Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

У січні 2019 року Публічне акціонерне товариство «Дельта банк» звернулось до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , як законного представника [PERSON] , за участю третьої особи: Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб, такими, що втратили право користування житловим приміщення та зняття осіб з реєстрації місця проживання . В обґрунтування позову зазначено, що 19.07.2017 рішенням Печерського районного суду м. Києва було звернено стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.03.2006 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим № 1825, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.03.2006 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим № 1825, а саме: на квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 531,0 кв. м, житловою площею 344, 40 кв.м. Таким чином, на думку позивача, відповідач не має права на користування цим жилим приміщенням, оскільки АТ «Дельта Банк» є власником квартири, загальною площею 531,0 кв. м, житловою площею 344,40 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . З врахуванням зазначеного, позивач просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , та виселити з квартири за адресою: [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення та зняти з реєстрації зареєстрованих осіб: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з квартири за адресою: [ADDRESS] та судові витрати по справі стягнути з відповідача. 30.01.2019 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. 14.03.2019 постановою Київського апеляційного суду було відмовлено в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 30.01.2019. 08.07.2019 ухвалою суду було відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову. 05.12.2019 від Печерської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов висновок про недоцільність визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила користування квартирою, зняття з реєстрації та виселення. 19.09.2019 [PERSON] було подано позовну заяву про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення та зняття осіб з реєстрації місця проживання, в якій остання просила суд: винести ухвалу про прийняття позовної заяви [PERSON] до розгляду та вступ [PERSON] до участі в справі №757/2520/19-ц, в якості 3-ї особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору та визнати осіб: [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) - такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна [NUMBER] ) та зняти: [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ), [PERSON] ( [INFO] ) з місця р-еєстрації за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна [NUMBER] ). 05.12.2019 ухвалою суду залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] . 03.03.2020 ухвалою суду було закінчено підготовчий розгляд справи та перейдено до розгляду справи по суті. Представник ПАТ«Дельта банк» в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, щодо заочного рішення не заперечував. Відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, відзиви на позовну заяву суду не надали. Представник Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлялася належним чином,до суду було спрямовано висновок про недоцільність визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила користування квартирою, зняття з реєстрації та виселення. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, представником було подано до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримав, щодо заочного рішення не заперечував. Відповідно до статті 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, не з`явилася у судове засідання, про причини неявки не повідомила, не подала відзив і сторона позивача не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так, з позовної заяви ПАТ «Дельта Банк» встановлено, що 31.03.2006 року між АКБ «ТАС - Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК» та [PERSON] був укладений договір № 94/Н, згідно з умовами якого Банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 1 500 000,00 (один мільйон п`ятсот тисяч) дол. США на строк користування до 31.03.2011 року, в порядку та на умовах, що передбачені Кредитним договором №1, а відповідач був зобов`язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та строки, що передбачені Кредитним договором № 1. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним Договором з [PERSON] було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. зареєстрований в реєстрі за № 1825 (а.с.7-8), предметом якого виступає нерухоме майно, а саме: квартира під [ADDRESS] , загальною площею 531 кв.