Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись з урахуванням уточнень на те, що 28 січня 2016 року між ПАТ «Кредобанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №7132.04.00.2378, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на загальну суму 342127,10 грн. на строк до 27 січня 2023 року, за умови сплати позичальником банку процентів за користування грошовими коштами змінюваною процентною ставкою, розмір якої з дати видачі кредиту до 01 лютого 2019 року становить 15,99% річних. Виконання зазначених зобов`язань [PERSON] забезпечені договором застави № 7132.04.00.2378/S-1 від 29 січня 2016 року, укладеним між сторонами. Всупереч умовам кредитного договору позичальник неналежним чином виконує свої зобов`язання, порушує графік повернення кредитних коштів, внаслідок чого утворилась заборгованість, яка з урахуванням уточнень станом на 10 травня 2019 року становить 313758,32 грн., яку представник позивача просить стягнути з відповідача, а також витрати зі сплати судового збору в розмірі 4706,37 грн. Представник позивача адвокат Чирва В.Г. подав до суду заяву, в якій наполягав на задоволенні позовних вимог та просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти заочного розгляду справи. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, а також відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позовних вимог банку в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] в повному обсязі сплачена заборгованість за укладеним між сторонами кредитним договором, а банком неправильно нараховані розмір відсотків за користування кредитом і сума пені за прострочення здійснення платежів. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов`язковою для усіх суб`єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що сторони належним чином повідомлялись про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за їхньої відсутності. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено, що 28 січня 2016 року між ПАТ «Кредобанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №7132.04.00.2378, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на загальну суму 342127,10 грн. на строк до 27 січня 2023 року, за умови сплати позичальником банку процентів за користування грошовими коштами змінюваною процентною ставкою, розмір якої з дати видачі кредиту до 01 лютого 2019 року становить 15,99% річних (а.с. 11, 12, 14-15, 17-20). Виконання зазначених зобов`язань [PERSON] забезпечені договором застави №7132.04.00.2378/S-1 від 29 січня 2016 року, укладеним між сторонами (21-22). У зв`язку з неналежним виконанням позичальником умов кредитного договору №7132.04.00.2378 від 28 січня 2016 року, станом на 10 травня 2019 року відповідно до доданого представником позивача до останніх уточнень позовних вимог розрахунку заборгованості (а.с. 131, 133, 134), перед банком утворилась заборгованість в розмірі 311758,32 грн., яка складається з 233540,30 грн. - тіло кредиту, 39942,50 грн. - відсотки за користування кредитом; 33881,52 грн. - пеня; 4394 - судові витрати. До стягнення з відповідача банком також заявлено 2000 грн., які були понесені позивачем за вчинення виконавчого напису нотаріуса, що був вчинений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Черник Наталією Степанівною 07 березня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за №159 про звернення стягнення на транспортний засіб: автомобіль марки PEUGEOT, модель 2008, №шасі(кузова) [NUMBER] , рік випуску 2015, реєстраційний номер [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] ( [NUMBER] ) на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 26 січня 2016 року (а.с. 23). Судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 24 квітня 2018 року зазначений виконавчий напис був визнаний таким, що не підлягає виконанню (а.с. 26-28). В обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог стороною відповідача надані копії платіжних документів на підтвердження виконання зобов`язань за кредитним договором №7132.04.00.2378 від 28 січня 2016 року, згідно з якими відповідачем за період з 29 лютого 2016 року по 22 березня 2019 року на користь позивача здійснено сплату в загальному розмірі 162237 грн. (з урахуванням того, що а.с. 55 і 56 - дублюючі документи, а.с. 65 - неналежної якості, чим унеможливлюється читання документу, а.с. 67 - платежі не на користь позивача) (а.с. 50-54, 57-64, 66, 103-105). Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач свої зобов`язання за Договором та угодою виконав в повному обсязі, про що зазначив у своєму позові. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст.. 11 цього Кодексу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України, боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту, а згідно до ст.. 530 ЦК України - якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вирішуючи позовні вимоги позивача до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором №7132.04.00.2378 від 28 січня 2016 року, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення цього позову і стягнення з відповідача на користь позивача 307364,32 грн., які складаються з 233540,30 грн. - тіло кредиту, 39942,50 грн. - відсотки за користування кредитом; 33881,52 грн. - пеня. При цьому судом враховується, що за розрахунком заборгованості, наданим позивачем, банком зараховані платежі, зазначені в платіжних документах, наданих суду відповідачем. Більше того, відповідачем були надані докази про сплату в загальному розмірі 162237 грн., тоді як позивачем в розрахунку заборгованості (а.с. 133) зазначається, що відповідачем здійснено сплату в загальному розмірі 245249,78 грн., з яких 108586,80 грн. зараховано на погашення кредиту, 136662,98 грн. зараховано на погашення відсотків за користування кредитом. Таким чином, посилання сторони відповідача на те, що кредитна заборгованість за кредитним договором №7132.04.00.2378 від 28 січня 2016 року виплачена позичальником [PERSON] в повному обсязі, спростовуються матеріалами справи. Суд також критично оцінює посилання сторони відповідача на те, що ПАТ «Кредобанк» неправильно нараховані відсотки і пеня, оскільки альтернативного розрахунку заборгованості суду надано не було, не зазначено в чому саме полягає помилковість нарахувань, не заявлено про призначення економічної експертизи для встановлення правильності/помилковості розрахунку заборгованості, здійсненого позивачем. Позовні вимоги про стягнення 2000 грн., сплачених позивачем за вчинення виконавчого напису нотаріуса, задоволенню не підлягають з огляду на те, що відповідний виконавчий напис у судовому порядку був визнаний таким, що не підлягає виконанню. Щодо вимоги про стягнення судових витрат в розмірі 4394 грн., про які зазначено в розрахунку заборгованості за кредитом, суд не вбачає підстав для їх задоволення, оскільки позивачем не конкретизовано виду таких витрат, а витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню відповідно до ст. 141 ЦКП України. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом в розмірі 30764,32 грн., частково задовольняючи таким чином позовні вимоги. Згідно із ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4610,46 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial