Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-31 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору недійсним. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що вона є одинокою людиною похилого віку, має І групу інвалідності довічно з 2010 року та потребує постійного стороннього догляду. У 2015 році вона потрапила до лікарні. В цей період відповідач, яка є сестрою її покійної колеги, запропонувала їй догляд та довічне утримання. 20 листопада 2015 року відповідач забрала її з лікарні та вони разом поїхали до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. Вона перебувала у пригніченому психологічному стані через різке погіршення здоров`я та підписала запропонований відповідачем та нотаріусом договір, зміст якого останні їй не зачитали та не пояснили наслідки його укладення. Після підписання договору відповідач деякий час піклувалась про неї та з часом почала все рідше приходити. 29 лютого 2016 року відповідач запропонувала їй підписати договір з метою конкретизації її обов`язків по договору довічного утримання. Зазначений договір було засвідчено головою правління ОСББ «Восход-2». Таким чином, вважаючи, що це договір довічного утримання, вона підписала договір купівлі-продажу, згідно якого передала у власність квартиру [ADDRESS] . Пунктом 4 договору купівлі-продажу квартири визначена ціна договору - 792903 гривні. Разом з тим, відповідач зазначені кошти їй не передавала. Вона фактично проживає у квартирі [ADDRESS] , сплачує за комунальні послуги та утримує квартиру. Просить суд ухвалити рішення, яким: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 20 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. та зареєстрований в реєстрі за № 1482; - визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року заяву позивача про забезпечення позову задоволено частково. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 31 серпня 2020 року виправлено описку в ухвалі Солом`янського районного суду м. Києва від 14 серпня 2020 року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09 грудня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представник позивача у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги та пояснення на заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 73-74), просила задовольнити позов у повному обсязі. Зазначила, що на момент підписання спірного договору позивачу було 95 років та вона знаходилась у лікарні з діагнозами, симптомами яких є ослаблення пам`яті, погіршення осмислення, розуміння, нестриманість. Таким чином, твердження відповідача щодо обізнаності позивача про укладення саме договору купівлі-продажу не відповідають дійсності. Позивач дізналась про те, що вона підписала договір купівлі-продажу, 15 липня 2020 року, коли вона, звернувшись за юридичною допомогою, з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виявила, що квартира їй вже не належить та була відчужена на підставі договору купівлі-продажу. Позивач вважала, що вона підписала договір довічного утримання та не читала спірний договір купівлі-продажу квартири, оскільки вона отримувала від відповідача 5000 гривень щомісячно та продовжувала проживати у квартирі, ключі від квартири не передавала. За таких обставин, строк позовної давності почався з 15 липня 2020 року та позивачем не пропущений при зверненні до суду. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що вона потребувала сторонньої допомоги. Гроші від відповідача були отримані позивачем за договором купівлі-продажу, про що вказано у договорі. Відповідач у добровільному порядку приходила до позивача та допомагала їй, проте домовленості про це між ними не було. Зазначив, що між сторонами укладався саме договір купівлі-продажу квартири, а договір від 29 лютого 2016 року є лише домовленістю сторін. Пояснив, що позивач пропустила строк позовної давності при зверненні до суду, оскільки спірний договір укладений 20 листопада 2015 року, особисто підписаний позивачем, а також було зроблено відповідні підписи в журналі нотаріальних дій сторонами договору. Отже, строк звернення до суду закінчився 22 листопада 2018 року. Разом з тим, [PERSON] з позовом про визнання договору недійсним звернулась до суду лише 06 серпня 2020 року. Третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Скринник С.М. у судове засідання не з`явився, направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу у його відсутність (а.с. 162). Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 20 листопада 2015 року між [PERSON] - Продавець, з однієї сторони, та [PERSON] - Покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 14-15). Представник позивача у судовому засіданні пояснила, що у 2015 році позивач потрапила до лікарні та в цей період відповідач запропонувала їй догляд та довічне утримання. 20 листопада 2015 року відповідач забрала позивача з лікарні та вони разом поїхали до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Скринника С.М. Позивач перебувала у пригніченому психологічному стані через різке погіршення здоров`я та підписала запропонований відповідачем та нотаріусом договір, зміст якого останні їй не зачитали та не пояснили наслідки його укладення. 29 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір, відповідно до якого відповідач взяла на себе зобов`язання по утриманню та забезпеченню позивача (а.