overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив зобовязати ПАТ КБ «Приватбанк» перерахувати суму заборгованості за кредитно-заставним договором №NKSDAA000097571 з урахуванням суми від реалізації заставного майна автомобіля Opel VIVARO, реєстраційний номер [NUMBER]. Позов обґрунтований тим, що рішенням суду від 09 червня 2011 р. з позивача стягнуто заборгованість за кредитним договором в сумі 174\~191,51 грн., проте дану суму позивач вважає завищено, оскільки відсутні докази по внесенню коштів в рахунок погашення заборгованості , які були отримані від реалізації заставного майна. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, пояснив що його метою є доведення факту того, що він нічого не винен відповідачу, оскільки автомобіль реалізований був за заниженою ніж ринкова ціна, а дійсна ціна дозволяла . Представник позивача до суду не зявився, відзиву не надав. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини. 30 травня 2008 р. між Банком та [PERSON] укладено кредитно-заставний договір №NKSDAA000097571, згідно якого Банк надав [PERSON] кредит в сумі 18\~678,29 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 18,36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 26 травня 2011 року. Згідно акту прийому автомобіля, 11 червня 2009 р., позивач передав Банку автомобіль Opel VIVARO, реєстраційний номер [NUMBER], в рахунок погашення заборгованості по кредиту шляхом продажу автомобіля банком. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 червня 2011 р., зміненим рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 21 грудня 2011 р. стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» 21\~868,52 доларів США, що еквівалентно 174\~191,51 грн. При цьому розмір боргу судами встановлювався з врахуванням реалізованого банком автомобілю Opel VIVARO, реєстраційний номер [NUMBER] належного [PERSON] (цивільна справа 2-п-124/20211) Постановою державного виконавця Ленінського відділу ДВС м. Миколаїв від 19 травня 2016 р. у виконавчому провадженні № 50449979 накладений арешт на майно в рамках виконавчого провадження з виконання зазначеного рішення суду. Отож факти встановлені судовим рішенням від 09 червня 2011 р. та 21 грудня 2011 р., які набрали законної сили, є чинними для сторін в даній справі і переоцінці наново, поза межами оскарження у вищих судових інстанціях, реалізації інституту перегляду рішення у звязку з ново виявленими обставинами, в ініційованому стороною спорі не підлягають в силу положень ст. 124 Конституції (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин). Тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-21 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 25.08.1990 р. Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області, актовий запис № 643, та стягувати на її користь з [PERSON] аліменти на утримання дочки - [PERSON], у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дочкою повноліття. Ухвалою від 22.02.2017 р. позовну заяву в частині вимоги про стягнення аліментів залишено без розгляду. [PERSON] проти розірвання шлюбу з [PERSON] не заперечив, про що зазначив у заяві від 22.02.2017 р. Судом з'ясовано, що між [PERSON] та [PERSON] Відділом запису актів громадянського стану Виконавчого комітету Бердичівської міської ради народних депутатів Житомирської області 25.08.1990 р. зареєстровано шлюб, актовий запис № 643 (а. с. 13). [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини - [PERSON], яка народилась [INFO] р. (а. с. 7). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Звернення [PERSON] з позовною вимогою про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON], та не заперечення останнього проти цієї вимоги свідчить про те, що подальше спільне життя [PERSON] та [PERSON] і збереження шлюбу між ними суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення, такий шлюб не ґрунтувався б на вільній згоді [PERSON] та [PERSON]. Частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON], а тому задовольняє цей позов. Беручи до уваги положення статей 79 та 88 Цивільного процесуального кодексу України, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати - судовий збір у розмірі 551,20 грн. (а. с. 2).

