Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Заявлені позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 22.09.2012 між сторонами був укладений шлюб. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: сина [PERSON] , [INFO] , доньку [PERSON] , [INFO] , та ще одну доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначено в позовній заяві, за період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства у серпні 2019 року, за спільні кошти сторонами у березні 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу були придбані квартира [ADDRESS] , вартість якої становила 1\~188\~800,00 грн. та земельна ділянка, площею 0,0695 га, кадастровий номер 3222484001:01:023:0146, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, вартість якої становила 210\~698,00 грн. Вищезазначене майно було зареєстроване на відповідача, оскільки на час укладання договорів купівлі-продажу позивач знаходилась в лікарні. Згоду на купівлю нерухомості перед укладанням відповідних договорів [PERSON] надавала нотаріусу, який виїжджав до неї за місцем її знаходження. Сторони знаходяться на стадії розірвання шлюбу і не домовились про порядок поділу майна. Позивач просила суд визнати квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0695 га, кадастровий номер 3222484001:01:023:0146, розташовану за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, визнати за нею та [PERSON] право власності по Ѕ на вищезазначене нерухоме майно, стягнути судові витрати. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.05.2020 відкрито провадження у даній справі. 06.07.2020 представник відповідача подав до суду аналогічні за змістом відзив на позов за вх. № 23460 та зустрічну позовну заяву, відповідно до яких зазначив, що з 22 вересня 2012 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції м. Києва від 24.12.2019, актовий запис № 761. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року у справі №752/23437/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Як зазначено представником відповідача за первісним позовом, під час шлюбу, для комфортного проживання сім`ї свого сина, онуків, батько відповідача [PERSON] надав сину кошти в позику на тривалий час для придбання житла, а саме 15 березня 2016 року на ім`я [PERSON] було придбано квартиру за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку за цією адресою площею 0,0695 га. На час придбання нерухомості, позивач була вагітною, а відповідач мав незначний прибуток, у зв`язку з чим сім`я в основному проживала за кошти батьків відповідача - [PERSON] та [PERSON] . На той час [PERSON] відповідно до відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків отримував мінімальну заробітну плату у ТОВ ФІРМА «Волга», а саме, дохід останнього за IV квартал 2015 року склав 4200 грн., а за І квартал 2016 року складав 4400 грн. В той час батько відповідача за первісним позовом [PERSON] , відповідно до довідки № 33 від 20.11.2019, працював на посаді генерального директора ТОВ «Глаксосмітклайн Хелскер Юкрейн» та отримав дохід (заробітну плату) за період з листопада 2015 року по березень 2016 року у розмірі 2 460 956, 59 грн., з яких сплатив податки у розмірі 604 656, 59 грн. У березні 2016 року батько відповідача отримав дохід у вигляді заробітної плати за цей місяць у розмірі 1 976 374, 82. грн. Як зазначено у відзиві на позовну заяву та зустрічній позовній заяві, [PERSON] взяв у борг у свого батька [PERSON] грошові кошти у розмірі 1\~400\~000 грн. на купівлю будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , які зобов`язувався повернути до 15 березня 2026 року, що підтверджується відповідною розпискою. Крім того, батьки відповідача допомогли сім`ї свого сина у придбанні двох автомобілів. Так, 23.01.2018 на ім`я позивача було придбано автомобіль Mercedes-Benz GL» чорного кольору, 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] , який за домовленістю подружжя був у фактичному її користуванні. Також, на ім`я позивача 11.04.2018 було зареєстровано автомобіль «Mercedes-Benz CL 550» сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , який за домовленістю подружжя був і залишається у фактичному користуванні [PERSON] . Представник відповідача за первісним позовом зазначив, що незважаючи на те, що зазначені автомобілі також були придбані фактично на кошти батьків [PERSON] , однак він не наполягає на визнанні за ним права особистої власності на ці автомобілі та наполягає залишити дані автомобілі кожному із сторін, відповідно до моделі автомобіля тому, хто фактично використовує транспортний засіб. Як вбачається із матеріалів справи, у березні 2016 року на підставі договорів купівлі-продажу були придбані квартира [ADDRESS] , вартість якої становила 1\~188\~800,00 грн. та земельна ділянка, площею 0,0695 га, кадастровий номер 3222484001:01:023:0146, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, вартість якої становила 210\~698,00 грн. Представник відповідача за первісним позовом вказав, що вищезазначену нерухомість [PERSON] придбав хоча і в шлюбі, однак за особисті кошти, які йому були надані в борг його батьком [PERSON] згідно позики та розписки від 15.03.2016 у розмірі 1 400 000 грн. з цільовим призначенням для купівлі саме зазначеної квартири та земельної ділянки. [PERSON] з моменту одруження ніде не працювала, власного доходу не мала, сім`я жила за рахунок невеликих доходів відповідача, але здебільшого їх сім`я жила за рахунок батьків [PERSON] . Той факт, що при укладенні 15.03.2016 року договорів купівлі продажу квартири та земельної ділянки [PERSON] надавала згоду на їх укладення чоловіком, сам по собі не свідчить, що вказані об`єкти нерухомості придбаваються у сумісну власність, оскільки нотаріус позбавлений можливості перевіряти джерело походження коштів одного з подружжя, а така згода іншого подружжя є обов`язковою умовою для нотаріуса посвідчувати будь - які договори відчуження або придбання майна. Додатковими доказами того, що сім`я сторін у 2016 році здебільшого проживали за рахунок батьків [PERSON] свідчить роздруківка транзакцій ПАТ АБ «Приватбанк», згідно якої у 2016 -2020 роках з картки [PERSON] були здійснені перекази коштів на картки [PERSON] , [PERSON] з метою підтримання їх матеріального стану, здійснені оплати за газопостачання спірної квартири, інтернету, послуги садовника та інше, оскільки сторонам не вистачало коштів. Так,\~відповідно до\~роздруківок рухів\~коштів [PERSON] \~на картку\~позивача та\~відповідача \~в 2016\~році здійснені\~наступні грошові\~перекази:\~13.01.2016\~-\~поповнення мобільного\~рахунку [PERSON] \~на суму\~102\~грн.;\~13.01.2016\~-\~поповнення мобільного\~рахунку [PERSON] \~на суму\~204\~грн.;\~03.03.2016\~-\~ переказ\~грошових коштів\~на картку\~ [PERSON] на\~суму 1000\~грн.;\~06.03.2016\~-\~поповнення мобільного\~рахунку [PERSON] \~на суму\~204\~грн.;\~10.03.2016\~-\~переказ грошових\~коштів на\~картку [PERSON] \~на суму\~2200\~грн.;\~15.03.2016\~-\~переказ грошових\~коштів на\~картку [PERSON] \~на суму\~300\~грн.;\~29.03.2016\~ та\~30.03.2016\~-\~поповнення мобільного\~рахунку [PERSON] на суму 102 грн. та 204 грн відповідно; 12.07.2016 - переказ грошових коштів на картку [PERSON] на суму 3100 грн.; перекази [PERSON] на картку: [INFO] - 804 грн.; 20.04.2016 на суму 1750 грн.; 15.04.2016 на суму 1200 грн.; 04.05.2016 - переказ грошових коштів на картку [PERSON] на суму 1500 грн.; 30.06.2016 - переказ грошових коштів на картку [PERSON] на суму 1000 грн. Як зазначено у відзиві на позовну заяву та зустрічній позовній заяві, після купівлі квартири та земельної ділянки батько відповідача [PERSON] повністю взяв на себе витрати по ремонту та оздобленню вказаної квартири, оплачував послуги ремонтних бригад та купував усі необхідні матеріали та конструкції щодо облаштування квартири та земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Так, відповідно до рахунку на оплату № 124 від 21.09.2016 та квитанції до прибуткового касового ордера батько відповідача сплатив 20495,50 грн. за терасну дошку, кліпсу монтажну та куток торцевий. В травні 2016 року [PERSON] витратив 17 554 грн., а загалом витрати на оздоблення квартири у [ADDRESS] у 2016 році становили 144 745,08 грн, які він сплатив. Крім того, відповідно до довідки директора СТ «Садок вишневий» [PERSON] у 2019 році сплатив 1000 доларів США за спорудження дороги у садовому товаристві, де розміщена квартира та земельна ділянка у [ADDRESS] . Участь батьків відповідача у матеріальному утриманні та оздобленні і ремонту квартири та земельної ділянки у [ADDRESS] свідчить про відсутність коштів у [PERSON] на такі витрати та відсутність матеріальних ресурсів не тільки на їх купівлю 15.03.2016, але і на подальше утримання. У листопаді 2019 року [PERSON] разом з дітьми виїхала зі спірної квартири, і з того часу не утримує нерухоме майно, не сплачує за комунальні послуги та інші необхідні платежі. [PERSON] підтверджує те, що спірне нерухоме майно було придбане за його особисті кошти наступним: відсутністю у відповідача за зустрічним позовом на час придбання майна доходів і коштів на його купівлю; отримання [PERSON] особисто позики від його батька з цільовим призначенням купівля квартири та ділянки з доведенням того, що його батько мав такі кошти та фактично передав їх сину згідно