Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У січні 2015 року виконавчий комітет Чернівецької міської ради як орган опіки та піклування звернувся до суду із вищевказаним позовом, в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], який в наслідок свого малолітнього віку не може самостійно захищати свої права, а тому потребує захисту з боку органу опіки та піклування й відповідно в обґрунтування позову вказував на те, що на даний час малолітня дитина проживає, виховуються та перебуває на повному державному утриманні в комунальній медичній установі «Обласний спеціалізований будинок дитини». При цьому, мати дитини [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з громадянином [PERSON], однак разом із ним не проживає. 10 жовтня 2014 року відповідачка [PERSON] залишила свою малолітню дитину на сторонню людину, про що в телефонному режимі повідомив її співмешканець міському центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де вона перебуває під соціальним супроводом. В подальшому, працівниками кримінальної міліції у справах дітей, служби у справах дітей та молоді було здійснено виїзд за місцем перебування дитини та складено акт про залишену дитину, а після того малолітній [PERSON] був доставлений до комунальної медичної установи «Міська дитяча клінічна лікарня» для обстеження і лікування. При цьому, за весь час перебування дитини в даній установі батьки малолітнього не навідували, станом його здоров'я не цікавились, будь-якої турботи щодо дитини і його потреб не виявляли, фактично повністю без поважних причин самоусунулись від виховання сина й відповідно вважає, що такі дії відповідачки [PERSON] свідчать про те, що вона фактично належним чином вихованням та утриманням дитини не займається, не піклується про її здоров'я, зокрема не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що шкідливо впливає на загальний розвиток малолітнього. Крім того, [PERSON] притягувалась до кримінальної відповідальності, схильна до зловживання алкогольними напоями, нездорового способу життя, з 2007 року зареєстрована в КМУ «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з діагнозом синдром залежності від алкоголю, в результаті чого дитина народилась з діагнозом алкогольний синдром плода. Також вказував, що відповідач [PERSON] з матір'ю дитини не проживає, зі слів відповідачки він не є біологічним батьком дитини. Фактично батьківські обов'язки [PERSON] по відношенню до дитини не виконує, вихованням не займається, матеріально не утримує, доля і майбутнє хлопчика його не турбує. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівців від 05.07.2007 року відповідачі були позбавлені батьківських прав по відношенню до своїх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В подальшому, питання про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав було розглянуто на засіданні комісії з питань захисту прав дитини 26.11.2014 року, в присутності матері малолітнього, де прийнято рішення щодо надання до суду висновку про доцільність позбавлення батьківських прав громадян [PERSON] та [PERSON] - батьків малолітнього [PERSON], [INFO], у зв'язку із їх ухиленням від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Посилаючись на вказане, а також норми матеріального права, просив позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав відносно їх малолітнього сина [PERSON], [INFO], а також уточнивши заявлені позовні вимоги в частині визначення розміру аліментів, позивач просив стягнути з відповідачів на користь малолітньої дитини аліменти по 310 гривень з кожного з батьків щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення кожною дитиною повноліття. В судовому засіданні представник ВК Чернівецької міської ради як органу опіки та піклування позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив про задоволення позову. Представник третьої особи - комунальної медичної установи «Обласний спеціалізований будинок дитини» в судовому засіданні, ураховуючи виключно інтереси дитини та зважаючи на неналежне виконання відповідачами своїх батьківських обов'язків по утриманню, догляду та вихованню дитини, вказав на доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх малолітнього сина та стягнення з них аліментів на утримання дитини. Представник прокуратури Першотравневого району м. Чернівці, яка вступила до участі у справі після відкриття провадження у справі, підтримала позов та вважала за доцільне вирішити питання про позбавлення відповідачів батьківських прав відносного їх дитини та стягнення з них аліментів на утримання малолітнього сина. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо у суду не має відомостей про причини неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у справі даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Ураховуючи вказане, а також наявність згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказах. Суд, заслухавши пояснення сторін, а також дослідивши письмові докази по справі, ураховуючи характер спірних правовідносин, приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] та згідно свідоцтва про народження дитини, батьками вказані [PERSON] Та [PERSON], які згідно свідоцтва про шлюб перебувають у зареєстрованому шлюбі. Разом з тим, як встановлено судом, батьки дитини разом не проживають, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. На даний час, малолітній [PERSON], [INFO], перебуває на повному державному утриманні в комунальній медичній установі «Обласний спеціалізований будинок дитини» (а.с. 7), оскільки мати дитини - відповідачка [PERSON] у жовтні 2014 року залишила сина на сторонню людину, про що в телефонному режимі повідомив її співмешканець міському центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді, де вона перебуває під соціальним супроводом, що підтверджується актом про залишену дитину, складеним працівниками кримінальної міліції у справах дітей, служби у справах дітей та молоді при здійсненні виїзду по місцю перебування дитини (а.с. 15, 16). В подальшому, працівниками кримінальної міліції у справах дітей та служби у справах дітей та молоді малолітній [PERSON] був доставлений в комунальну медичну установу «Міська дитяча клінічна лікарня» для обстеження і лікування (а.с. 15, 16). Крім того, як встановлено судом, за весь час перебування дитини в даній медичній установі батьки малолітнього його не навідували, станом його здоров'я не цікавились, будь-якої турботи щодо дитини і його потреб не виявляли, що свідчить про те, що вони фактично повністю без поважних причин самоусунулись від виховання сина. Також як встановлено судом та підтверджується поясненнями представника третьої особи, а також іншими доказами, які містяться у матеріалах справи, мати дитини після влаштування сина до комунальної медичної установи «Обласний спеціалізований будинок дитини» лише кілька разів навідувала сина, а саме 4 рази у грудні 2014 року та 1 раз у січні 2015 року та після цього, жодного разу до сина не приходила та не цікавилась його життям, здоров'ям тощо. Так, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач просив суд позбавити відповідачів батьківських прав по відношенню до свого малолітнього сина, який постійно проживає, виховуються та перебуває на повному державному утриманні в комунальній медичній установі «Міська дитяча клінічна лікарня», з підстав того, що останні ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини, не піклуються про стан здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім того, відповідачка [PERSON] схильна до зловживання спиртними напоями, нездорового способу життя, з 2007 року зареєстрована в КМУ «Чернівецький обласний наркологічний диспансер» з діагнозом синдром залежності від алкоголю, в результаті чого дитина народилась з діагнозом алкогольний синдром плода, а також притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності, й відповідно наявні усі підстави для позбавлення їх батьківських прав. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Згідно з ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 СК України визначено підстави для позбавлення батьківських прав батьків, а саме: якщо мати, батько не забрали дитину з полового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. При цьому відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. п. 16, 18 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Таким чином, відповідно до положень п. 2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України однією з підстав для позбавлення мати, батька батьківських прав в судовому порядку є їх ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Крім того, згідно із роз'ясненнями пп. 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Ухвалюючи таке рішення, суд має право вирішити питання про відібрання дитини у відповідача і передачу органам опіки та піклування (якщо цього потребують її інтереси), але не повинен визначати при цьому конкретний заклад. В той же час, суди при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення батьківських прав в кожному конкретному випадку повинні звертати увагу на вимоги ч. ч. 4-6 ст. 19 СК України, відповідно до якої при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] ухиляються від здійснення своїх батьківських прав по відношенню до свого малолітнього сина, не здійснюють належного догляду за ним, не забезпечують необхідного медичного догляду, лікування дітей, що негативно впливає на його фізичного розвиток як складову виховання, тощо, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання, й відповідно ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків. Крім того, мати дитини схильна до зловживання спиртними напоями, незадовільного способу життя, перебуває на обліку в наркологічному диспансері та неодноразово притягувалась до кримінальної та адміністративної відповідальності (а.с. 20, 21), а місце проживання батька дитини невідоме та останній жодного разу не цікавився вихованням та життям його сина, а також не приймав жодної участі в його утриманні. Зокрема, відповідно до довідки, виданої КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», [PERSON] знаходився в педіатричному відділенні №1 КМУ «МДКЛ» з 10 жовтя 2014 року по 27 жовтня 2014 року та за час його перебування в даному закладі на стаціонарному лікуванні батьки та родичі у відділення не з'являлися, дитина обстежена лікарями та проведені параклінічні обстеження. Дитині був встановлений діагноз дитини: рахіт ІІ ст, підгострий перебіг, кальципенічний варіант, затримка стато-кінетичного та психомоторного розвитку, білково-енергетична недостатність І ст., кавернозна гемангіома спини та голови. Станом на 27.10.2014 року було надано висновок про те, що дитина здорова та не потребує лікування в стаціонарі МДКЛ, може бути переведена до подальшого перебування в обласний будинок дитини (а.с.17). Крім того, питання про позбавлення відповідачів батьківських прав було предметом розгляду на засіданні комісії з питань захисту прав дитини, яке відбулася 19.12.2014 року, де приймала участь мати дини та комісією з огляду на усі обставини справи та відношення відповідачів до виконання своїх батьківських обов'язків вирішено питання про надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідачів батьківських прав (а.с. 5-6). При цьому, ураховуючи встановлені судом обставини, в зокрема в частині участі відповідачів у вихованні їх сина та здійснення своїх батьківських обов'язків, суд приймає даний висновок до уваги як належний та допустимий доказ з огляду на те, що при вирішенні питання щодо доцільності позбавлення [PERSON] та [PERSON] батьківських прав у відношенні до їх малолітнього сина, органом опіки та піклування були детально проаналізовані усі обставини даної справи та відношення відповідачів до виконання своїх батьківських обов'язків. Таким чином, судом достовірно встановлено, що на час розгляду справи малолітній [PERSON] проживає, виховуються та перебуває на повному державному утриманні в комунальній медичній установі «Обласний спеціалізований будинок дитини», а його батьки належним чином своїх батьківських обов'язків по відношенню до сина не виконують, не займається його вихованням, не цікавляться здоров'ям, що в свою чергу свідчить про умисне їх ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню сина та не відповідає принципам Конвенції ООН про права дитини та вимогам ст. ст. 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства». До того ж відповідачами не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів на спростування вказаного та на підтвердження належного виконання ними своїх батьківських обов'язків по відношенню до малолітнього сина. За таких обставин, суд оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, вважає, що позов є обґрунтований та підлягає задоволенню, оскільки в ході судового розгляду знайшли свого повного підтвердження доводи позивача про те, що [PERSON] та [PERSON] умисно ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків, не займаються вихованням та розвитком дитини, його лікуванням тощо, що свідчить про наявність підстав для позбавлення їх батьківських прав. При цьому, судом при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав також враховується й наданий 19.12.2015 року висновок про доцільність позбавлення батьківських прав відповідачів по відношенню до їх дитини. Разом з тим, суд зазначає, що відповідно до ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав, і в разі, якщо змінилася поведінка особи, позбавленої батьківських прав, та обставини, що були підставою для позбавлення батьківських прав, суд може постановити рішення і поновити зазначену особу в батьківських прав. Ураховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне звернути увагу відповідачів, що у разі зміни обставин, що слугували підставами для позбавлення її батьківських прав, не позбавлені права звернутися до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Щодо заявлених позовних вимог в частині стягнення з відповідачів аліментів на утримання дітей суд зазначає наступне. Так, відповідно до вимог ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, ч. 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов'язку щодо утримання дитини. Згідно роз'яснень наданих в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або з власної ініціативи вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. За таких обставин, а також враховуючи права і інтереси малолітнього [PERSON], суд дійшовши висновку про ухилення відповідачами від виконання своїх батьківських обов'язків, ураховуючи при цьому матеріальне становище відповідачів, відсутність постійного заробітку, а також обов'язок здійснювати утримання сина, вважає за необхідне стягнути з них аліменти на утримання сина в розмірі по 310 грн. з кожного щомісячно і до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 16 січня 2015 року, допустивши при цьому рішення про стягнення аліментів до негайного виконання в межах місячної суми платежу. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідачів на користь держави.

Outcome: approved