресу до відповідача, як до особи відповідальної за відшкодування заподіяних збитків, на суму 35 271,83 грн. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів в заперечення позовних вимог, не здобуто таких доказів і в ході судових засідань. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними доказами, а тому позовна заява підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Зважаючи на викладене,

Outcome: approved