Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Малиновського районного суду м. Одеси із уточненим в подальшому позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О., посилаючись на те, що відмову від прийняття спадщини на користь його дядька - [PERSON] він вчинив у момент, коли не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, та згідно останньої редакції позову від 22 вересня 2017 року просив суд ухвалити рішення, яким: визнати недійсним правочин від 26 вересня 2008 року, зареєстрований за вхідним номером 2438 Сьомою державною нотаріальною конторою м. Одеси; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 травня 2010 року, що зареєстроване в реєстрі за № 1-1062 Сьомою державною нотаріальною конторою м. Одеси; визнати недійсним договір дарування квартири на ім'я [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], серія 1513, виданий 02 серпня 2016року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненко І.П.; визнати за ним, [PERSON], право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, проти їх задоволення заперечували. Раніше до суду були надані письмові заперечення проти позову, а також заява про застосуванні до позовних вимог [PERSON] строку позовної давності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Рубінчик Л. О. у судове засідання не з'явилась, надала через канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та письмові пояснення, відповідно до яких проти задоволення позову заперечувала. Розглянувши доводи та пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що на підставі Свідоцтва про власності на квартиру [NUMBER] виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради 27 листопада 2003 року [PERSON] належала квартира за адресою [ADDRESS], яка в цілому складається з однієї жилої кімнати житловою площею 17,2 кв.м., загальною площею 33,0 кв.м.. Окрім того, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Третьою одеською державною нотаріальною конторою 29 квітня 1988 року за реєстровим № 4-2695, [PERSON] належала 1/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] [INFO] року [PERSON] померла, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси було складено актовий запис за № 2964, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть. Після її смерті відкрилась спадщина на вищевказане нерухоме майно. У відповідності зі ст. 1223 ЦК у разі відсутності заповіту право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1258 ЦК спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Відповідно до ст. 1270 ЦК України строк для прийняття спадщини встановлюється у шість місяців та починається з часу відкриття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що 26 вересня 2008 року Сьомою одеською державною нотаріальною конторою за заявою [PERSON] було заведено спадкову справу №1102/2008 до майна померлої [INFO] року [PERSON] (копія якої наявна в матеріалах справи). В цей же день позивачем, [PERSON] державному нотаріусу була подана заява про відмову від прийняття спадщини за законом на користь брата померлої [PERSON] Статтею 1268 ЦК України передбачено право спадкоємця за законом чи заповітом прийняти спадщину або відмовитись від її прийняття. Відмова від спадщини є безумовною та беззастережною. Якщо у спадкоємця протягом шести місяців з дня відкриття спадщини виникає бажання отримати спадщину, то він або його представники можуть відкликати заяву про відмову від спадщини та в встановленому законом порядку подати заяву про прийняття спадщини. Відмова від спадщини на користь іншого спадкоємця має носити добровільний характер та повинна бути здійснена згідно правил про дійсність правочинів. Тобто заява повинна бути здійснена особою, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними, в момент здійснення заяви особа не повинна знаходитись під впливом помилки, обману, насильства, тяжкої обставини. Якщо така заява мала місце то вона в судовому порядку може бути визнана недійсною. Відповідно до ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. 13 травня 2010 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори Рубінчик Л.О. були видані Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] (реєстр. № 1-1062) та 1/3 частки житлового будинку з будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] (реєстр. № 1-1065). В подальшому, 02 серпня 2016 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Черненком І.П. було посвідчено Договір дарування, відповідно до умов якого [PERSON] передав безоплатно в дар, а [PERSON] прийняла безоплатно в дар у власність однокімнатну квартиру під [ADDRESS], загальною площею 33,0 кв.м., у тому числі житловою площею 17,2 кв.м. Згідно умов даного договору вбачається, що відчужувана квартира належить Дарувальнику на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Рубінчик Л.О., державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори 13 травня 2010 року за реєстровим № 1-1062. Згідно ст.717 Цивільного кодексу України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ст.718 Цивільного кодексу України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє, або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Відповідно до ч.1 ст.722 ЦК України право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття. Як вбачається з Свідоцтва про смерть , [INFO] року [PERSON] помер, про що 13 січня 2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області зроблено відповідний актовий запис № 590. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що відмову від спадщини на користь відповідача він вчинив не розуміючи значення своїх дій. Згідно з ч. 5 ст. 1274 ЦК України відмова від прийняття спадщини може бути визнана судом недійсною з підстав, встановлених ст. ст. 225, 229 - 231 і 233 цього Кодексу. З точки зору закону відмова від прийняття спадщини є одностороннім правочином, а тому визнання такої відмови недійсною в судовому порядку здійснюється з таких підстав: - вчинення відмови спадкоємцем, який у момент її вчинення не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними (ст. 225 ЦК України); - вчинення відмови під впливом помилки (ст. 229 ЦК України); - вчинення відмови під впливом обману або насильства (статті 230,231 ЦК України); - вчинення відмови під впливом тяжкої обставини і на невигідних умовах (ст. 233 ЦК України). При цьому підстава недійсності відмови від прийняття спадщини має бути доведена належним чином в судовому порядку. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. А частиною другою цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним Відповідно до ст. ст. 215 - 235 ЦК України, особа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 12, 82 Цивільного процесуального кодексу України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 ЦК). Так, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. У відповідності до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі ї смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Відмова від спадщини - це односторонній правочин, а згідно ч.1 ст.231 ЦК України, правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається недійсним. Ухвалою суду від 08 листопада 2017 року за клопотанням представника позивача у справі була призначена судово-психіатрична експертиза, на вирішення експертів поставлено наступне питання: Чи розумів значення своїх дій [PERSON] на момент складання правочіну 26 вересня 2008 року в Сьомій державній нотаріальній конторі м.Одеси - відмови від прийняття спадщини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON]? На виконання вимог даної ухвали 12 лютого 2018 року КУ «Одеський обласний медичний центр психічного здоров'я» надав висновок судово-психіатричних експертів № 536, згідно якого: [PERSON], [INFO], на момент складання правочину 26.09.2008р. в Сьомій державній нотаріальній конторі м. Одеси - відмови від прийняття спадщини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON] абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними, у наслідок наявного у нього на той час хронічного, стійкого психічного захворювання -«Шизофренії, параноідної форми, безперервний типу перебігу, із сформованим дефектом, по типу параноідного недоумства» (що відповідало діагностичну критеріям рубрики F20.00 за Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду). Суд критично оцінює пояснення допитаних у судових засіданнях свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки останні не стосувались предмету спору. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. З урахуванням вищевказаних норм законодавства, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині визнання недійсною заяви про відмову від прийняття спадщини обґрунтовані, заявлені відповідно до чинного законодавства, а відтак підлягають задоволенню, оскільки під час розгляду справи знайшло своє підтвердження те, що позивач в момент укладання даного правочину абсолютно не розумів значення своїх дій та не міг керувати ними. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсності, що передбачено ст.216 ЦК України. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язані повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а разі неможливості такого повернення, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Позовні вимоги в частині визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання частково недійсним договору дарування є похідними вимогами, а від так суд вважає їх такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується позовних вимог в частині визнання за позивачем права власності на квартиру, суд зазначає наступне. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Згідно ст. 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом достовірно встановлено, що спадкоємцем першої черги майна померлої [PERSON] є її син, [PERSON], [INFO], про що свідчить копія Свідоцтва про народження. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно до норми ст. 392 ЦК України вбачається, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати їм документа, який засвідчує його права власності. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним, примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Вищевказане положення деталізується в ст. 317 ЦК України, де вказано, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. На підставі ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Також слід зазначити, що записи скасовуються, якщо підстави, за яких вони були внесені, визнані судом недійсними. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Що стосується заяви відповідача про застосування до вимог [PERSON] наслідків сплину строку позовної давності, суд вважає за необхідне у її задоволенні відмовити з наступних підстав. Згідно із правовими висновками Верховного Суду України №6-1486цс15 від 04.11.2015 року та№ 6-1215цс16 від 14.09.2016 року за змістом статті 1272 Цивільного кодексу України, поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Суд ураховує ці висновки і вважає, що викладені позивачем його життєві обставини, а саме прояви його хвороби, та той факт, що позивач [PERSON] дізнався про те, що його права були порушені лише у липні 2016року, мали об'єктивний, істотний і носили для позивача непереборний характер, а тому причини пропуску ним строку на звернення до суду суд визнає поважними. Стосовно вимоги позивача про поновлення строку позовної давності, то суд прийшов до такого. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною пятою статті 267 ЦК України передбачено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Зазначені причини несвоєчасного звернення позивача до суду (стан здоров'я та ) за захистом порушеного права, суд вважає поважними, а тому поновлює строк позовної давності. У зв'язку з вищевикладеним, на підставі повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження наявних у справі доказів, з'ясування фактичних обставин, оцінивши наявні у справі докази, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved