Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, який в подальшому було неодноразово уточнено. В обґрунтування своїх уточнених позовних вимог [PERSON] зазначив, що його батьком [PERSON] із співавторами, у тому числі і ним, інтелектуальною, творчою працею було розроблено пристрій подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів. 08.09.1994 року його батьком від імені ліцензіара (авторів ноу-хау) з відповідачем ПАТ «Дніпроспецсталь» було укладено ліцензійний договір № 1.30.192 «Про передачу «ноу-хау» пристрою подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів. Згідно умов договору ліцензіар надає ліцензіату на строк дії цього договору і за винагороду, що виплачується ліцензіатом, невиключну ліцензію на використання пристрою в обумовлених Договором межах. Ліцензіат має право на експлуатацію обладнання на своїй території з урахуванням положень договору. Кожен пристрій обслуговується ліцензіаром або його представником із щомісячною оплатою праці у розмірі трьох робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних. У зазначену суму входять платежі за використання пристрою (п.7.1.4 договору). Договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою (п.13.1). Завод не пред`являє претензій до роботи пристрою, не допускає для обслуговування і не оплачує використання пристрою, чим порушує договір. У зв`язку із цим позивач просить стягнути з ПрАТ «Дніпроспецсталь» грошові кошти з розбивкою по місяцях в розмірі 93895,11 грн. по вересень включно, згідно уточнення позовних вимог від 19.07.2020 року. Згідно відзиву на позовну заяву та відзиву на уточнену позовну заяву представник відповідача Берчук С.Г. просила суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність доказів, які б підтверджували кожну обставину. Фактично з 2012 року пристрій не обслуговується позивачем, жодного доказу в обґрунтування того, що відповідач не допускає позивача до пристрою для обслуговування суду не надано, тому підстави для стягнення суми, що є платою за обслуговування, відсутні. Крім того, прилад не використовується ПрАТ «Дніпроспецсталь», про що відповідач повідомив [PERSON] заявою № 2-9/19. У даній заяві відповідач просив прибути для демонтажу, але позивач на виконання робіт не прибув, і ПрАТ «Дніпроспецсталь» провів демонтаж самостійно, про що був складений акт. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримав свої уточнені позовні вимоги у повному обсязі та просив їх задовольнити. Пояснення суду в обґрунтування позовних вимог надав аналогічні тим, що викладені в уточненій позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Берчук С.Г., яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі та просила у їх задоволенні відмовити з підстав, наведених у відзиві. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні був досліджений ліцензійний договір № 1 про передачу «ноу-хау» приладу подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів, який був укладений 08.09.1994 року між [PERSON] , як ліцензіаром, який діяв на підставі довіреності від інших авторів, які надали ліцензіару право на ведення від свого імені переговорів про надання ліцензії на «ноу-хау» в цілях спільного з ліцензіатом виготовлення, використання і обслуговування приладів з правом укладення договорів, та ВАТ «Дніпроспецсталь», правонаступником якого є ПрАТ «Дніпроспецсталь». Згідно з п.2.1 договору ліцензіар надає ліцензіату на строк дії цього договору і за винагороду, що виплачується ліцензіатом невиключну ліцензію на використання пристрою конструкції авторів. Пунктом 5.4.1 договору передбачено, що у разі, якщо пристрій не задовольнить вимогам правил техніки безпеки або виявиться неефективним, ліцензіат вправі розірвати договір, при цьому ліцензіат позбавляється права використовувати пристрій подачі повітря в кабіни кранів конструкції авторів без відновлення дії ліцензійного договору. Відповідно до пункту 7.1.4 укладеного договору, кожний повітряприймач, обслуговується ліцензіаром або його представником з щомісячною оплатою праці у розмірі 3-х робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних (щомісяця), з моменту введення приладу в дію. В зазначену суму входять платежі за використання пристрою. На вказаний час оформлюється та оплачується відрядження одному представнику ліцензіара. Платежі по п. 7.1 перераховуються за місцем проживання ліцензіара або його представника протягом 10-ти днів, наступних за звітним місяцем з оплатою переказу ліцензіатом (п.7.2 договору). Цей договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою та автоматично розповсюджується на весь час використання всіх пристроїв конструкції авторів, у т.ч. на всі пристрої, що виготовлені та використовуються ліцензіатом без повідомлення ліцензіара (п.13.1, п.13.2). Пунктом 13.2, 13.3 договору передбачено, що кожна із сторін має право достроково розірвати цей договір шляхом письмового повідомлення, якщо інша сторона не виконає будь-яку умову за договором. Однак, стороні, що не виконала свого зобов`язання, буде надано 6 місяців для усунення порушення. На виконання договору співавтори приладу користуються рівними правами і вправі доручати та передоручати виконання договору за довіреністю своїм представникам (п.14.4.1). Авторами у вказаному договорі зазначені: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Ліцензійний договір № 1 був укладений 08.09.1994 року, тобто під час дії Цивільного кодексу в редакції 1963 року і до набрання чинності нового ЦК України з 01.01.2004 року. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав законної сили 01.01.2004 року, Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Відповідно до вимог ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 р., що діяла під час укладення між сторонами вищевказаного договору), договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визначені такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 161 ЦК України (в редакції 1963 р.) зобов`язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов`язань та одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст. 162 ЦК України в редакції 1963 р.). Аналогічні норми містяться у ст. ст. 525, 526 ЦК України в редакції 2003 р., який набрав чинності 01.01.2004 р. А саме, згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не допускається. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, що передбачено ст. 629 ЦК України. Частиною 1 статті 651 ЦК України ( в редакції 2003 р.) визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Заперечуючи проти позову, представник відповідача Берчук С.Г. посилалась на той факт, що відповідний пристрій позивачем не обслуговувався, крім того, він не використовується на ПрАТ «Дніпроспецсталь». Однак, дані заперечення суд відхиляє, виходячи з наступного. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, згідно дослідженого у судовому засіданні рішення Заводського районного суду м.Запоріжжя від 05.08.2016 року, яке ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 25.01.2017 року було залишено без змін, судом був встановлений факт порушення Ліцензійного договору № 1 від 08.09.1994 року з боку ПАТ «Дніпроспецсталь» та присуджено до стягнення суми заборгованості за використання пристрою з вересня 2012 року по дату винесення рішення у розмірі 49725,08 грн. на користь [PERSON] . Як вже було зазначено судом, відповідно до п. 7.1.4 ліцензійного договору, кожний повітряприймач, що використовується, обслуговується ліцензіаром або його представником з щомісячною оплатою праці у розмірі 3-х робочих днів слюсаря 6-го розряду основного цеху з нарахуванням преміальних (щомісяця), з моменту введення пристрою в дію. В зазначену суму входять платежі за використання пристроїв. Пунктом 13.1 укладеного між сторонами договору передбачено, що договір укладений на весь час використання запропонованого пристрою. Цей договір автоматично розповсюджується на весь час використання всіх приладів конструкції авторів, в тому числі і на всі пристрої, що виготовлені і використані ліцензіатом без повідомлення ліцензіара(п.13.2). Відповідно до п. 13.3 кожна із сторін має право достроково розірвати цей договір шляхом письмового повідомлення, якщо інша сторона не виконає будь-яку умову по договору. Однак, стороні, що не виконала свого обов`язку, буде надано 6 місяців для усунення порушення. Згідно п. 13.4 договору, якщо цей договір буде достроково розірваний у зв`язку з невиконанням ліцензіатом своїх зобов`язань, він позбавляється права використовувати пристрій конструкцій авторів у будь-якій формі і зобов`язаний повернути ліцензіару всю технічну документацію. Отже, відповідно до умов договору передбачено проведення платежів не лише за обслуговування пристрою, а й за його використання. Згідно відповіді представника ПрАТ «Дніпроспецсталь» № 2-9/19 від 07.02.2020 року на території ПрАТ «Дніпроспецсталь» за період з 1994 року по 2020 рік відповідачем використовувався один пристрій подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів на крані № 243, травільне відділення калібрувального цеху (а.с.84). Згідно з актом від 28.02.2020 було здійснено демонтаж приладу подачі зовнішнього повітря в кабіну мостового крану № 243, після демонтажу було виявлено зменшення товщини стінки несучої металоконструкції механізму підйому стрічки через вплив агресивного середовища. Виявлені недоліки унеможливлюють повторне встановлення приладу та його використання (а.с.125). Про намір проведення демонтажу приладу та про розірвання договору № 1.130.192 від 08.09.1994 року [PERSON] був повідомлений заявою № 2-9/19 від 19.11.2019 року (а.с.69) Позивач просив не приймати в якості доказу акт від 28.02.2020 року, посилаючись на відсутність допустимих та достатніх підстав для демонтажу приладу та для розірвання ліцензійного договору, однак з огляду на те, що вирішення питання щодо правомірності демонтажу приладу подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів та інших машин, встановлений за договором № 1.103.192 від 08.09.1994 року на кран № 243 у калібровому цеху виходить за рамки позовних вимог у розумінні ч.1 ст. 13 ЦПК України, а сам факт демонтажу даного приладу позивачем не спростований, тому суд приймає зазначений акт в якості належного та допустимого доказу. Отже, у судовому засіданні був доведений факт використання ПрАТ «Дніпроспецсталь» приладу подачі зовнішнього повітря в кабіни мостових кранів та інших машин, встановлений за договором № 1.103.192 від 08.09.1994 року, а тому позивач [PERSON] , як сторона договору, має право вимагати виконання умов договору та стягнення на його користь платежів за використання пристрою. Судом встановлено, що оплату за використання пристрою позивач не отримує з дати винесення рішення Заводським районним судом м. Запоріжжя, тобто з вересня 2016 року до моменту демонтажу приладу, тобто до 28.02.2020 року, а тому його позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на його користь суми заборгованості по платежам за ліцензійним договором є обґрунтованими, але підлягають частковому задоволенню у загальному розмірі 78871,89 грн., виходячи з такого розрахунку: 13067,07 грн. / 167 * 1 * 8 *3 * 42, де: 13067,07 грн. - заробітна плата слюсаря 6-го розряду; 167 - загальна кількість робочих годин в місяць; 1 - кількість використаних пристроїв; 8 * 3 - кількість годин в місяць, що підлягають оплаті; 47 - кількість місяців заборгованості. Дані про середню заробітну плату слюсаря 6-го розряду та про загальну кількість робочих годин в місяць підтверджуються довідкою представника ПрАТ «Дніпроспецсталь» № 2-9/19 від 07.02.2020 року (а.с.84). Крім того, правильність даного розрахунку представником відповідача не оскаржувалась. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 768,40 грн., сплачена позивачем при подачі позову до суду. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial