Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-28 00:00:00

У серпні 2019 року Позивачі [PERSON] , [PERSON] в особі представника звернулись до суду з позовом про визнання недійсним довіреності, договору купівлі-продажу, скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, витребування майна із чужого незаконного володіння та визнання права власності до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Макушева Н.В., Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасова Н.А., Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Васікова Ю.В. та з урахуванням уточнених позовних вимог просили суд: Визнати недійсною довіреність від 29 липня 2016 року видану нібито від [PERSON] до [PERSON] , що посвідчена приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ю.В., та зареєстрована в реєстрі за № 1096 Визнати недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А. 14.09.2016 року, в реєстраційному реєстрі за № 849, що був укладений нібито від імені [PERSON] та [PERSON] . Витребувати квартиру [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , на підставі п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України та визнати за [PERSON] [INFO] , іпн [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн [NUMBER] право власності. Позовні вимоги мотивовано тим, що з 12.04.1980 по теперішній час позивачі [PERSON] та [PERSON] перебувають в шлюбі. 17.07.1995 перебуваючи у шлюбі позивачі придбали двокімнатну квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] , право власності на квартиру було оформлене на позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] зазначає, що випадково 15.12.2016 дізналась про те, що вказана квартира була продана на підставі того, що нібито позивачем [PERSON] 29.07.2016 була видана довіреність на ім`я [PERSON] на продаж вказаної квартири та 14.09.2016 [PERSON] діючи від імені [PERSON] здійснив продаж вказаної квартири покупцеві - відповідачу [PERSON] , вказаний договір був посвідчений третьою особою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області Некрасовою Н.А. На даний час право власності на квартиру, що знаходиться за адресою [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] . Також позивач вказує на те, що приватна власність у вигляді нерухомого майна квартири за адресою [ADDRESS] вибула із власності не за волею власника [PERSON] , адже видана довіреність є підробленою. У грудні 2002 року позивач [PERSON] загубив особисті документи та правоустановчі документи на нерухомість, та 24.12.2002 Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області видано новий паспорт позивачу [PERSON] серії [NUMBER] . З грудня 2002 року по червень 2019 року позивач [PERSON] на територію України не приїжджав. Отже, вказана довіреність не могла бути видана позивачем через його відсутність в цей період в Україні, та квартира не могла бути продана через відсутність згоди дружини на відчуження майна, що було придбане під час подружнього життя. Про даний факт була написана заява в прокуратуру та порушено кримінальне провадження за ч. 3 ст. 190 КК України (№ кримінального провадження 120162204470009746). В межах цього кримінального провадження 15.06.2019 позивача [PERSON] визнано потерпілим. Позивачем у позовній заяві зазначено, що оскільки невідома особа, не маючи належних повноважень та використовуючи підроблений паспорт на ім`я [PERSON] , уповноважила іншу невідому особу, яка використовувала недійсні документи на ім`я [PERSON] , що встановлюють особу, на продаж спірної квартири. Тому довіреність видана нібито [PERSON] на ім`я [PERSON] має бути визнана недійсною. За наявності вказаних обставин не можна вважати, що договір купівлі-продажу спірної квартири від 14 вересня 2016 року, що був укладений нібито [PERSON] уповноваженим від [PERSON] як належним продавцем, бо [PERSON] власник квартири [PERSON] повноваження не давав, крім того, посилався, що особа, яка представилась [PERSON] , пред`явила недійсні документи, та сумісне майно подружжя було реалізоване без згоди дружини [PERSON] , а відтак договір купівлі-продажу спірної квартири від 14.09.2016 має бути визнаний недійсним. На підставі того, що квартира вибула поза волею власника позивача [PERSON] вона може бути витребувана у відповідача [PERSON] на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. Ухвалою Червонозаводського районного суду м. Харкова від 09.09.2019 відкрито провадження у справі. 07.10.2019 відповідачем [PERSON] було надано суду відзив на позовну заяву, в якому просила залишити позовну заяву без задоволення. В обґрунтування своїх заперечень зазначила, що позивачами не надано жодних доказів до сулу на обґрунтування тих обставин, що позивачем [PERSON] було загублено паспорт та правоустановчі документи на квартиру у грудні 2002 року та, що дійсно у період з грудня 2002 року по червень 2019 року позивач [PERSON] перебував поза межами території України та не приїзжав до Харкова. Відповідач [PERSON] вказує, що позивачами не надано доказів повідомлення про надання доступу до матеріалів досудового розслідування в рамках кримінального провадження №120162204470009746, отже копії документів, що є частиною матеріалів досудового розслідування та містяться в матеріалах справи є недопустимими доказами та оскільки відсутній вирок суду про обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, посилання представника позивачів на підтвердження доводів викладених в позовній заяві є необґрунтованими. Також в обґрунтування позовної заяви