с. 16). З цього договору вбачається, що відповідач зобов`язується кожний місяць виплачувати позивачу грошові кошти для життєзабезпечення в сумі 5000 гривень, сплачувати всі комунальні послуги та забезпечити проживання та користування позивачем квартирою [ADDRESS] . Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У частинах 1-3, 5 статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позов про визнання договору купівлі-продажу недійсним позивач пред`явила з підстав його вчинення внаслідок помилки, оскільки вона мала намір укласти з відповідачем договір довічного утримання і грошові кошти за договором купівлі-продажу не отримувала. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). У п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» судам роз`яснено, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Виходячи зі змісту статей 203, 655 ЦК України договір купівлі-продажу вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача та стан її здоров`я; наявність у позивача іншого житла, крім спірного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором купівлі-продажу покупцеві та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору купівлі-продажу. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору купівлі-продажу замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору купівлі-продажу та роз`яснення нотаріусом суті договору, а й за іншими вищеперерахованими обставинами. Встановлено, що позивач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , інше житло відсутнє, вона є пенсіонером, людиною похилого віку, має І групу інвалідності довічно з 2010 року, що підтверджується довідкою до Акта огляду МСЕК серія КВ-1 № 011240 (а.с. 10). 20 листопада 2015 року між [PERSON] - Продавець, з однієї сторони, та [PERSON] - Покупець, з іншої сторони, укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 14-15). Зазначений договір був посвідчений за реєстровим № 1482 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скринником С.М. Після укладення спірного договору позивач продовжила проживати в квартирі [ADDRESS] , ключі від квартири не передавала, а відповідач, в свою чергу, не вселилась у спірну квартиру з моменту укладення спірного договору, проте щомісячними платежами надавали позивачу грошові кошти в розмірі 5000 гривень. Оплату комунальних послуг позивач здійснює особисто, що підтверджується наданими квитанціями про оплату комунальних послуг (а.с. 20-31). Крім того, після укладення договору купівлі-продажу квартири та набуття права власності на неї, новий власник (відповідач [PERSON] ) укладає з попереднім власником (позивачем [PERSON] ) договір від 29 лютого 2016 року (а.с. 16). За умовами цього договору новий власник квартири зобов`язується перед попереднім власником квартири сплачувати всі комунальні послуги, електроенергію, опалення в повному обсязі (п. 2.1. договору). Зазначені обставини та докази у своїй сукупності переконують у відсутності наміру та волі позивача на відчуження спірної квартири шляхом укладення саме договору купівлі-продажу житлового будинку, яка була та є її єдиним місцем проживання, а вона потребувала догляду в силу віку та життєвих обставин, що склалися. Встановлені обставини справи підтверджують вчинення правочину внаслідок помилки, що охоплюється змістом ст. 229 ЦК України. Посилання сторони відповідача на умови договору, за яким сторони дійшли згоди щодо усіх його істотних умов та підтвердили це своїми підписами, з оцінкою поряд з іншими зазначеними обставинами, що не відображали дійсну волю позивача, отже не можуть бути вирішальними для відмови у задоволені позовних вимог. Представник відповідача зазначив, що позивач пропустила строк позовної давності при зверненні до суду, оскільки спірний договір укладений 20 листопада 2015 року та особисто підписаний позивачем, а також було зроблено відповідні підписи в журналі нотаріальних дій сторонами договору. Отже, строк звернення до суду закінчився 22 листопада 2018 року. Разом з тим, [PERSON] з позовом про визнання договору недійсним звернулась до суду лише 06 серпня 2020 року. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Вбачається, що позивач дізналась про те, що вона підписала договір купівлі-продажу, 15 липня 2020 року з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якої остання виявила, що квартира їй вже не належить та була відчужена на підставі договору купівлі-продажу. За таких обставин, строк позовної давності почався з 15 липня 2020 року та позивачем не пропущений при зверненні до суду (06 серпня 2020 року). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання оспорюваного договору недійсним, оскільки договір купівлі-продажу квартири від 20 листопада 2015 року не відповідає вимогам, що законодавчо встановлені до правочинів. Позивач також просить суд ухвалити рішення, яким визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначена вимога задоволенню не підлягає, оскільки після визнання правочину недійсним відновлюється право власності позивача на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 листопада 2012 року. У такому випадку не потребується підтвердження її існуючого права власності ще й окремо за рішенням суду. За таких обставин, позовна заява підлягає задоволенню частково. З урахування часткового задоволення позову, на підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь держави підлягає 840 гривень 80 копійок судового збору.

Outcome: partial