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-25 00:00:00

У серпні 2016\~р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить розірвати шлюб між ним та [PERSON], зареєстрований 09.01.1998\~р. [PERSON] сільською адміністрацією Верещагинського району Пермської області Російської Федерації, актовий запис №\~01. [PERSON] позов визнала, про що зазначено у її заяві від 26.10.2016\~р. Судом з'ясовано, що між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Лукіна) [PERSON] сільською адміністрацією Верещагинського району Пермської області Російської Федерації 09.01.1998\~р. зареєстровано шлюб, актовий запис №\~01, вони є батьками дітей [PERSON], яка народилась 05.05.1998\~р., та [PERSON], який народився 30.03.2006\~р. (а.\~с.\~7, 8, 9). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Разом з тим, згідно з частиною першою статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Звернення [PERSON] з позовною вимогою про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON], та визнання останньою цього позову свідчить про те, що подальше спільне життя [PERSON] та [PERSON] і збереження шлюбу між ними суперечило б їхнім інтересам та інтересам їхніх дітей, що має істотне значення, такий шлюб не ґрунтувався б на вільній згоді [PERSON] та [PERSON]. Частиною другою статті 112 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи зазначене, Суд приходить до висновку про наявність законних підстав для задоволення позову [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого з [PERSON]. Частиною четвертою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Виходячи з наведеного та зважаючи, що визнання [PERSON] позову [PERSON] про розірвання шлюбу не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, Суд задовольняє позов. Беручи до уваги на положення статей 79 та 88 Цивільного процесуального кодексу України, на користь [PERSON] з [PERSON] підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати судовий збір у розмірі 551,20\~грн. (а.\~с.\~2).

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що з 09.12.2011 р. перебуває у шлюбі з відповідачем, від якого мають двох малолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], 10.11.2015 .н. Рішенням суду відповідач зобов'язаний виплачувати аліменти на утримання дітей. На даний час вона знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-х років, у звязку з чим потребує утримання з боку чоловіка. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити з підстав зазначених в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечував. Вислухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 09 грудня 2011 року ВДРАЦС по Каховському району Херсонської області. В підтвердження до матеріалів справи долучено свідоцтво про шлюб (а.с. 2). Від шлюбу народились діти [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.4). Діти проживають з матірю, що підтверджується відповідною довідкою про склад сімї (а.с. 5). Відповідно до ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Вирішуючи питання про розмір стягнення аліментів на утримання дружини, суд враховує, що позивачка не працює та здійснює догляд за дитиною до досягнення нею трьох років, відповідач працездатного віку, працює, має регулярний дохід, не має інших утриманців, добровільно матеріальну допомогу на утримання дружини не надає та визнав позов про стягнення з нього аліментів на утримання дружини, тому позов слід задовольнити.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 12.10.2002 року відділом реєстрації актів громадського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис № 445, мотивуючи позов тим, що підставою припинення шлюбних відносин з відповідачем є несумісність характерів, шлюб існує лише формально, можливості зберегти сім'ю не має. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Суду пояснила, що подружні відносини припинено з липня 2012 р., спільне господарство з цього часу не ведеться, питання щодо розподілу спільного майна вирішення в судовому порядку не потребує. Відповідач проти задоволення позовних вимог не заперечував, обставини справи визнав. Заслухавши позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 12.10.2002 р., що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 12.10.2002 р. (а.с.6) Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 7) Шлюбно-сімейні стосунки сторін та ведення спільного господарства припинено з липня 2012 року. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 26.03.2016 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 328, мотивуючи вимоги тим, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, найти спільну мову вони не можуть, співрозуміння між ними немає, з відповідачем однією сім'єю не проживає з травня 2016 р., спільних дітей не мають, спільно нажитого майна немає,примирення з відповідачем вважає за неможливе. Позивач в судове засідання не з'явилась, представник позивача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до ч.5 ст.74 ЦПК України належним чином, про причину неприбуття не повідомив, тому суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України за відсутності заперечень до того позивача. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 26.03.2016 р., що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] Шлюбно-сімейні стосунки сторін та ведення спільного господарства припинено з травня 2016 р. Питання щодо розподілу спільного майна вирішення у судовому порядку не потребує. Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просила позбавити свого колишнього чоловіка - [PERSON] батьківських прав відносно їх неповнолітнього сина: [PERSON], 2013 року народження, посилаючись на те, що батько не приймає участі у вихованні дітей і не надає матеріальної допомоги на їх утримання. В судовому засіданні позивачка та її представник свої позовні вимоги підтримали, позивачка пояснила, що шлюб між сторонами розірвано, відповідач має неодноразові судимості, участі у вихованні та утриманні свого сина не приймає. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Представник органу опіки та піклування проти задоволення позову не заперечувала. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є бабусею малолітнього [PERSON], підтвердила те, що відповідач не приймає участі у вихованні свого сина. Суд, заслухавши пояснення осіб, що брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. З копії свідоцтва про народження вбачається, що [PERSON] народився [INFO]., його батьками є [PERSON] і [PERSON]. Згідно копій довідок про звільнення, відповідач неодноразово перебував в місцях позбавлення волі. За розрахунком державного виконавця, станом на 01 липня 2016р. має заборгованість по аліментам станом на 01 липня 2016р. в сумі 9949,36 грн., з часу присудження жодного разу аліменти не сплачував. Згідно акту обстеження умов проживання від 02 серпня 2016р., дитина [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS], в кімнаті з матір'ю, умови для проживання дитини створені, а батько не відвідує дитину, участі у вихованні не приймає. Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Висновок органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради від 26 вересня 2016р. вказує на доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки це відповідає інтересам неповнолітнього [PERSON], 2013 року народження. Таким чином, встановлені обставини, які свідчать про ухилення відповідача від своїх обов'язків по вихованню своїх дітей, а тому, є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо його сина.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулась до суду із даним позовом. Рішенням Оболонського р/с м. Києва від 27.01.2017 р. позов [PERSON] було задоволено. 05.03.2017 р. [PERSON] подано заяву про ухвалення додаткового рішення, оскільки судом не було вирішено питання щодо строку, впродовж якого щомісяця з відповідача повинні стягуватися аліменти. Сторони в судове засідання не з'явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив обставини, що викладені нижче. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 27.01.2017 року позов [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на неповнолітню дитину - задоволено, позбавлено [PERSON] батьківських прав відносно [PERSON], стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього [PERSON] [INFO] аліменти у розмірі 2500 грн. щомісяця та стягнуто на користь позивача судовий збір у сумі 640 грн. За вимогами ст. 220 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема, судом не вирішено питання про судові витрати. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне ухвалити додаткове рішення та вирішити питання щодо строку, впродовж якого щомісяця повинні стягуватися аліменти.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

У серпні 2016\~р. [PERSON] звернулась з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с.\~Агатівка, вул.\~Ватутіна, 53. Від [PERSON] заяви про визнання позову або заперечень проти позову не надходило. Судом з'ясовано, що [PERSON] є власником житла за адресою: Житомирська область, Бердичівський район, с.\~Агатівка, вул.\~Ватутіна, 53, що підтверджується договором від 04.09.2015\~р. купівлі-продажу 80/100 частин жилого будинку, договором від 04.09.2015\~р. купівлі-продажу 20/100 частин жилого будинку, укладеними між [PERSON] та нею, та витягами від 04.09.2015\~р. з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності(а.\~с.\~7 8, 10 11, 9, 12). Адреса зазначеного житла з 14.10.2006\~р. є зареєстрованим місцем проживання [PERSON], що підтверджується довідкою від 22.07.2016\~р. №\~595 Виконавчого комітету Осиківської сільської ради Бердичівського району Житомирської області та відомостями від 19.08.2016\~р. адресно-довідкового підрозділу територіального органу Державної міграційної служби України (а.\~с.\~17, 21). Зазначена обставина, як вбачається зі змісту позовної заяви, перешкоджає [PERSON] реалізовувати правомочності власника житла та порушує її законні інтереси. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведеної норми Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи мають право на користування житлом, яке перебуває у власності інших осіб, якщо вони не є членами сімей останніх, лише за умови наявності відповідного договору між ними. Доказів наявності такого договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON], не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір не укладався (відсутній). Частиною четвертою статті 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 319 Цивільного кодексу України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи викладене, Суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню.

Outcome: approved