м., житловою площею 344,40 кв. м. і складається із десяти кімнат. Крім того, 22.03.2007 р. АКБ «ТАС-Комерцбанк», правонаступником якого є ПАТ «ОМЕГА БАНК» та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 0050/0307/88-108, згідно умов якого позивач надав відповідачу кошти у вигляді кредитної лінії у розмірі 1 500 000,00 (один мільйон п`ятсот тисяч) дол. США до 22.03.2017 в порядку та на умовах, що передбачені Кредитним договором №2, а відповідач був зобов`язаний повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов`язання у повному обсязі у порядку та строки, що передбачені Кредитним договором №2, забезпеченням виконання якого виступає іпотека, а саме вищевказана квартира. 18.06.2013 року між ПАТ «ОМЕГА БАНК» та ПАТ «Дельта Банк» укладений договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 17-19), посвідчений приватний в реєстрі № 1358, за яким право вимоги за вказаним Кредитними договорами та Іпотечним договором перейшло до ПАТ «Дельта Банк», з подальшою реєстрацією переходу права вимоги у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Отже, відповідно до вищевказаного Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по кредитному договору. Так, у зв`язку з тим, що позичальник умови кредитного договору належним чином не виконує, в рахунок виконання основного зобов`язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному. В 2017 році «Дельта Банк» звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 року, позов ПАТ «Дельта Банк» було задоволено: «в рахунок погашення заборгованості за кредитними договорами №94/Н від 31.03.2006 року та № 0050/0307/88-108 від 22,03,2007 року звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.03.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим № 1825, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки за іпотечним договором від 31.03.2006 року посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим № 1825, а саме на квартиру під номером [ADDRESS] , загальною площею 531,0 кв. м., житловою площею 344, 40 кв.м.» (а.с.11-13). Так, на підставі інформаційної витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про право власності, номер запису про право власності: 28545612 від 23.10.2018р., власником майна, за адресою: [ADDRESS] ., загальною площею 531,0 кв. м., житловою площею 344,4 кв. м, зазначено ПАТ «Дельта Банк» на підставі рішення суду, серія та номер: 757/564/15-ц, виданий 19.07.2017, видавник: Печерський районний суд м. Києва (а.с. 15-16). Вбачається, що згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] від 22.12.2018 в квартирі зареєстровані громадяни: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Таким чином, на думку позивача, відповідачі не мають права на користування цим жилим приміщенням, оскільки АТ «Дельта Банк» є власником квартири, загальною площею 531,0 кв. м., житловою площею 344,40 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . АТ «Дельта Банк» вважає, що наявність зазначених підстав та неможливість розпоряджатися своїм майном, що фактично унеможливлюють продаж і подальшу роботу Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб в частині реалізації зазначеного задоволення вимог кредиторів, створюючи перешкоди, що призводять до перешкоджання здійснення Уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб покладених на нього законом функцій, у тому числі дотримання процедури ліквідації АТ «Дельта Банк», тому, з врахуванням зазначених обставин справи, позивач просить суд задовольнити позовні вимоги. Разом з цим, в ході розгляду справи було подано позовну заяву [PERSON] , яка в період розгляду справи стала новим власником спірної квартири, тому судом було залучено останню в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору та прийнято позовну заяву до розгляду. Так, з матеріалів даної позовної заяви, судом встановлено, що в 2015 р., АТ «Дельта Банк», з огляду на неналежне виконання [PERSON] своїх зобов`язань передбачених Кредитними договорами, звернувся до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності. 19.07.2017 р. Печерським районним судом міста Києва було винесено рішення по справі №757/564/15-ц, яким в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором №94/Н від 31.03.2006 в сумі 1654620,84 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ на 12.12.2014 складає 25931722,46 грн., та в рахунок погашення заборгованості за Кредитним договором №0050/0307/88-108 від 22.03.2007 в сумі 1962334,63 долари США, звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 31.03.2006, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Каплуном Ю.В. за реєстровим №1825. 