не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів того, що вказана квартира є спільним майном позивачів як подружжя, у позовній заяві відстані вимоги про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачем [PERSON] у відзиві на позовну заяву зазначено, що долучені до позову копії не є належним чином завіреними, оскільки їх засвідчила особа, яка не мала на це права, та були засвідчені копії документів, оригінали яких відсутні, вказувала, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не доведено порушення їх прав, не надано доказів та підтвердження повноважень представника позивача та відсутні докази вчинення кримінального правопорушення, на які посилається представник позивачів у позові. Також відповідачка посилалась на те, що є добросовісним набувачем квартири, так як придбала квартиру за договором купівлі-продажу та відповідно квартира не може бути у неї витребувана так як і відсутні підстави та це буде для неї надмірним тягарем, так як це є єдина її нерухомість та на придбання якої вона витрачала всі заощаджені за довгий період часу грошові кошти. 23.12.2019 представником позивачів адвокатом Настюк Р.В. подано до суду Відповідь на відзив та додаткові докази до відзиву на позов, в якій представник підтверджує викладені в позовній заяві обставини та просить задовольнити позовні вимоги. 22.04.2020 до канцелярії суду надійшло клопотання представника позивачів адвоката Настюк Р.В. про витребування доказів, в якому представник просила витребувати для огляду з матеріалів кримінального провадження №12016220470009746 від 22.12.2016 оригінали наступних документів, які на цей час розслідуються старшим слідчим в ОВССУ в Харківській області ГНУП майором поліції Немінущим Сергієм Сергійовичем: постанову прокурора Харківської області від 17.05.2019 про доручення здійснення досудового розслідування іншому органу досудового розслідування; копію паспорта [PERSON] , що були пред`явлені приватному нотаріусу ХМНО Васікової Ю.В. при посвідченні довіреності; Довіреність, що була надана 29.07.2016 від [PERSON] до [PERSON] та посвідчена нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В.; заяву нотаріусу ХМНО Некрасової Н.А. від [PERSON] про те, що квартира є особистою власністю [PERSON] а те, що він в зареєстрованому шлюбі не перебуває; Договір купівлі-продажу від 14.09.2016, реєстровий №849, укладений між [PERSON] та [PERSON] , та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Некрасовою Н.А. 22.04.2020 до канцелярії суду надійшло клопотання представника позивачів адвоката Настюк Р.В., в якому представник позивачів просила суд провести підготовче судове засідання по справі без участі сторін, просила долучити до матеріалів справи докази. 27.01.2021 від представника відповідача [PERSON] адвоката Бацун Д.В. надійшла заява про залишення позову без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, заява мотивована тим що, на думку представника особа, яка підписала позов від імені позивачів не мала на це права, оскільки її повноваження не підтверджуються належним чином оформленими документами. В подальшому представник Ісаєнко адвокат Гринченко Т.М. 25.02.2021 подала заяву про залишення без розгляду заяви від 27.01.2021. 17.02.2021 від представника позивачів адвоката Настюк Р.В. надійшла заява про зловживання процесуальними правами відповідача 3 [PERSON] та представником відповідача 3 [PERSON] адвоката Д.В. Бацун, у якій представник просить визнати заяву відповідача 3 [PERSON] від 04.10.2019 про залишення позовних вимог в частині заявлених вимог [PERSON] без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, поданої з зловживанням процесуальними правами та залишити без розгляду або повернути її заявнику; визнати заяву представника відповідача 3 [PERSON] в особі адвоката Бацун Дмитра Володимировича, про залишення позовної заяви [PERSON] та [PERSON] без розгляду на підставі п.2 ч.1 ст. 257 ЦПК України, заявою, поданою з зловживанням процесуальними правами та залишити її без розгляду або повернути її заявнику; просить попередити відповідача [PERSON] та її адвокатів про недопустимість в подальшому зловживанням процесуальними правами та порушення прав подружжя [PERSON] в захисту гарантованого конституційного права на власність. 25.02.2021 представник позивачів та представник відповідача [PERSON] подали до суду заяви в яких просили суд закрити підготовче провадження та призначити справу до розгляду. Ухвалою суду від 25.02.2021 закрито підготовче засідання. У судовому засіданні представник позивачів [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на їхнє обґрунтування на обставини, викладені в позовній заяві, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Гринченко Т.М. проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі та додатково звернула увагу суду, що у позивача є паспорти громадянина України та громадянина Грузії, а фактично останні 19 років постійно він проживає в Абхазії, де з 2009 року мешканці якої з 2009 року отримали та користуються паспортами Російської Федерації, що не виключає наявність у позивача і паспорту громадянина Російської Федерації, за яким міг приїхати до України. Всупереч наданим процесуальним законом правами відповідачі [PERSON] , [PERSON] письмові пояснення із запереченнями або визнанням позовних вимог у встановлені строки не подавали, у судове засідання учасники справи не з`явилися, про час і місце слухання справи повідомлені належним чином. Треті особи в судове засідання не прибули, просили розглянути справу у їхню відсутність. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали цивільної справи та наявні у справі докази, прийшов до наступного висновку. Відповідно до вимог ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках Судом встановлено, що 12 квітня 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] виданим Московським відділом ЗАГС від 12 квітня 1980 року. 17 липня 1995 року [PERSON] було придбано двокімнатну квартиру житловою площею 27,3 кв.м, загальною площею 43,6 кв.м., що розташована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Договором №Н2-118 від 17.07.1995 (Дублікат №Д-283 від 10.06.2019). В матеріалах справи міститься копія нотаріально посвідченої довіреності від 29.07.2016 виданої від [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , паспорт [NUMBER] , виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 24.12.2002, якою він уповноважив [PERSON] , бути його представником в установах та організаціях. Довіреність видана на один рік та була дійсна до 29.07.2017. За змістом довіреності повіреному відповідачу [PERSON] , довіритель [PERSON] надав повноваження з питань проведення державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна в інтересах довірителя та право вчиняти інші дії, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з питань отримання (відновлення) дублікатів документів на квартиру [ADDRESS] . Серед прав, окрім іншого, було надано права: підготовка та отримання документів для посвідчення договору купівлі-продажу квартирі [ADDRESS] , з правом продажу за ціну і на умовах за його власним розсудом, отримання грошей від продажу, в тому числі шляхом безготівкового розрахунку по договору купівлі-продажу, подавати від імені довірителя документи та заяви, підписувати заяви про сімейний стан та про належність майна на праві приватної власності, підписувати від імені довірителя попередній договір купівлі-продажу квартири, договір купівлі-продажу, при цьому на власний розсуд визначати ціну, можливі строки та інші умови договору, здійснювати оплату наданих послуг, виконаних робіт, сплачувати борги за комунальні послуги, підписувати від його імені будь-які договори та документи стосовно одержання коштів, виконувати всі банківські операції, одержувати належні йому гроші за договором купівлі-продажу квартири, тощо. Відповідно до Договору купівлі-продажу від 14.09.2016 позивач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , від імені якого діє відповідач [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , що зареєстрований за адресою [ADDRESS] на підставі Довіреності посвідченої приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Ю.В. 29.07.2016 за реєстровим № 1096 продав квартиру за адресою [ADDRESS] відповідачу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , [INFO] , що зареєстрована за адресою, [ADDRESS] . Вказаний договір нотаріально посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Некрасовою Н.А., зареєстрований в реєстрі за №849. В матеріалах справи міститься нотаріально-посвідчена заява від імені позивача [PERSON] від 14.09.2016 , що була надана приватному нотаріусу ХМНО Харківської області [PERSON] під час укладення вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2016, та відповідно до змісту якої повірений відповідач [PERSON] стверджує, що спірна квартира є особистою власністю довірителя позивача [PERSON] , та вказана інформація була доведена до відома покупця, на підтвердження чого на заяві міститься підпис [PERSON] . Відповідно до Інформаційної Довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна на час розгляду справи судом право власності на квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу №1163 від 07.12.2016, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області Макушевою Н.В. 21.12.2016 [PERSON] звернулась до Московського відділу поліції з заявою про факт протиправних дій невідомих, які шахрайським шляхом заволоділи майном заявниці та спричинили матеріальну шкоду в сумі 466726 грн. Відомості про кримінальне правопорушення, відповідно до вимог частин 1, 4 ст.\~214\~КПК України внесені слідчим СВ Московського ВП ГУ НП в Харківській області, до Єдиного реєстру досудових розслідувань 22.12.2016 за №12016220470009746, за попередньою кваліфікацією ч.3 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом обману чи зловживання довірою (шахрайство), вчинене у великих розмірах. У ході досудового слідства позивача [PERSON] було залучено до кримінального провадження у якості потерпілої особи, що підтверджується пам`яткою про процесуальні права та обов`язки потерпілого у кримінальному провадженні №12016220470009746. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення. Відповідно до\~ч.\~1\~ст.