Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

у січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «Укрсоцбанк» про стягнення збитків за договором банківського вкладу. Свої вимоги обґрунтовував неправомірністю дій банку по стягненню з нього комісії за фактичне повернення вкладу згідно договору № 26302011373993 від 12 серпня 2014 року, оскільки банк повернув йому меншу суму, ніж було внесено ним на депозит, що є грубим порушенням його прав як споживача банківських послуг. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Просив суд відмовити у їх задоволенні в повному обсязі. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно зі ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Крім того, як визначає п. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, на думку суду, наявність підписаних правочинів свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і що зовнішній вираз їх волі відповідає внутрішньому. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Вказане також не заперечувалось сторонами та доказів на підтвердження зворотного ними в розпорядження суду надано не було. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу (ст. 1058 ЦК України). Договір банківського вкладу укладається у письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. У разі недодержання письмової форми договору банківського вкладу цей договір є нікчемним (ст. 1059 ЦК України). Так, судом встановлено, що між сторонами у справі 12 серпня 2014 року укладено договір банківського вкладу № 26302011373993 строком до 12 листопада 2014 року з процентною ставкою у розмірі 19,50% (а.с. 5-6). Того ж дня між сторонами укладено договір банківського рахунку [NUMBER] (а.с. 7-8). Відповідно до умов договору банківського вкладу банк відкрив [PERSON] депозитний рахунок, на який перерахував кошти останнього в розмірі 300 001,00 грн., на умовах, визначених цим договором, та Правилами обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк», та зобов'язався в кінцеву дату перерахувати суму депозиту на рахунок останнього [NUMBER] (п. п. 1.1., 2.3. договору). Судом встановлено та це не заперечується сторонами у справі, що згідно умов договору банківського вкладу банк 12 листопада 2014 року перерахував кошти позивача на рахунок останнього [NUMBER], а позивач того ж дня отримав кошти зі свого, що в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Разом з тим, звернувшись до суду, позивач посилався на порушення його прав як споживача, оскільки за повернення коштів банком було знято комісію в розмірі 2 248,50 грн., тому в силу ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» банк має відшкодувати завдані йому збитки у вказаному розмірі. Однак, суд критично розцінює вказані твердження позивача, а тому не приймає їх до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, укладені між сторонами договори є чинними, в установленому законом порядку недійсними не визнані. Доказів на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Згідно п. п. 4.3. договору банківського вкладу підписанням останнього вкладник - [PERSON] засвідчив, що він ознайомлений з Правилами обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк», та погодився на визнання їх положень обов'язковими до застосування до відносин, які виникли на підставі цього договору (а.с. 6). Згідно розділів 1, 5 Правил обслуговування банківських вкладних (депозитних) рахунків фізичних осіб, відкритих у ПАТ «Укрсоцбанк», перелік та вартість послуг з розрахунково-касового обслуговування, що надаються банком клієнту, визначається у тарифах, що діють у банку. Списання вартості послуг за розрахунково-касове обслуговування в порядку договірного списання здійснюється з рахунку клієнта в гривні, зазначеного в договорі, в строки на умовах, визначних в цих Правилах. Тарифи на основні послуги з розрахунково-касового обслуговування затверджуються рішенням тарифного комітету ПАТ «Укрсоцбанк» та оприлюднюються шляхом їх розміщення на інформаційних стендах в приміщеннях банку та на cайті www.unicredit.com.ua. Таким чином, наведене дає підстави суду вважати, що прав позивача банком порушено не було, оскільки останній був проінформованих про тарифи на основні послуги з розрахунково-касового обслуговування банком. Також, на думку суду, слід звернути увагу на те, що підписавши договори, позивач засвідчив про те, що він не вважає умови останніх невигідними для себе, дискримінаційними та несправедливими. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. ст. ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, зокрема щодо порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, як наслідок, який випливає з вищезазначеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 203, 215, 233, 1058, 1059 ЦК України,

Outcome: dismissed