23.10.2018 р. на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 р. по справі №757/564/15-ц, яке набрало законної сили, державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності №28545612, відповідно до якого одноосібним власником цієї квартири (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1676236580000) став АТ «Дельта Банк». Слід зазначити, що АТ «Дельта Банк» на підставі рішень виконавчої дирекції ФГФО №181 від 02.10.2015 р., №619 від 20.02.2017 р. перебуває в стані ліквідації, та його діяльність регулюється ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». В порядку визначеному ч. 1, 2, 6 ст. 50, ч. 1 ст. 52 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого рішенням виконавчої дирекції ФГВФО №2 від 05.02.2012 р. - квартира [ADDRESS] , загальною площею 531 кв. м. була включена до складу ліквідаційної маси АТ «Дельта Банк» та реалізована на торгах (аукціоні) Фондом гарантування вкладів фізичних осіб, зокрема: 01.03.19 р. ТБ «Електронні торгові системи» були проведені електронні торги по лоту №F11GL40612: квартира, реєстраційний №1676236580000, загальною площею 531 кв. м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до Протоколу електронних торгів №UA-EA-2019-02-05-000016-b від 01.03.2019 р. по лоту №F11GL40612, переможцем аукціону стала [PERSON] 19.06.2019 р. між АТ «Дельта Банк», як продавцем та [PERSON] , як покупцем було укладено Договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щербак Т.В., відповідно до п. 1.1., 1.2. якого, за цим Договором продавець передає майно, вказане в п.1.2. цього Договору у власність Покупцю, а Покупець приймає майно і сплачує за нього обумовлену грошову суму у розмірі та в порядку передбаченому цим Договором. Предметом купівлі-продажу за цим Договором є наступне нерухоме майно: десятикімнатна квартира [ADDRESS], загальною площею 531, 0 кв. м., в т. ч. житловою площею 344. 4 кв. м., розташована за адресою: [ADDRESS] (інвентарний номер [NUMBER] ). (а.с. 209-210). Тож, на підставі укладеного 19.06.2019 р. між АТ «Дельта Банк» та [PERSON] . Договору купівлі-продажу, [PERSON] набула всіх прав та стала однособіним власником квартири [ADDRESS], заг. 531 кв.м., розташованої в [ADDRESS] . Так, [PERSON] зазначає, що з огляду на набуття 19.06.2019 р. [PERSON] прав власності на квартиру [ADDRESS] , а також зважаючи на те, що колишній власник цієї квартири ( [PERSON] ) та члени його сім`ї, незважаючи на наявність у їх власності іншого нерухомого майна - чинять перешкоди [PERSON] у доступі до її майна й продовжують бути зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , - [PERSON] вважає за необхідне захистити своє право власності. Окрім цього, в позовній заяві від 19.09.2019 зазначено, що 18.06.2004 р. Виконавчим органом Київської міської Ради (Київської міської державної адміністрації), на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення №1075-С/КІ від 11.06.2004 р. було видано свідоцтво про право власності [PERSON] (серія [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] . Як вже було наголошено вище, в 2006 р. [PERSON] передав цю квартиру в іпотеку АКБ «ТАС-Комерцбанк» (кінцевий правонаступник - АТ «Дельта Банк»), уклавши з ним Іпотечний договір, посвідчений ПН КМНО за реєстровим №1825. Пунктом 9.1. Іпотечного договору (копія наявні в матеріалах справи), [PERSON] взяв на себе зобов`язання не відчужувати предмет іпотеки, будь-яку його частину, не передавати його в оренду, найом, користування на будь-яких інших підставах третім особам без письмової згоди Іпотекодержателя (зазначена умова Іпотечного договору відповідає вимогам ст.586 ЦК України та ст.9 Закону України «Про іпотеку»), а п. 4. 2. Іпотечного договору надав гарантії Банку стосовно того, що укладення цього правочину не призведе до порушення майнових, житлових та будь-яких інших прав малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних та інших громадян. При укладанні Іпотечного договору [PERSON] було надано Банку Довідку форми 3 від 24.02.2006, видану ЖЕО №601 (а.с. 208), що за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована лише одна особа, а саме: [PERSON] ; власник; 17.04.1966; 08.10.2004. Однак, як вбачається із витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні станом на 22.12.2018 р. (копія наявна в матеріалах справи), за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 4 особи: [PERSON] ; власник; [INFO] ; 08.10.2004; [PERSON] ; донька; [INFO] ; [INFO] ; [PERSON] ; донька; [INFO] ; [INFO] ; [PERSON] ; син; [INFO] ; [INFO] . Тож, всі діти [PERSON] були зареєстровані у квартирі [ADDRESS] після 31.03.2006 р. - дати укладання Іпотечного договору. Проте, всупереч п.4.2. Іпотечного договору, ст.586 ЦК України та ст.9 Закону України «Про іпотеку», Банк не надавав згоду [PERSON] на передачу квартири у користування його дітям шляхом реєстрації їх місця проживання за даною адресою. Таким чином, [PERSON] діяв недобросовісно та незаконно зареєстрував дітей у квартирі, яку передав в іпотеку Банку, без згоди останнього. [PERSON] втратив право власності, користування й розпорядження квартирою [ADDRESS] - 23.10.2018 р ., у зв`язку із проведенням державної реєстрації права власності на цю квартиру за АТ «Дельта Банк». Припинення в [PERSON] права власності на цю квартиру мало наслідком й припинення права користування цим житлом у членів сім`ї [PERSON] : [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки право користуватися житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло. Так, п. 5.1.10. Кредитного