розписки; допомогою його батьків у 2016 році у вигляді переказів коштів на картки сторін, що є доказом недостатності матеріального забезпечення сім`ї сторін у справі на той час, відтак відсутність можливості купувати цінне майно; поведінка відповідача за зустрічним позовом, що свідчить про відсутність дій по утриманню спірного майна. [PERSON] не підписувала договір позики (розписки) та не забажала взяти обов`язок по поверненню солідарно боргу, відтак, на думку представника відповідача, [PERSON] має всі правові підстави для визнання за собою на праві особистої приватної власності квартири та земельної ділянки, які були придбані 15.03.2016 року за час шлюбу. Крім того, 22 листопада 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва за заявою [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позову було постановлено ухвалу, якою накладено арешт на два автомобілі, що перебувають у спільній сумісній власності сторін, а саме накладено арешт на автомобіль марки «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ8045 від 23.01.2018 та на автомобіль марки «Mercedes-Benz CL 550» сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ від 11.04.2018. Вказана ухвала набрала законної сили з моменту проголошення (22.11.2019) та не оскаржувалася в апеляційному порядку. Проте, [PERSON] всупереч вищезазначеному арешту, без згоди відповідача, 14 грудня 2019 року відчужила автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] шляхом укладення з ТОВ «Авто-Айленд» договору комісії , яке в свою чергу того ж дня в якості комісіонера, діючи в інтересах позивача уклало договорів купівлі-продажу з [PERSON] . У відповідь на адвокатський запит, Регіональний сервісний центр МВС у м. Києві надав інформацію про те, що 14 грудня 2019 року у ТСЦ 8048 автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, номерні знаки [NUMBER] був перереєстрований з [PERSON] на [PERSON] зі зміною номерних знаків. Підстава перереєстрації: договір - купівлі продажу транспортного засобу, укладений у суб`єкта господарювання ТОВ «Авто-Айленд» від 14.12.2019 № 4623/19/004643. Як зазначив\~представник відповідача\~за первісним\~позовом,\~враховуючи відчуження\~ [PERSON] вищезазначеного автомобіля всупереч наявності заборони його відчуження у вигляді арешту, такий договір є нікчемним. Позивач за\~зустрічним позовом\~просив суд\~визнати за\~ [PERSON] право\~особистої власності\~на квартиру\~ [ADDRESS] ;\~визнати за\~ [PERSON] право\~особистої власності\~на земельну\~ділянку,\~загальною площею\~0,0695\~га,\~кадастровий номер\~3222484001:01:023:0146,\~що знаходиться\~за адресою\~с.\~Крюківщина Києво-Святошинського\~району Київської\~області;\~визнати недійсним\~договір купівлі-продажу\~транспортного засобу\~№ 4623/19/004643\~від 14\~грудня 2019\~року,\~укладений між\~ТОВ «Авто-Айленд»\~та [PERSON] ;\~в порядку\~поділу майна,\~визнати за\~ [PERSON] право\~власності на\~автомобіль «Mercedes-Benz\~CL 550»\~сірого кольору,\~2008\~року випуску,\~ державний номерний знак [NUMBER] ; вирішити питання про стягнення з [PERSON] на його користь судові витрати та витрати на професійну правничу допомогу, згідно розрахунків, які будуть уточнені в процесі розгляду справи. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.07.2020 зустрічний позов було прийнято до провадження суду, об`єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] . 27.08.2020 [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву, зазначивши при цьому, що вважає, що вказана в зустрічній позовній заяві розписка про передачу грошових коштів складена влітку 2020 року. Крім того, позивач за первісним позовом не надав доказів на підтвердження тієї обставини, що саме ці кошти, які нібито були взяті в борг у його батька були витрачені ним на придбання спірного майна. Як зазначила [PERSON] , кошти на придбання квартири та земельної ділянки вона разом з відповідачем за первісним позовом брали в борг у її батьків та батьків чоловіка, друзів, використовували власні заощадження, набуті під час шлюбу від продажу автомобілів та подаровані 15 тис. дол. США на весілля. З приводу транспортного відчуженого нею транспортного засобу «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, номерні знаки [NUMBER] , останній за добровільною домовленістю з позивачем за зустрічним позовом залишився в користуванні [PERSON] . За їх спільною домовленістю, позивач за зустрічним позовом не заперечував проти відчуження [PERSON] вищезазначеного транспортного засобу та не претендував на виплату будь-якої грошової компенсації від вартості можливого продажу автомобіля. Про існування ухвали про забезпечення позову, [PERSON] було не відомо. Просила відмовити у задоволенні зустрічної позовної заяви у повному обсязі. 