Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-12 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив визнати недійсним кредитний договір від 11.10.2007 № 1277/ФКВ-07 без застосування наслідків його недійсності. В обґрунтування позову зазначив, що між нею та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір, який не відповідає вимогам ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 56 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст. ст. 11, 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг», п.п. 2.1., 3.1. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, а тому на підставі п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» має бути визнаний судом недійсним. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечував, просив відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. 11.10.2007 між [PERSON] та ТОВ «Український промисловий банк», правонаступником якого є позивач, було укладено кредитний договір № 1277/ФКВ-07, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався надати, а позивач отримати грошові кошти на загальну суму 93000 доларів США, строком до 10.10.2022. Відповідно до п.1.5. договору процентна ставка за користування кредитними коштами становить 14,5 % річних. Пунктом 2.3. договору встановлено, що датою надання кредитних коштів було 11.10.2007, за умови належного виконання позивачем вимог п.п.3.1. - 3.2. та 4.2.6. договору. Пунктом 3.1. договору було визначено, що виконання позичальником зобов'язань за цим Договором (повернення Кредиту, сплата процентів за його користування, комісій, штрафних санкцій, інших платежів, передбачених Договором) забезпечується іпотекою нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею - 132,4 кв.м., загальною заставною вартістю 558025,00 (П'ятсот п'ятдесят вісім тисяч двадцять п'ять) гривень 00 копійок, яка належить [PERSON], адреса реєстрації: [ADDRESS], паспорт серії [NUMBER], виданий БЦ №2 МУ ГУ МЕС України в Київській області 10 березня 2005року, ідентифікаційний код [NUMBER]. Укласти договори поруки з [PERSON] та з чоловіком позичальника [PERSON]. Пункт 3.2. договору зазначав, що виконання умов забезпечення зобов'язань за цим договором означає належне оформлення правочину (застави, іпотеки, поруки, гарантії, інших видів забезпечення), що включає підписання кожного договору уповноваженою особою банку та позичальником та/або майновим поручителем позичальника, його нотаріальне посвідчення (у випадках, передбачених чинним законодавством або умовами договору), проведення (здійснення) встановленої чинним законодавством або договором процедури реєстрації відносин забезпечення (застави, іпотеки, поруки, гарантії, інших видів забезпечення), передачу предмета забезпечення у володіння заставодержателя чи третьої особи (якщо це передбачено відповідним договором), тобто здійснення Позичальником (заставодавцем, іпотекодавцем, гарантом, поручителем, майновим поручителем) всіх необхідних дій, що дозволяють договору забезпечення (застави, ,іпотеки, поруки, гарантії, іншому договору забезпечення) набути чинності та встановити пріоритет банку на предмет забезпечення, а також належне виконання обов'язків за договором (- ами) забезпечення протягом його (їх) дії. Пунктом 4.2.6. договору наголошувалось, що позичальник зобов'язується до моменту отримання кредиту внести на користь банку комісії, що зазначені в пп. 1.6., 1.8. та 1.10 (у випадку надання кредиту в післяопераційний час) цього договору. Оплата здійснюється в національній валюті України за офіційним курсом Національного Банку України на день фактичної сплати шляхом внесення готівкових коштів у касу банку або шляхом безготівкового перерахування на зазначені в розділі 2 цього договору рахунки банку. Пунктом 1.6. договору передбачено, що комісія за надання кредитних коштів - відсутня. Пунктом 1.8. передбачено, що комісія за видачу готівкових коштів - 0,3 % від суми кредитних коштів. Пунктом 1.10. договору передбачено комісію за надання кредитних коштів в післяопераційний час - у розмірі 100 грн. Відповідно до п. 7.1. договору шляхом підписання цього договору позичальник підтверджує факт письмового ознайомлення з умовами кредитування банку та отримання копії відповідного листа - повідомлення про умови кредитування банку, за якими надається цей кредит. А також підтверджує, що уважно ознайомився зі змістом цього договору, всі умови цього договору зрозумів, повністю з ними згоден, заперечень, зауважень та запитань не має, та зобов'язується їх дотримуватися та виконувати. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставини які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. ст. 11, 27, 60 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналогічну думку висловлено пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», яким роз'яснено, що судам необхідно враховувати, згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, що зміст правочину не може суперечити Цивільного кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Згідно з роз'ясненнями пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205- 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Положеннями ст. 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою (ч. 2 вказаної статті). За правилами ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку фінансових послуг» клієнт має право доступу до інформації щодо діяльності банку. Банки зобов'язані на вимогу клієнта надати таку інформацію: 1) відомості, які підлягають обов'язковій публікації, про фінансові показники діяльності банку та його економічний стан; 2) перелік керівників банку та його відокремлених підрозділів, а також фізичних та юридичних осіб, які мають істотну участь у банку; 3) перелік послуг, що надаються банком; 4) ціну банківських послуг; 5) іншу інформацію та консультації з питань надання банківських послуг; 6) щодо кількості акцій (паїв) банку, які знаходяться у власності членів виконавчого органу банку, та інформацію в обсязі, визначеному Національним банком України, про осіб, частки яких у статутному капіталі банку перевищують 5 відсотків. Відповідно до п.2.1. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 № 168, які були чинні на момент виникнення спірних правовідносин, Банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. За змістом п.3.1. вказаних Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; Обґрунтування позивача своїх вимог полягає у твердженні, що їй не надавалось жодних листів під розпис з умовами кредитування, за якими надавався кредит згідно кредитного договору. Крім того, відповідачем не було включено до кредитного договору необхідні умови, які б дозволили позивачу більш детально прорахувати загальний розмір зобов'язання, що лягло на позивача після підписання кредитного договору та встановити економічну доцільність (необхідність) отримання позивачем вказаних кредитних коштів та при наявності інших умов кредитування - відмовитись від послуг відповідача. Таким чином, фактично, своєю агресивною політикою відповідач ввів в оману позивача щодо істотних умов кредитного договору. Суд знаходить вказані доводи позивача слушними та такими, що не позбавлені правового підґрунтя, оскільки вони підтверджуються висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 07.06.2017 № 23, відповідно до якого обґрунтованість того, що кредитний договір містить в собі в повному обсязі необхідні умови для договорів даного типу та в ньому визначений детальний розпис загальної (сукупної) вартості кредиту, не підтверджується. Разом з тим, позов не підлягає задоволенню з огляду на таке. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у справі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувавти своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. В ході судового розгляду представником відповідача заявлено про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у формі відмови у позові. Як вже зазначалось, сторони уклали спірний договір 11.10.2007, цього дня позивач довідалася про порушення свого права, разом з тим із даним позовом до суду вона звернулася лише 06.01.2016, тобто із пропуском загального трирічного строку позовної давності, поважності причин пропуску такого строку стороною позивача наведено не було та питання про його поновлення не порушувалось, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску позивачем строку позовної давності у формі відмови у позові.

Outcome: dismissed