Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що їй на підставі договору довічного утримання, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О.В. 25 травня 2020 року та зареєстрованого в реєстрі за № 492 на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 28 квітня 2020 року управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради у вказаній квартирі зареєстровано дві особи: колишній власник квартири [PERSON] та її внучата племінниця (онука рідної сестри) [PERSON] , відповідачка по справі. Позивач зазначає, що [PERSON] зареєстрована у спірній квартирі приблизно з середини 2000 року. Підставою для її реєстрації у квартирі був вступ до навчального закладу у м. Суми. Відповідач фактично проживала з колишнім власником квартири близько одного року, після чого повернулася до місця свого фактичного проживання, а саме до с. Стецьківка, Сумського району, де фактично проживає на даний час. Посилаючись на обставини того, що відповідачка добровільно покинула квартиру понад 17 років тому, при цьому ніяких перешкод в користуванні жилим приміщенням ні позивач, ні колишній власник квартири їй не чинили, її особистих речей в квартирі не має, крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, проте факт її реєстрації у спірній квартирі порушує право позивача на вільне розпорядження нерухомим майном у майбутньому, позивачка просить суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 12 серпня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. У відзиві на позовну заяву відповідач [PERSON] просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] за необґрунтованістю. При цьому, зазначає, що вона була зареєстрована у спірній квартирі ще з народження, її мати [PERSON] займалась приватизацією цієї квартири. Після закінчення навчання вона продовжувала постійно навідувати кілька разів на тиждень свою двоюрідну бабусю та користуватися квартирою як член її сім`ї. Крім того, відповідачка придбала у спірну квартиру телевізор, за її кошти був встановлений газовий лічильник, вона придбала матеріали для заміни сантехніки на кухні та у ванній кімнаті. Також вона займалась оформленням субсидії на ім`я [PERSON] та оплачувала комунальні послуги протягом 2015-2020 років. У вказаному помешканні зберігаються також її особисті речі, так як вона постійно здійснювала догляд за [PERSON] та час від часу залишалась разом з нею у квартирі. Крім того, відповідачка зазначає, що вона не є членом сім`ї позивачки, як власника житла, тому помилковим є посилання у позовній заяві на ст. 405 ЦК України. Також вона не була відсутньою у цьому житлі понад один рік, так як навідувала [PERSON] 17 та 29 серпня 2020 року. До того ж, позивачці на момент укладення договору довічного утримання було відомо про факт реєстрації відповідачки у вказаній квартирі і жодних заперечень чи застережень щодо цієї обставини нею не заявлялося, жодних дій щодо зняття з реєстрації ані позивачкою, ані колишнім власником до посвідчення та державної реєстрації угоди не здійснювалось. У відповіді на відзив позивачка зазначає, що посилання у позовній заяві на ст. 405 ЦК України було помилковим, адже відповідач взагалі ніякого відношення до членів її сім`ї не має та не проживає разом з нею, що також свідчить про беззаперечне право позивача усунути перешкоди у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, що є належним способом захистом порушеного права. У письмових запереченнях відповідачка заперечила проти відповіді на відзив з підстав, викладених у відзиві. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 27 жовтня 2020 року залучено до участі у даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . У письмових поясненнях третя особа [PERSON] зазначила, що вона прописала відповідачку, яка є її внучатою племінницею, у квартирі за адресою: [ADDRESS] на період її навчання у навчальному закладі більше 15 років тому. Після завершення навчання відповідачка не виписалась добровільно та переїхала жити до с. Стецьківка, Сумського району. У зв`язку із зазначеним, вона заперечує проти доводів відповідача та підтримує позицію позивача. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у даній справі. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 13 листопада 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Зарічного районного суду м. Суми від 21 грудня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] [PERSON] про зупинення провадження у даній справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] [PERSON] позов підтримав та просив припинити сервітут відповідачки шляхом визнання її такою, що втратила право користування спірною квартирою. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] в судове засідання не з`явився, надіслав клопотання про відкладення судового засідання. Однак, ураховуючи тривалий розгляд даної справи, факт неодноразових відкладень судових засідань за клопотаннями сторони відповідача, а також заперечення представника позивача щодо відкладення у черговий раз судового розгляду, що, на його думку, є зловживанням відповідачем своїми процесуальними правами й обов`язками, стадію розгляду даної справи, а саме те, що суд закінчив з`ясування усіх обставин справи та перевірки їх доказами, під час вказаної стадії судового розгляду брали участь відповідачка та її представник, тому суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання представника відповідача про відкладення судового засідання. Крім того, представником відповідача не додано до клопотання докази поважності причин його неявки у судове засідання. Щодо відповідачки [PERSON] , то вона не повідомила суд про причини неявки у судове засідання, тому суд вважає, що вона не з`явилася в судове засідання без поважних причин. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилась, у письмових поясненнях просила розглядати справу без її участі. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідачки [PERSON] , повідомила, що [PERSON] є її тіткою, а з позивачкою [PERSON] вони родинних стосунків не мають, спільним побутом не пов`язані. Її дочка [PERSON] з 2005 року проживає разом з нею у [ADDRESS] . У спірній квартирі увесь час проживала [PERSON] . [PERSON] у 2005 році виїхала зі спірної квартири, проте іноді там бувала, привозила [PERSON] їжу, ліки, там зберігаються деякі її речі. Крім того, відповідачка робила там ремонт, несла витрати по утриманню квартири. Свідок [PERSON] , який є братом відповідачки [PERSON] , показав суду, що відповідачка у спірній квартирі не проживає, живе разом з матір`ю у [ADDRESS] . Проживала у спірній квартирі коли навчалася, проте після закінчення навчання регулярно приїздила до баби провідати, залишалась там ночувати або забирала бабу до себе. Вказав, що у квартирі залишились деякі її речі, телевізор, який вона купила за свої кошти. Також у квартирі вони робили ремонтні роботи. Позивачка не є їхньою родичкою, разом з відповідачкою ніколи не проживала, спільним побутом не пов`язані. Заслухавши думку представника позивача про задоволення позову, дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору довічного утримання, укладеного 25 травня 2020 року з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 492 (т. 1, а.с. 9-10, 11-12). Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданої 28 квітня 2020 року управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради у вказаній квартирі зареєстровано дві особи: колишній власник квартири [PERSON] та відповідачка [PERSON] (а.с. 14). Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві власності за [PERSON] . Разом з тим, відповідачка не є і ніколи не була членом сім`ї позивачки, у родинних стосунках з нею не перебуває, а була зареєстрована у спірній квартирі зі згоди колишнього власника житла [PERSON] , яка є її родичкою. На підставі договору довічного утримання від 25 травня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 492 [PERSON] відчужила [PERSON] вищезазначену квартиру. Також судом встановлено, що з 2005 року відповідачка добровільно покинула спірну квартиру та переїхала проживати за адресою: [ADDRESS] , проте залишається зареєстрованою у спірній квартирі. При цьому, відповідачка спільно з позивачкою, як з новим власником спірної квартири ніколи не проживала, спільним побутом не була пов`язана, чого не заперечували представники сторін в судовому засіданні. Вселилася відповідач та зареєструвалась у спірній квартирі зі згоди колишньої власниці [PERSON] . Доказів того, що відповідачка вела спільне господарство, проживала однією сім`єю з [PERSON] і була членом її сім`ї суду не надано. На підставі зазначеного, суд дійшов висновку, що у зв`язку з припиненням права власності колишнього власника [PERSON] на спірну квартиру припинилось і право відповідачки [PERSON] на користування цим житлом, оскільки виникнення у членів сім`ї власника житла права на користування цим житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а відтак припинення права власності особи на житло, припиняє право членів його сім'ї на користування цим житловим приміщенням. У зв`язку із зазначеним не заслуговують на увагу суду доводи відповідачки про те, що вона придбавала у спірну квартиру певне майно, проводила там ремонтні роботи та сплачувала деякий час житлово-комунальні послуги, оскільки у зв`язку із припиненням у попереднього власника, членом сім`ї якого вона є, права власності на вказане житло припинилось і її право, як похідне, на користування цим житлом. Посилання у відзиві на те, що позивачка знала про факт реєстрації відповідачки у спірній квартирі, на думку суду, також не спростовує факт припинення у відповідачки права користування спірним житлом, адже умовами укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору довічного утримання від 05 травня 2020 року не передбачено збереження за відповідачкою право користування спірним житлом після переходу права власності на квартиру до нового власника. Відповідно до частини 2 статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Отже, ураховуючи факт тривалого не проживання відповідачки у спірній квартирі, а також що позивач, як новий власник заперечує проти збереження за відповідачем права користування цією квартирою, тому вона має право вимагати припинення вказаного сервітуту у судовому порядку, так як остання у добровільному порядку знятися з реєстрації відмовилась. Заперечення представника відповідача про те, що позивачка вказувала підставою позову ст. 405 ЦК України, яка не може застосуватися до спірних відносин суд відхиляє, виходячи з наступного. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. Таким чином, відповідно до принципу jura novit curia («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація сторонами спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм (постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2019 року у справі № 265/6582/16-ц, від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц). При цьому, Верховний Суд зазначив, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Таким чином, суд дійшов висновку, що порушені права позивачки, як власника спірного житла, підлягають захисту шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Отже, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. Оскільки позов задоволено, тому з відповідачки на користь позивачки підлягають стягненню понесені нею і документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору у сумі 840 грн 80 коп. (а.с. 4).

Outcome: approved