14.09.2020 представник [PERSON] подав до суду відповідь на відзив за вх. № 32502, зазначивши, що твердження відповідача за зустрічним позовом про складання розписки влітку 2020 року є припущеннями, які жодним чином не підтверджені належними доказами. Так, розписка містить усі необхідні істотні умови та реквізити, є одностороннім правочином і спрямований на запозичення сином у свого батька [PERSON] коштів на придбання власного житла. Зі сторони [PERSON] суду надано належні та допустимі докази, які за своєю хронологією та у причинно-наслідковому зв`язку дають підстави вважати, що спірна квартира та земельна ділянка придбавалися саме за запозичені особисто кошти, з огляду на те що: день придбання квартири разом із земельною ділянкою збігається з днем отримання відповідачем за первісним позовом позики від батька; отримання позикодавцем доходу у березні 2016 року, що за своїм розміром передбачає суму позики; відсутність станом на березень 2016 року доходів у сторін по справі, що б дали змогу придбати спільне житло. Представник позивача за зустрічним позовом зазначив про відсутність будь-яких домовленостей між сторонами щодо продажу спільного автомобіля. Просив приєднати до матеріалів справи дану відповідь на відзив та врахувати при вирішенні спору. 06.10.2020 ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом та її представник підтримали заявлені первісні позовні вимоги, заперечували проти задоволення зустрічної позовної заяви. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним позовом) та його представник підтримали заявлені зустрічні позовні вимоги, заперечували проти задоволення первісного позову. Після оголошеної судом перерви в судове засідання не з`явились. Представник ТОВ «Авто-Айленд» та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлений у передбачений цивільно-процесуальним законодавством спосіб, причини неявки суду не відомі, відзив на зустрічну позовну заяву не надавали. У відповідності до ч. 5\~ст. 268 ЦПК України\~датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Суд, вислухавши думку учасників процесу, пояснення свідків, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про задоволення первісного позову та часткове задоволенні зустрічної позовної заяви з огляду на наступне. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, з 22 вересня 2012 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції м. Києва від 24.12.2019, актовий запис № 761. Від шлюбу сторони мають трьох дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 08.04.2020 року у справі№752/23437/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. За час\~перебування у\~шлюбі сторонами\~на підставі\~договорів купівлі-продажу\~від 15.03.2016,\~посвідчених приватним\~нотаріусом Київського\~міського нотаріального\~округу Котюк\~І.В.\~було придбано\~нерухоме майно,\~яке було\~зареєстроване на\~відповідача за\~первісним позовом,\~а саме: квартира [ADDRESS] , вартість якої на час укладення договору становила 1\~188\~800,00 грн. та земельна ділянка, площею 0,0695 га, кадастровий номер 3222484001:01:023:0146, розташована за адресою: Київська обл., Києво-Святошинський р-н, с. Крюківщина, вартість якої на укладення договору становила 210\~698,00 грн. Вищезазначені договори укладені за згодою дружини покупця гр. [PERSON] , викладеною у вигляді заяви, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котюк І.В. 15 березня 2016 року за реєстровим № 265 (бланк серії НАС № 819500). Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Відповідно до вимог ч.3 ст. 368 Цивільний кодексу України (далі ЦК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 57 СК України\~визначено перелік видів особистої приватної власності одного з подружжя та підстави її набуття. За змістом\~ст. 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка, серед іншого, є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) доходу. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За приписами положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18) та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). При цьому належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України \~та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками: як час набуття майна так і кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Проаналізувавши надані сторонами докази, суд дійшов висновку що під час перебування сторін у шлюбі [PERSON] його батьком були надані кошти в сумі 1\~400\~000 (один мільйон чотириста тисяч) грн. на придбання квартири та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору позики, оформленого розпискою від 15.03.2016. На час розгляду справи, даний договір позики ніким із сторін не оспорюється з підстав його недійсності. При вирішенні справи суд враховує правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 14 вересня 2016 року по справі № 6-539цс16. Частина 4 ст. 65 СК України \~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Суд критично відноситься до доводів позивача за зустрічним позовом, що спірне нерухоме майно було набуте за його особисті кошти у зв`язку із позикою останніх у свого батька, оскільки договори купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2016 року не містить інформації, що спірне нерухоме майно придбане за кошти, що є особистою власністю покупця [PERSON] , а натомість з договору вбачається, що на купівлю нерухомості нотаріусу надавалася письмова заява про згоду дружини покупця. За умови надання [PERSON] згоди на придбання вищевказаної квартири та земельної ділянки, слід дійти висновку, що укладений між відповідачем за первісним позовом та його батьком позики є таким, що укладено в інтересах сім`ї, а гроші, одержані за цим договором - є об`єктом права спільної сумісної власності, що повністю узгоджується з вимогами ч. 3\~ст. 61 Сімейного кодексу України. Правовим наслідком укладення такого договору позики є вирішення питання про наявність спільних зобов`язань подружжя, а не визнання отриманих за договором коштів особистою власністю одного з подружжя, як помилково вважає відповідач за первісним позовом. Суд не приймає до уваги надані відповідачем за первісним позовом копії квитанцій про оплату за будівельні матеріали, роздруківку руху коштів по рахунку [PERSON] , оскільки частина квитанцій є відкопійована нерозбірливо, вони не читаються, з іншої частини не можливо встановити хто саме купував будівельні матеріали, і для якого об`єкту. Більш того, наявність гіпотетичної фінансової допомоги батьків відповідача за первісним позовом в даному випадку не може тягнути за собою визнання особистою приватною власністю [PERSON] спірного нерухомого майна. До показів свідків [PERSON] \~та [PERSON] суд відноситься критично, оскільки по-перше, вони є рідними батьками позивача та можуть бути зацікавлені в розгляді справи, а по-друге, їхні показання не скасовують вищесформовані висновки суду. Суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності сторін за первісним позовом, тобто наявні законні підстави для визнання за [PERSON] та [PERSON] права власності по 1/2 частині на земельну ділянку та квартиру, що розташовані в с. Крюківщина Київської області. Як наслідок суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічних вимог про визнання вищезазначених об`єктів особистою приватною власністю [PERSON] . Крім того, слід зазначити, що 22 листопада 2019 року Голосіївським районним судом м. Києва за заявою [PERSON] про вжиття заходів забезпечення позову до подачі позову було постановлено ухвалу, якою накладено арешт на два автомобілі, що перебувають у спільній сумісній власності сторін, а саме накладено арешт на автомобіль марки «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ8045 від 23.01.2018 та на автомобіль марки «Mercedes-Benz CL 550» сірого кольору, 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , виданого ТСЦ від 11.04.2018. Проте, [PERSON] всупереч вищезазначеному арешту, без згоди відповідача, 14 грудня 2019 року відчужила автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, д.н.з [NUMBER] шляхом укладення з ТОВ «Авто-Айленд» договору комісії, яке в свою чергу того ж дня в якості комісіонера, діючи в інтересах позивача уклало договорів купівлі-продажу з [PERSON] . У відповідь на адвокатський запит, Регіональний сервісний центр МВС у м. Києві надав інформацію про те, що 14 грудня 2019 року у ТСЦ 8048 автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, номерні знаки [NUMBER] був перереєстрований з [PERSON] на [PERSON] зі зміною номерних знаків. Підстава перереєстрації: договір - купівлі продажу транспортного засобу, укладений у суб`єкта господарювання ТОВ «Авто-Айленд» від 14.12.2019 року за № 4623/19/004643. Як вбачається із матеріалів справи, спірний автомобіль був набутий сторонами за первісним позовом за час шлюбу, доказів надання згоди [PERSON] на його відчуження суду надано не було. Суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про наявність домовленості з відповідачем за первісним позовом про відчуження спірного автомобіля, оскільки нею не надано жодних належних та допустимих доказів цього. Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Частиною 1 ст. 203 ЦК України\~передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За нормами ч. 3 ст. 215 ЦК України\~якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як встановлено вище, ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 22.11.2019 було забезпечено позов, шляхом накладення арешту на спірний автомобіль «Mercedes-Benz GL 450» чорного кольору, 2007 року випуску, номерні знаки [NUMBER] . Статтею 124 Конституції України\~визначено принцип обов`язковості судових рішень, який з огляду на положення цивільно-процесуального законодавства, поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 149 ЦПК України забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також з інших підстав, визначених законом. Метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій відповідача, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на його користь, у тому числі для запобігання потенційним труднощам щодо подальшого виконання такого рішення. Ураховуючи особливості мети забезпечення позову, суд розглядає заяву про забезпечення позову не пізніше двох днів з дня її надходження без повідомлення учасників справи; ухвала про забезпечення позову підлягає негайному виконанню з дня її постановлення незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження; особи, винні в невиконанні ухвали про забезпечення позову, несуть відповідальність, встановлену законом (ст. 153, ст. 157 ЦПК України). Забезпечення позову по суті - це обмеження суб`єктивних прав, свобод та інтересів відповідача або пов`язаних з ним інших осіб з метою реалізації в майбутньому актів правосуддя й задоволених вимог позивача (заявника). Проаналізувавши матеріали справи, суд приходить до висновку, що ТОВ «Авто-Айленд», на підставі договору комісії з [PERSON] , та [PERSON] уклали спірний договір купівлі-продажу з порушенням норм законодавства, оскільки об`єктом відчуження за цим договором, було рухоме майно, на яке було накладено арешт на підставі ухвали суду та була відсутня згода чоловіка, при тому що сторони ще перебували в шлюбі. При цьому суд вважає, що позивач за зустрічним позовом має право заявляти вимогу про визнання вищезазначеного договору купівлі-продажу недійсним, оскільки він є заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням оспорюваного правочину, так як майно набуте в шлюбі за загальним правилом є спільною сумісною власністю подружжя. Посилання відповідача за зустрічним позовом на те, що на момент укладення спірного договору, вона не була обізнана про наявність ухвали про забезпечення позову не приймається до уваги, оскільки за змістом ст. 157 ЦПК України виконується негайно незалежно від її оскарження і відкриття виконавчого провадження. Отже, посилання відповідача на необізнаність про арешт майна та відсутність реєстрації в державному реєстрі не є перешкодою у визнанні даного договору недійсним у відповідно до\~ст. 228 ЦК України. Такого висновку також дійшла колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 17.07.2013 та Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018. Згідно постанови Верховного Суду України від 25.05.2016 (справа № 6-605цс16) відсутність реєстрації обмеження на майно у відповідному реєстрі не свідчить про відсутність такого обмеження та тягне за собою заборону розпорядження майном, на яке таке накладено. За таких обставин суд приходить до висновку про визнання недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу № 4623/19/004643 від 14 грудня 2019 року, укладений між ТОВ «Авто-Айленд» та [PERSON] . Суд не знаходить правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на автомобіль, враховуючи, що останнім не спростовано презумпцію спільної власності подружжя та не поставлено питання про витребування рухомого майна у набувача. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. Враховуючи повне задоволення первісного позову, суд приходить до висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 10\~510 грн. Оскільки, суд частково задовольнив одну немайнову вимогу зустрічного позову, останній вважає за можливе стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 840,80 грн. Щодо інших тверджень, суд зазначає, що вони були досліджені у судовому засіданні та не наводяться у рішенні, позаяк не покладаються судом в його основу, тоді як Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10.02.2010). Крім того, аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 26.06.2018 у справі № 127/3429/16-ц. На підставі вищевикладеного, ст. ст. 5, 16, 203, 215, 368 Цивільного кодексу України, ст. ст. 60, 63, 65, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: partial