договору №94/Н від 31.03.2006 р., [PERSON] добровільно взяв на себе зобов`язання звільнити зайняту квартиру разом з членами своєї родини, протягом 14 днів з моменту звернення стягнення. Звернення стягнення на предмет іпотеки, відповідно до Іпотечного договору від 31.03.2006 р. відбулось 29.07.2017 р., у зв`язку із набранням законної сили рішення Печерського районного суду м. Києва від 19.07.2017 р. по справі №757/564/15-ц, яким в погашення заборгованості [PERSON] за кредитними договорами, - звернуто стягнення на предмет іпотеки за Іпотечним договором від 31.03.2006 р., шляхом визнання за АТ «Дельта Банк» права власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на викладене, з 28.10.2018 р. [PERSON] та члени його родини - втратили право користуватись квартирою [ADDRESS] , у зв`язку із втратою [PERSON] права власності на неї, однак [PERSON] та члени його родини - чинять перешкоди [PERSON] у користуванні належним їй на праві власності нерухомим майном . Також, представник [PERSON] у позовній заяві, звернув увагу суду на те, що за інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» (а.с. 213-217): у власності [PERSON] перебуває: - квартира [ADDRESS] [ADDRESS] (частка власності 1/4); - будинок [ADDRESS] (частка власності 1/1); - квартира [ADDRESS] . У власності [PERSON] (і.п.н. [NUMBER] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , виданий Криворізьким РВ УМВД України в Дніпропетровській області 06.03.1996), матері: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , перебуває: - квартира [ADDRESS] (частка власності - 1/2 ); - будинок [ADDRESS] (частка власності 3/6); У власності [PERSON] (старшого сина [PERSON] та [PERSON] та рідного брата [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) перебуває: - квартира [ADDRESS] (частка власності - 1/6 ); - будинок [ADDRESS] (частка власності 3/6). З врахуванням зазначених обставин, [PERSON] вважає, що має право законно володіти, користуватись та розпоряджатись своїм майном, яке надбане законним шляхом та має право вимагати захисту свого права власності та усунення його порушень на підставі наведених нижче норм. Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та громадському житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вини проживають, що суттєво відрізняє їхній правовий статус від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема, право розпорядження цим майном. Разом із тим їм належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть обумовити тільки такі дії членів сім`ї власника житла, які пов`язані зі зловживанням ними своїми правами або з невиконанням покладених на них обов`язків і безпосередньо порушують при цьому права та законні інтереси інших осіб. Разом з цим, відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою (ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»). Як зазначено у ч.3 ст. 109 ЖК Української РСР, звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 5.11.2014 у справі №6-158цс14, від 16.11.2016 у справі №6-709цс16. Так, у відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Частиною четвертою статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. З врахуванням, зазначених обставин справи, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги ПАТ «Дельта Банку» не підлягають задоволенню, оскільки товариство не є власником спірної квартири, тому дана позовна заява є для позивача неактуальною, так його права були реалізовані. Щодо позовної заяви третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, а саме: [PERSON] , суд прийшов до висновку, що останньою було доведено, що відповідачі здійснюють перешкоди у користуванні її власністю у відповідності до ст. 317 ЦК України. Окрім цього, судом встановлено, що відповідачем [PERSON] було порушено умови договору та незаконного зареєстровано у іпотечній квартирі неповнолітнього та члненів сімї, тому суд не бере до уваги висновок Служба у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, про обґрунтованість позову, а протилежного стороною відповідачів суду не було доведено. Тому суд, Разом з цим, суд звертає увагу, що відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, відповідно до зазначеної норми зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статей 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК України). Підстав відступити від таких висновків судом не встановлено. При визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] , підлягають задоволенню в частині визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Згідно з ст. 141 ЦПК України, витрати понесені [PERSON] з оплати судового збору в розмірі 768,40 грн. підлягають стягненню з відповідачів в рівних частинах. Окрім цього, суд повторно звертає увагу, що при визнанні судом осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, юридичним наслідком є зняття таких осіб з реєстраційного обліку за адресою зазначеного житла.

Outcome: partial