Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-04 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є спадкоємицею після смерті її батька [PERSON] За судовим рішенням в рахунок погашення боргу [PERSON] в розмірі 80 000 грн. накладено стягнення на житловий будинок [ADDRESS] Іллінецького району Вінницької області. При цьому суди посилались на укладений між [PERSON] та [PERSON] договір позики від 10 червня 2006 року. При розгляді справи, вона неодноразово звертала увагу суду на те, що підпис в договорі позики не належить її покійному батьку, тобто даний договір є підробленим. Її клопотання про призначення експертизи залишалось незадоволеним. В подальшому вона зверталась щодо порушення кримінальної справи. За постановою слідчого була проведена почеркознавча експертиза, яка встановила, що підпис від імені [PERSON] на договорі позики від 10 червня 2006 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з ретельним наслідуванням підпису [PERSON] Оскільки оспорюваний правочин не підписувався померлим, тому він підлягає визнанню його недійсним. Просила суд визнати договір позики від 10 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] недійсним. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов. У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували. Просили відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сума позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При розгляді справи судом встановлено, що 10 червня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики. У п. 1, 4 договору вказано, що позикодавець передає позичальнику у позику грошові кошти в сумі 80 000 грн., а позичальник зобов'язується повернути позику в строк до 10 червня 2011 року. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається в письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неподаткового мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Рішенням Іллінецького районного суду Вінницької області від 01 грудня 2011 року звернено стягнення на майно [PERSON], а саме на будинок [ADDRESS] на користь [PERSON], в розмірі 80 000 грн. в рахунок погашення боргу [PERSON], який помер [INFO] року. Рішенням колегії судді Апеляційного суду Вінницької області від 31 травня 2013 року рішення районного суду змінено та накладено стягнення на майно [PERSON], а саме на будинок [ADDRESS] на користь [PERSON], в межах суми боргу, в розмірі 80 000 грн., у рахунок погашення боргу [PERSON]. При розгляді даних справ судами з врахуванням поданих сторонами доказів було встановлено, що відповідно до договору позики від 10 червня 2006 року [PERSON] позичив своєму брату [PERSON] грошові кошти в сумі 80 000 грн. строком до 10 червня 2011 року. [INFO] року [PERSON] помер. Грошові кошти, що були позичені позичальником, повернути не були. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на будинок [ADDRESS] Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. На підтвердження своїх позовних вимог [PERSON] подала суду висновок експерта №150/151/14-21 від 18 лютого 2014 року Вінницького відділення КНДІСЕ. З поданого висновку вбачається, що він проведений на підставі електрофотокопії договору позики від 10 червня 2006 року та досліджуваний підпис від імені [PERSON] на ньому виконаний не самим [PERSON], а іншою особою із ретельним наслідуванням підпису [PERSON] Даний висновок суд до уваги не бере, оскільки він проведений на підставі електрофотокопії договору, а не на підставі оригіналу документу, що не передбачено вимогами п.1.1 Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 08 січня 1998 року. Крім того, з листа КНДІСЕ від 27 жовтня 2014 року вбачається, що експерти Вінницького відділення КНДІСЕ допустили порушення вимог нормативно-правових актів та методичних рекомендацій, висновок має недоліки, що могло вплинути на результати дослідження. Твердження позивача, що відповідач [PERSON] навмисно утримує в себе оригінал договору, суд оцінює критично, оскільки доказів цим обставинам суду подано не було. Також суд враховує обставини, встановлені при розгляді цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, тобто обставини, встановлені судовим рішенням. Так, при розгляді справи були допитані свідки. Зокрема, з показів свідка [PERSON] судом встановлено, що літом 2006 року він був присутній при тому як [PERSON] передавав [PERSON] велику суму грошових коштів. За ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. Посилання [PERSON], що навіть з наглядного сприйняття підписи різняться, суд до уваги не бере, оскільки дані обставини мають встановлюватись експертами. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed