Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У серпні 2018 р. позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати за ним права власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] як на частку у спільному сумісному майні подружжя. В обґрунтування вимог позову зазначає, що в період з 18.05.1970 р. по 25.05.1993 р. він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка [INFO] померла. В період шлюбу ними за спільні кошти було побудовано спірний житловий будинок, який є спільною сумісною власністю подружжя та за життя подружжя поділений не був. Після смерті колишньої дружини відкрилася спадщина на спірний житловий будинок. Спадкоємцем майна першої черги після смерті матері є їх син - [PERSON] , який прийняв спадщину, подавши про це відповідну заяву до нотаріальної контори. В свою чергу, відповідач позбавлений права на спадкування частини житлового будинку, що й стало передумовою звернення до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 03.09.2018 р. було відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. У судове засіданні сторони не з`явилися, подавши заяви про слухання справи без їх участі та думки щодо позову. Зі змісту заяви позивача від 06.02.2019 р. встановлено, що останній просить проводити розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити ( а.с.28). Зі змісту заяви відповідача від 06.02.2019 р. вбачається, що останній просить проводити розгляд справи без його участі, вимоги позову визнає в повному обсязі (а.с.27). В силу вимог ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з`явились, відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом достовірно встановлено, що починаючи з 18.05.1970 р., позивач перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 25.05.1993 р. було розірвано, що підтверджується довідками Відділу реєстрації актів цивільного стану Васильківського міського управління юстиції Київської області ( а.с.7-8). За період шлюбу за спільні кошти подружжям було побудовано спірний житловий будинок [ADDRESS] , який є спільною сумісною власністю подружжя. Вищевстановлені обставини відповідачем не заперечуються, а тому в силу приписів ч. 1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 30.07.1984 р. спірний житловий будинок належить [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] (а.с.9). За життя покійної дружини поділу спільного майна подружжя ними проведено не було. Згідно матеріалів спадкової справи, відкритої до майна померлої [INFO] . [PERSON] встановлено, що спадщину після останньої прийняв її син - [PERSON] , подавши 20.07.2018 р. відповідну заяву до Васильківської міської нотаріальної контори. В свою чергу, [PERSON] від прийняття спадщини після [PERSON] відмовилась на користь відповідача, про що останньою було подано відповідну заяву ( а.с.18 спадкової справи). Беручи до уваги встановлені вище обставини та характер спірних відносин, суд вважає [PERSON] , який є спадкоємцем померлого власника, належним відповідачем в даному спорі. Разом з тим, вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч. 1 ст. 61 СК України). Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти та спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статусу спільної сумісної власності є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); та мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Як вже зазначалось раніше, відповідачем не заперечується факт того, що спірний житловий будинок є спільною сумісною власністю подружжя (його батьків). При визначенні часток у справі спільної сумісної власності суд враховує наступне. В силу вимог ч. 1 ст. 70 СК України - у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Потреба у визначенні часток майна в судового порядку виникає як за життя співвласників спільної сумісної власності, так і у разі смерті одного з них. Так, згідно п. 5 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 р. частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 р. зазначено, що «…зі змісту ст. 357 ЦК України вбачається, що під терміном «визначення часток» законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. В зв`язку зі смертю власника спільного майна потреба у визначенні часток майна та визнання права власності може виникнути з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст. 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Тому, якщо з`ясується, що в нотаріальному порядку одержати свідоцтво про право на спадщину на частку майна неможливо через смерть власника та не проведення такого розподілу за життя колишнього подружжя, то захистити своє право власності на частку майна можливо буде саме шляхом пред`явлення зазначеного позову. Разом з тим, для захисту свого права власності самого по собі визначення часток недостатньо, тому потрібно заявляти вимогу і про визнання права власності на частку у спільному сумісному майні подружжя. Судом встановлено, що на момент смерті [PERSON] , [PERSON] не перебував з останньою в зареєстрованому шлюбі та ними не було здійснено розподілу будинку за життя колишнього з подружжя, а тому позивач позбавлений права на спадкування після смерті дружини. Отже, з системного аналізу вищевказаних норм вбачається, що позивачем, в даному випадку, обрано належний спосіб захисту його майнових прав шляхом визнання права вчасності на частку в спільному сумісному майні подружжя. Таким чином, беручи до уваги законодавчо встановлений принцип рівності часток майна дружини та чоловіка у справі спільної сумісної власності подружжя, суд вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] .

Outcome: approved