Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-27 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду із цим позовом, просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 43 794,61 грн. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 19.10.2012 між сторонами було укладено кредитний договір № КВ-00010/10-19/2108, за умовами якого позивач надав відповідачу у кредит грошові кошти у сумі 5200,00 грн., а відповідач, в свою чергу, зобов?язалась повернути зазначені кошти позивачу протягом 12 календарних місяців та виплатити встановлені договором проценти. Відтак, позивач зазначив, що згідно з умовами кредитного договору строк повернення грошей сплинув 20.10.2013, проте відповідач жодних дій задля повернення боргу не вчинила, що і стало підставою для звернення Кредитної спілки «ЗаРаЗ» до суду із цією позовною заявою, в якій остання просила суд: 20.01.2015 ухвалою судді було відкрито провадження у справі. Заочним рішенням суду від 10.03.2015 позов було задоволено у повному обсязі. Ухвалою суду від 17.08.2020 вказане заочне рішення суду було скасовано, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача у судове засідання не з`явився, у позовній заяві просив розгляд справи проводити за відсутності позивача. Відповідач та її представник в судове засідання не з`явились, подали клопотання про застосування строку позовної давності, заперечували про задоволення позову в частині стягнення відсотків у сумі 18 773,40 грн. та пені у сумі 19 968,00 грн., просили застосувати до вимог позивача позовну давність. У зв`язку з неявкою сторін та їх представників у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд приходить до висновку про задоволення позову, з огляду на наступне. Так, судом встановлено, що відповідно до укладеного договору від 19.10.2012 № КВ-00010/10-19/2108 відповідач 19.10.2012 отримала від позивача кредит у розмірі 5 200 грн. на строк, який не перевищує 12 місяців, тобто до 19.10.2013. Пунктом 3.1. зазначеного договору сторони встановили, що плата за користування кредитом становить 84% річних. Проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом за виключенням дня отримання кредиту, з урахуванням застосування взаємно погодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки визначеного згідно положень розділу п. 6.1. цього Договору. Суду не було надано доказів того, що відповідач здійснила погашення заборгованості за кредитним договором, тому суд вважає факт порушення умов договору доведеним. Відповідно до п. 6.1 кредитного договору у випадку ненадходження платежу своєчасно, цей кредит визнається кредитом із підвищеним ризиком. У такому разі процентна ставка за кредитом встановлюється у подвійному розмірі від передбаченої п. 3.1 цього Договору. Згідно з п. 9.2 договору відповідач зобов`язався у разі невиконання умов договору сплачувати позивачу пеню у розмірі 0,5 % від суми прострочення за кожен день прострочення. З огляду на графік розрахунків, що є додатком № 1 до кредитного договору, у період дії договору відповідач повинна була сплатити позивачу по графіку суму кредиту у загальному розмірі 5 200 грн., відсотки - 2 678,53 грн., а всього 7 878,53 грн. Відповідно до цього графіку відповідач повинен був сплатити 20.11.2012 272,05 грн. суми кредиту та 382,95 грн. процентів і далі щомісячно за графіком, всього за період з 20.12.2012 по 19.10.2013 відповідач повинен був сплатити по процентам 2 295,58 грн. З огляду на зазначені положення кредитного договору позивачем було вирахувано наступну заборгованість: тіло кредиту - 5 200 грн.; заборгованість за відсотками -18 773,00 грн.; заборгованість по пені - 19 968 грн. Відповідно до розрахунків позивача заборгованість за кредитним договором у відповідача перед ним виникла: за кредитом - у період у березні 2012 року, за відсотками у період з 19.10.2012 по 21.11.2012, за подвійними відсотками - з 21.11.2012 по 29.12.2014, по пені - з 21.11.2011 по 29.12.2014. З урахуванням встановлених обставин, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та судової практики Верховного Суду. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252-255 ЦК України. Статтею 253 цього Кодексу визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини другої статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку (частина п`ята статті 261 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частин третьої та четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За правилами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У відповідності до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Пунктом 3 частини першої статті 611 цього Кодексу передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки у вигляді сплати неустойки. Зі змісту ст. 612 ЦК України вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Приписами ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із частиною першою статті 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст. 1054 ЦК України визначено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 дійшла висновку про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Крім того, ВС в постанові від 06.02.2019 у справі №175/4753/15-ц зробив висновок, що після закінчення строку дії кредитного договору проценти та пеня не нараховуються. Аналіз норм статті 266, частини другої статті 258 ЦК України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Зазначена правова позиція викладена у низці постанов Верховного Суду, останніми з яких, зокрема, є постанови від 21.04.2021 у справі № 753/22661/14-ц та від 18.01.2021 у справі № 537/2127/18. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З урахуванням встановлених судом обставин у справі, проаналізованих правових норм та практики Верховного Суду суд приходить до наступних висновків. Так, враховуючи те, що суду не надано доказів сплати відповідачем тіла кредиту у розмірі 5 200,00 грн., суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в цій частині. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, п. 2.1 кредитного від 19.10.2012 № КВ-00010/10-19/2108було встановлено строк його виконання - до 19.10.2013. Позивач звернувся до суду із цією позовною заявою - 05.01.2015. З огляду на вказане суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача проценти за користування кредитом лише в межах строку дії кредитного договору і з урахуванням подвійної процентної ставки, починаючи з 21.11.2012, тобто з дня порушення виконання зобов`язань, і по 19.10.2013. Як було вже зазначено, відповідно до графіку розрахунків по договору відповідач повинна була сплатити 20.11.2012 - 382,95 грн. процентів і далі щомісячно за графіком, всього за період з 20.12.2012 по 19.10.2013 повинна була сплатити по процентам 2 295,58 грн. А отже, за процентами з відповідача слід стягнути за період з 19.10.2012 по 20.11.2012 382,95 грн., а за період з 20.12.2012 по 19.10.2013 4 591,16 грн. (2 295,58 грн.х2), а всього 4 974,11 грн. Стосовно стягнення з відповідача пені, то суд бере до уваги, що відповідачем було заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача. Позовна давність по пені становить 1 рік, з огляду на правові висновки Верховного Суду, що були процитовані вище, пеня після закінчення строку дії договору не нараховується, тому строк вимоги по пені для позивача розпочався з дати закінчення строку спірного кредитного договору 19.10.2013. До суду ж позивач звернувся засобами поштового зв`язку 09.01.2015, тобто з пропуском позовної давності. Зазначене свідчить про те, що позов в частині стягнення пені слід залишити без задоволення. Тобто, позов слід задовольнити частково: стягнути з відповідача на користь позивача 5 200 грн. боргу по тілу кредиту та 4 974,11 грн. за відсотками, а всього 10 174,11 грн. В решті позову слід відмовити. З огляду на вимоги ст. 141 ЦПК України та те, що позов суд задовольняє частково, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення судовий збір у розмірі, пропорційному розміру задоволених вимог, а саме: 101,74 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: partial