\~188\~ЦПК України\~В одній\~позовній заяві\~може бути\~об`єднано декілька\~вимог,\~пов`язаних між\~собою підставою\~виникнення або\~поданими доказами,\~основні та\~похідні позовні\~вимоги. Похідною позовною вимогою є вимога, задоволення якої залежить від задоволення іншої позовної вимоги (основної вимоги). Позивачами заявлено позовну вимогу про визнання недійсною довіреність від 29 липня 2016 року видану нібито від [PERSON] до [PERSON] , що є основною позовною вимогою, від задоволення якої залежить задоволення інших похідних вимог визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , витребування квартири [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] , на підставі п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України та визнання за позивачами права власності. Підставою заявленої основної позовної вимоги про визнання недійсною довіреності від 29 липня 2016 року виданої від [PERSON] до [PERSON] є посилання позивачів, що [PERSON] не видавав таку довіреність на продаж квартири, відповідно її не підписував та відсутність його в період з 2002 року по червень 2019 року в Україні. Позивачі посилаються на те, що 29.07.2016 невстановлена особа використовуючи фальшивий (підроблений) паспорт громадянина України на ім`я [PERSON] , серія [NUMBER] виданий Фрунзенським РВ ХМУ УМВС України в Харківській області 24.12.2002 з відсутнім штампом про шлюб, уповноважив [PERSON] , чия особа була встановлена також підробленим паспортом серії [NUMBER] виданий Васильківським РВ ГУМВС України в Запорізькій області, бути його представником в усіх установах, підприємствах, організаціях з різних питань, які конкретизуються в довіреності, у тому числі в Реєстраційній службі Харківського міського управління юстиції з питань проведення державної реєстрації прав власності на об`єкти нерухомого майна та вчиняти інші дії, підписувати договір купівлі-продажу тощо. Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Васіковою Ю.В. та зареєстрована в реєстрі за № 1096. Правовим обґрунтуванням вказаної позовної вимоги є посилання позивачів на вимоги Цивільного Кодексу України, а саме: ст. 203, ст. 215, ст. 30, ст.25, ст. 237, ст. 244, ст. 238 та посилання на те, що [PERSON] не уповноважував [PERSON] на продаж квартири, довіреність не підписував, усі документи якими встановлювались повноваження не справжні, відсутність волевиявлення на укладання довіреності у [PERSON] . Відповідно до частин першої - п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - и третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до частини другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. Відповідно до частини третьої статті 237 ЦК України представництво виникає на підставі договору, закону, акту органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Відповідно до статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Так, відповідно до статті 12 ЦПК України, зазначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Проте суд вважає, що позивачами та їх представником не надано належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів на підтвердження заявлених ними обставин для задоволення основної позовної вимоги, отже, суд з розумним ступенем достовірності не може дійти до висновку щодо того, що оспорювана довіреність не видавалась та не підрисувалась позивачем [PERSON] . Згідно з положеннями статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму ВСУ від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК). Судом встановлено, що позов в інтересах позивачів підписано та відповідно подано представником, який приймає участь у розгляді справи за відсутності позивачів, про визнання довіреності недійсної з мотивів її не підписання довірителем. Натомість відповідно до договорів про надання правової допомоги від 06.06.2019 та від 15.06.2018 укладених між позивачами [PERSON] та [PERSON] та адвокатом Настюк Р.В. серед прав наданих адвокату вказано що «адвокат бере на себе зобов`язання надавати правову допомогу у кримінальному провадженні та у цивільній справі, щодо незаконного заволодіння чужим майном (квартира [ADDRESS] ) шляхом обману та витребування майна з чужого незаконного володіння.» Судом надано аналіз наданих позивачами повноважень їх представнику на здійснення представництво їх інтересів в цивільній справі саме з підстав заволодіння майном «шляхом обману» що є по суті іншою підставою ніж заявлено адвокатом, та може свідчити про те, що довіреність підписувалась особою, але особа вважає, що його ввели в оману. Суд критично відноситься до посилань позивачів як на підставу визнання недійсності довіреності той факт, що позивач [PERSON] не міг видати довіреність відповідачу [PERSON] 29.07.2016, оскільки з 2002 року по 2019 рік позивач знаходився поза межами території України. Суд вважає, що вказана обставина не підтверджена достатніми, належними, допустимими та достовірними доказами. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак у встановлені процесуальним законом строки позивачами не було надано жодних належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження обставини того, що нібито з сторони [PERSON] нотаріальна довіреність на представництво його інтересів щодо продажу квартири не видавалась та відповідно не підписувалась, на підставі яких суд може об`єктивно та достовірно встановити вказану обставину. Належним, допустимим та достовірним доказом на підтвердження того, що позивач [PERSON] довіреність не видавав та не підписував може бути висновок почеркознавчої експертизи та відповідно лише вказаний доказ міг би спростувати наявність волевиявлення на укладання договору доручення між [PERSON] та [PERSON] , як на те посилається позивач. Судом враховано, що ані позивачами, ані представником позивачів, який є адвокатом, будучи належним чином обізнаними про свої права як учасників процесу, та які користуються під час розгляду справи професійною правничою допомого, не подавалось та не заявлялось до суду клопотання про витребування від компетентних органів оригіналу довіреності та документів, що стали підставою для оформлення відповідної довіреності з метою проведення експертизи, та відповідно як і клопотання про призначення почеркознавчої експертизи по справі. Верховний Суд в постанові від 04.09.2019 у справі № 760/10691/18 при розгляді справи про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна скасував рішення суду першої інстанції та рішення апеляційної інстанції, якими позовні вимоги було задоволено та направив справу на повторний розгляд до суду першої інстанції вказав на те, що твердження позивача про те, що підпис у оскаржуваному договорі купівлі-продажу транспортного засобу виконано не нею, а іншою особою, з`ясування питання ідентифікації виконавця підпису в оспорюваному договорі при проведенні судової почеркознавчої експертизи має визначальне значення для встановлення обставин справи та є способом реалізації основоположних засад цивільного судочинства - змагальності сторін, доведеності та переконливості їх доводів та доказів перед судом. Обов`язок доказування невідповідності підпису на оспорюваному договорі процесуальний закон покладає на позивача, а тому саме він зобов`язаний це доводити, зокрема в спосіб, визначений ним та законом, шляхом проведення в справі судової почеркознавчої експертизи. Аналогічні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 175/3322/16-ц; провадження № 61-17095св18. Також суд враховує, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами (частина перша, друга та третя статті 202 ЦК України). Правочин є найбільш розповсюдженим юридичним фактом, за допомогою якого набуваються, змінюються, або припиняються права та обов`язки в учасників цивільних правовідносин. До односторонніх правочинів, зокрема, відноситься: видача довіреності, відмова від права власності, складання заповіту, публічна обіцянка винагороди, прийняття спадщини. При вчиненні одностороннього правочину воля виражається (виходить) від однієї сторони. Між цим така сторона може бути представлена декількома особами, прикладом чого може виступати видання довіреності двома та більше особами, спільний заповіт подружжя та ін. Аналіз розуміння як правочину, так і одностороннього правочину свідчить, що односторонні правочини: є вольовими діями суб`єкта; вчиняються суб`єктами для здійснення своїх цивільних прав і виконання обов`язків; спрямовані на настання правових наслідків (набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків). Викладена позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 19.08.2020 у справі № 201/16327/16-ц, де розглядалась справа про визнання довіреностей недійсними. Так, у Постанові ВС від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, зазначено, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Вказана позиція ВС підтримана також і в Постанові Великої Палати ВС від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17. На підставі вимог цивільно-процесуального законодавства України у позивачів є обов`язок довести обставини за заявленими підставами позову належними допустимими та достовірними доказами, чого не було зроблено з сторони позивачів та відповідно в процесі розгляду справи не була підтверджена доказами обставина того, що у позивача [PERSON] було відсутнє волевиявлення на укладання договору доручення та видання довіреності та що він довіреність не підписував. Таким чином, оскільки позивачами не було спростовано належними, достатніми, допустимими та достовірними доказами, суд застосовує презумпцію правомірності правочину і довіреності. Суд критично відноситься до посилань позивачів про встановлені органами досудового слідства факти шахрайства та використання підроблених документів та посилання на копію нібито несправжнього паспорта [PERSON] , на копію нібито справжнього паспорта [PERSON] , копію довідки Ф1 з органу міграційної служби на ім`я [PERSON] , та посилання позивачами на те, що особа, що підписала довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , пред`явила нотаріусу несправжній паспорт [PERSON] та що цей факт є начебто очевидним та встановленим органами досудового слідства. Відповідно до вимог ст. 222 КПК України зазначено, про недопустимість розголошення відомостей досудового розслідування. Так, відомості досудового розслідування можна розголошувати лише з письмового дозволу слідчого або прокурора і в тому обсязі, в якому вони визнають можливим. Слідчий, прокурор попереджає осіб, яким стали відомі відомості досудового розслідування, у зв`язку з участю в ньому, про їх обов`язок не розголошувати такі відомості без його дозволу. Незаконне розголошення відомостей досудового розслідування тягне за собою кримінальну відповідальність, встановлену законом. Судом досліджено та встановлено, що в матеріалах цивільної справи № 646/6006/19 відсутній дозвіл на розголошення відомостей досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12016220470009746 від 22.12.2016 за ч.3 ст. 190 КК України та відповідно не встановлені межі та перелік можливих для розголошення даних. Натомість всі перелічені документи, що долучені до матеріалів цивільної справи з сторони представника позивачів взяті шляхом фотокопіювання саме з кримінального провадження, враховуючи зміст пояснень позивачів в заявах по суті справи та заяв адвоката про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, так і зазначенням позивачами інформації, що оригінали наданих та долучених документів перебувають в провадженні у слідчого в ОВССУ в Харківській області ГУНП Немінущего С.С. Відповідно до\~вимог ст.\~78\~ЦПК України,\~зазначено,\~що суд\~не бере\~до уваги\~докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до вимог ч.6 ст. 82 ЦПК України зазначено, що саме вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до вимог ч.4 ст. 82 ЦПК України, серед підстав що звільніють від доказування, зазначено що обставини встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. В Постанові ВС у справі № 927/976/17 від 12.06.2018 зазначено, що преюдицію утворюють лише ті обставини які безпосередньо досліджувались і встановлювались судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині рішення. Судом встановлено, що враховуючи зміст Витягу в ЄДРДР, що знаходиться в матеріалах справи, на теперішній час досудове слідство триває, жодній особі не пред`явлено підозри та відповідно вирок у справі не приймався та справа не скеровувалась до суду, що визнається з сторони позивачів у справі. Як на підтвердження заявлених позовних вимог позивачі посилаються на встановлення Московським районним судом м. Харкова факту вчинення шахрайських дій відносно спірного нерухомого майна, проте суд вважає, що вказана обставина не береться до уваги судом, оскільки не підтверджена належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Так, в матеріалах цієї цивільної справи знаходиться Ухвала Московського районного суду м. Харкова від 28.12.2016 справа № 643/16439/16-к; провадження № 1-кс/643/2480/16, в описовій частині якої зазначено «в ухвалі слідчий суддя зазначає, що досудовим розслідуванням встановлено, що невідома особа, шахрайським шляхом заволоділа квартирою [ADDRESS] , що належить на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] », проте судом вказана обставина не встановлювалась, та це не є підставою, що звільняє від доказування позивачів. Судом встановлено, що позивачами та представником позивачів жодних доказів того, що вказане спірне нерухоме майно купувалось позивачем [PERSON] в 1995 році за згодою позивача [PERSON] та в інтересах родини також до матеріалів справи не надано, так як і не надано доказів, що вказане нерухоме майно придбане за спільні сумісні грошові кошти або отримано за спільною працею, що могло в підтверджувати обставину перебування у спільній сумісній власності. Суд також прийшов до висновку, що позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири від 14.09.2016 укладеного між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] пред`явлена до неналежного відповідача. Судом встановлено, що належним відповідачем у цій справі має бути не особа, що був повіреним у договорі купівлі-продажу від 16.09.2019, а саме особа яка була стороною цього правочину, саме позивач [PERSON] був продавцем за договором купівлі-продажу, та надав повноваження як на продаж квартири в його інтересах, так і на подання та підписання повіреним всіх необхідних документів, в тому числі і заяви про сімейний стан та про належність йому майна на праві приватної власності, відповідно до змісту довіреності від 29.07.2016. При пред`явленні позову до не до всіх відповідачів суд не вправі зі своєї ініціативи і без згоди позивача залучати інших відповідачів до участі у справі як співвідповідачів. Суд зобов`язаний вирішити справу за тим позовом, що пред`явлений, і стосовно тих відповідачів, які зазначені у ньому. При цьому процесуальний кодекс не визначає можливості одночасно бути і позивачем і відповідачем у справі, для цього існує можливість відповідача звертатись із зустрічними позовними вимогами які об`єднуються в одне провадження з первісним позовом за клопотанням відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтування позову обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. Висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц). Суд прийшов до висновку про зловживання правами з сторони позивача [PERSON] . Так, однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК). Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Згідно зі статтею 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У зв`язку з цим, добросовісність при правовому регулюванні цивільних відносин повинна розглядатися як відповідність реальної поведінки учасників таких відносин вимогам загальносоціальних уявлень про честь і совість. Іншими словами, щоб бути добросовісним, дії та вчинки учасників цивільних відносин мають здійснюватися таким чином, щоб вони викликали схвальну оцінку з боку суспільної моралі, зокрема в аспекті відповідності застосованих засобів правового регулювання тим цілям, які перед ним ставляться. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. Відповідно до частини третьої статті 16 ЦК суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої-п`ятої статті 13 цього кодексу. Аналіз частини другої статті 13 ЦК дає підстави для висновку, що недобросовісна поведінка особи, яка полягає у вчиненні дій, які можуть у майбутньому порушити права інших осіб, є формою зловживання правом. Формулювання «зловживання правом» необхідно розуміти, як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права, «injuria». Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Термін «зловживання правом» свідчить про те, що ця категорія стосується саме здійснення суб`єктивних цивільних прав, а не виконання обов`язків. Обов`язковою умовою кваліфікації дій особи як зловживання правом є встановлення факту вчинення дій, спрямованих на здійснення належного відповідній особі суб`єктивного цивільного права. Заборона зловживання правом по суті випливає з якості рівнозваженості, закладеної такою засадою, як юридична рівність учасників цивільних правовідносин. Ця формула виражає втілення в цивільному праві принципів пропорційності, співмірності, справедливості під час реалізації суб`єктивних цивільних прав і виконання юридичних обов`язків. Здійснення суб`єктивних цивільних прав повинно відбуватись у суворій відповідності до принципів правомірності здійснення суб`єктивних цивільних прав, автономії волі, принципів розумності і добросовісності. Їх сукупність є обов`язковою для застосування при здійсненні усіх без винятку суб`єктивних цивільних прав. Розглядаючи поняття розумності та добросовісності як принципів здійснення суб`єктивних цивільних прав необхідно враховувати, що розумною є поведінка особи, яка діє у межах, не заборонених їй договором або актами цивільного законодавства. Виходячи із аналізу норм, закріплених у ЦК, поняття «добросовісність» ототожнюється із поняттям «безвинність» і навпаки, «недобросовісність» із «виною». Такий висновок випливає із того, що за діяння, якими заподіяно шкоду внаслідок недобросовісної поведінки, може наступати відповідальність (наприклад, частина третя статті 39 ЦК), а оскільки обов`язковим елементом настання відповідальності, за загальним правилом, є вина, то такі діяння є винними. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання вимоги добросовісності. Суд вважає, що звернувшись до суду із позовом позивач здійснила зловживання своїми правами, оскільки переслідувала мету не допустити перебування квартири у власності особи яка на законних підставах набула право власності на цю квартиру. Судом встановлено, що Позивач [PERSON] заявила вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири не до особи, яка здійснила відчуження, тобто до неналежного відповідача, більш того належний відповідач [PERSON] є співпозивачем у справі, окрім цього у позові не ставиться питання про визнання вказаного майна спільною сумісною власністю та не ставиться питання про визнання за позивачем [PERSON] права власності на частину майна в порядку розподілу майна подружжя. Такі умисні дії позивача [PERSON] необхідно оцінити як недобросовісні, спрямовані на порушення права власника квартири, що набув право власності на законних підставах, що свідчить про наявність обставин, визначених частиною другою статті 13 ЦК. Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК) це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «nonconcedit\~venire\~contra\~factum\~proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Наприклад, у статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права вказується, що поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Суд має встановлювати порушення меж здійснення цивільних прав, оскільки у діях позивача наявні ознаки зловживання своїм правом на оскарження договору купівлі-продажу спірної квартири з підстав відсутності її згоди на вчинення цього правочину. До аналогічних висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 22.05.2019 у справі № 234/3341/15-ц також розглядаючи справу про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав відсутності згоди на продаж, та відмовив в задоволенні позову встановивши обставину зловживання правами позивачки. Суд критично відноситься до посилань позивачів на п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, як на підставу витребування спірного нерухомого майна у відповідача [PERSON] , оскільки докази того, що майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом відсутні в матеріалах справи. Віндикация, про яку вказують позивачі заявляючи похідну позовну вимогу про витребування майна - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388\~ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Тобто для того щоб заявляти віндикаційну вимогу, особа має бути власником майна перед тим, як майно вибуло з його володіння та ще в спосіб визначений в ч.1 ст. 388 ЦКУ, де міститься вичерпний перелік таких підстав. Відповідно до вимог ч.1 ст. 388 ЦКУ зазначено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублено власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Судом встановлено, що ані позивачі, ані представник позивачів не заперечували обставину того, що [PERSON] є добросовісним набувачем, та добросовісність набувача презюмується відповідно до вимог закону, та обов`язком особи яка заявляє вимоги, та посилається на недобросовісність набувача є довести це суду. Так, в матеріалах справи міститься Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що містить інформацію, що відповідач [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.2016, що був посвідчений нотаріально ПН ХМНО Харківської області Макушевою Н.В., реєстраційний номер 1163. Обставина укладання договору купівлі-продажу, який за правовою природою є оплатним визнається з сторони позивачів. Підстав для застосування п. 3 ч.1 ст. 388 ЦКУ з метою витребування нерухомого майна у добросовісного набувача [PERSON] у справі не має. Пунктом 6 статті 3\~ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини п`ятої статті 12\~ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Набувач визнається добросовісним, якщо при вчиненні правочину він не знав і не міг знати про відсутність у продавця прав на відчуження майна, наприклад, вжив усіх розумних заходів, виявив обережність та обачність для з`ясування правомочностей продавця на відчуження майна. При цьому в діях набувача не повинно бути і необережної форми вини, оскільки він не лише не усвідомлював і не бажав, а й не допускав можливості настання будь-яких несприятливих наслідків для власника. У випадку, якщо володілець речі знав чи повинен був знати, що здобуває річ в особи, яка не мала права на її відчуження, він вважається недобросовісним. Для визнання набувача недобросовісним необхідно встановити намір чи грубу необережність, що встановлюється, виходячи із презумпції добросовісності набувача. Відповідно до вимог п. 24-26 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, за зазначено, що: під час розгляду позову про витребування майна відповідач згідно зі статтею 388\~ЦК має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що він не знав і не міг знати (добросовісний набувач). У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (стаття 16 ЦК), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна. Згідно з позицією Верховного Суду від 13.11.2019 у справі № 645/4220/16ц, в якій також розглядався спір про витребування нерухомого майна: зазначено, що «Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів («Brumarescu v. Romania», №28342/95, §61, ЄСПЛ, від 28.10.99). Стаття 1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в 1-му реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в 2-му реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав серед іншого контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків утручання в право мирного володіння майном, повинні тлумачитись у світлі загального принципу, закладеного 1-ю нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності в розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання держоргану в право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти («East West Alliance Limited v. Ukraine», №19336/04, §166168, ЄСПЛ, від 23.01.2014). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував у схожих фактичних обставинах порушення ст.1 Першого протоколу конвенції (рішення у справі «Gladysheva v. Russia», від 6.12.2011; «Pchelintseva and others v. Russia» від 17.11.2016). Колегія суддів ураховує й позицію ЄСПЛ в іншій справі, де суд зазначив, що заявниця втратила право власності на квартиру після того, як у ході судового розгляду було встановлено, що Особа 5, який продав квартиру заявниці, набув її на підставі підробленого заповіту. Існувало як мінімум два рівня гарантій у справі перед тим, як квартира перейшла до Особи 5 як спадкоємця Особи 6 відповідно до законодавства. По-перше, існував обов`язок нотаріуса переконатися, що перехід права власності на квартиру Особи 5 стався відповідно до закону при розгляді й задоволенні заяви Особи 5 про визнання його спадкоємцем Особи 6. По-друге, міський комітет розглянув документи, подані Особою 5 для реєстрації його права власності на квартиру, з метою забезпечення дотримання відповідного законодавства та законності правочину, а також видав свідоцтво про право власності Особі 5. Влада не дала жодних пояснень щодо нездатності нотаріуса або міського комітету виявити шахрайство в діях Особи 5. У своїх доводах влада нічого не говорила про те, коли та як обман був виявлений або коли кримінальну справу стосовно дій Особи 5 було порушено. З огляду на те що Особа 5 був визнаний винним у шахрайстві 6.06.2001 і його засудженню передувало розслідування в цій справі та судовий розгляд, видається, що кримінальну справу про шахрайство з набуттям Особою 6 квартири Особи 5 практично збіглося з його визнанням як спадкоємця Особи 6 і реєстрацією правочину щодо квартири, яка відбулася в червні 2000 року. Той факт, що влада розслідувала дії Особи 5 і в той же час дозволила йому продати квартиру заявниці, є приводом для занепокоєння Європейського суду. Заявниця була позбавлена права власності на квартиру без компенсації та не могла розраховувати на отримання іншого житла від держави. Органи державної влади не забезпечили належної експертизи щодо законності правочинів з нерухомим майном. Проте заявниця не повинна була передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (рішення у справі «Alentseva v. Russia» від 17.11.2016). Конструкція, за якої добросовісний набувач утрачає майно й сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, завданих таким відчуженням. Суд дійшов до висновку, що задоволення позовних вимог про витребування спірної квартири від особи, яка є добросовісним набувачем, призведе до порушення ст.1 Першого протоколу до конвенції, оскільки в такому випадку на неї буде покладено індивідуальний та надмірний тягар, тому в задоволенні цих позовних вимог суд вирішив відмовити. Аналогічний висновок міститься і в Постанові Верховного Суду від 27 травня 2020 року у справі № 641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19), де зазначено, про те, що конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, у цьому випадку є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний і надмірний тягар. Щодо посилань позивачів про визнання права власності на квартиру суд прийшов до висновку, що така вимога є взаємовиключна до вимоги про витребування майна, та відповідно не підлягає задоволенню. Велика Палата ВС в Постанові від 05.06.2018 у справі № 338/180/17 зазначила, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України є неефективними. Оскільки доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, у зв`язку з необґрунтованістю, безпідставністю основної позовної вимоги, відповідно відсутні підстави для задоволення похідних позовних вимог, тому суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити у повному обсязі. Також Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29). Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст.\~141\~ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed