Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи збільшення позовних вимог, просив стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за укладеними між ними 15 грудня 2014 року, 21 січня, 19 лютого та 24 березня 2015 року договорами позики в загальному розмірі 3500000 грн., три відсотки річних від простроченої суми в розмірі 300558 грн. 74 коп. та інфляційні втрати в розмірі 1238650 грн. (а. с. 1-4, 9-13). В обґрунтування позову зазначав, що між ним і [PERSON] (далі - Позичальник) було укладено чотири договори позики, за умовами яких він передав відповідачу грошові кошти в загальному розмірі 3500000 грн., зокрема, 15 грудня 2014 року - 2000000 грн., строком повернення до 01 жовтня 2015 року; 21 січня 2015 року - 700000 грн., строком повернення до 01 жовтня 2015 року; 19 лютого 2015 року - 500000 грн., строком повернення до 01 листопада 2015 року та 24 березня 2015 року - 300000 грн., строком повернення до 01 вересня 2015 року. Факт укладення ними цих договорів позики та їх умов підтверджується особисто написаними [PERSON] розписками про одержання ним вказаних сум грошей. У визначені даними договорами строки Позичальник своїх зобов`язань належним чином не виконав, отримані ним суми позики йому не повернув, від виконання своїх зобов`язань ухиляється, тому він змушений був звернутися до суду з цим позовом про стягнення суми заборгованості. Крім зазначеної суми боргу, посилаючись на положення ст. 625 ЦК України, позивач просив стягнути з відповідача на його користь за весь період прострочення виконання ним зобов`язань три проценти річних, нарахованих на суму боргу, що становить 300558 грн. 74 коп. та інфляційні втрати в розмірі 1238650 грн. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеному, просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. У ч. 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема, із договорів та інших правочинів. Згідно із ч. ч. 1, 3 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У ч. 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] було укладено чотири договори позики грошей, за умовами яких позивач передав відповідачу такі суми грошових коштів: 15 грудня 2014 року - 2000000 грн., 21 січня 2015 року - 700000 грн., які відповідач зобов`язувався повернути в строк до 01 жовтня 2015 року; 19 лютого 2015 року - 500000 грн., строком повернення до 01 листопада 2015 року та 24 березня 2015 року - 300000 грн., строком повернення до 01 вересня 2015 року. Факт укладення сторонами цих договорів позики, їх умов та одержання [PERSON] від [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 3500000 грн. підтверджується власноручно написаними відповідачем розписками від 15 грудня 2014 року, 21 січня, 19 лютого та 24 березня 2015 року, оригінали яких знаходяться у позивача. Згідно із ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. За змістом ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За змістом ч. ч. 1-3 ст. 545 ЦК України кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за укладеними ним договорами позики та неповернення позивачу [PERSON] грошових коштів у загальному розмірі 3500000 грн. підтверджується наявними в останнього оригіналами боргових документів, зокрема, розписками відповідача від 15 грудня 2014 року, 21 січня, 19 лютого та 24 березня 2015 року про отримання ним від позивача грошей у вказаному розмірі. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків. Суд встановив, що всупереч вимогам закону та умовам укладених чотирьох договорів позики від 15 грудня 2014 року, 21 січня, 19 лютого та 24 березня 2015 року відповідач [PERSON] своїх зобов`язань за цими договорами не виконав, отримані ним грошові кошти в загальному розмірі 3500000 грн. позивачу [PERSON] не повернув, від виконання своїх грошових зобов`язань відповідач ухиляється, тому позов у частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми заборгованості у зазначеному розмірі є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом положень ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із ст. ст. 524, 533 - 535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, тобто будь-яке зобов`язання зі сплати коштів. Верховний Суд України у постанові від 22 березня 2017 року у справі № 6-2311цс16 висловив правову позицію та зазначив, що за змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічні правові висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із наданим позивачем [PERSON] розрахунком за весь період прострочення виконання зобов`язань щодо повернення сум позики станом на 13 серпня 2018 року відповідач [PERSON] на підставі положень ч. 2 ст. 625 ЦК України повинен сплатити на його користь 3 % річних від прострочених сум у розмірі 300558 грн. 74 коп. та інфляційні втрати в розмірі 1238650 грн. Враховуючи індекси інфляції, періоди прострочення виконання грошового зобов`язання, суд вважає, що заявлені позивачем [PERSON] вимоги про стягнення на його користь із відповідача [PERSON] на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних від прострочених сум та інфляційних втрат у вказаних розмірах теж ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Також відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 8810 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved