Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У серпні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 20.07.2006 року між банком і [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого ПАТ КБ «ПриватБанк» надало відповідачці кредит у розмірі 3500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 48 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом. Оскільки відповідач належним чином не виконала своїх грошових зобов'язань, у неї станом на 23.06.2014 року виникла заборгованість у розмірі 11790,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1563,46 грн. та 10227,26 грн. у вигляді заборгованості по процентах за користування кредитом. Разом з тим, банк від вказаної суми 11790,72 грн. віднімає суму 466,7 грн., яка, відповідно до судового наказу Вільнянського районного суду від 29.07.2008 року вже була стягнута судом з відповідачки на користь банку як заборгованість за вищевказаним кредитним договором, що виникла на момент звернення до суду з заявою про винесення судового наказу, однак визначена судом сума відповідачкою сплачена не була. Таким чином, банк просить суд стягнути з відповідачки на користь банку 7979,91 грн., у тому числі: 7123,72 грн. - основну суму боргу за кредитом та процентах за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 356,19 грн. - штраф (процентна частина) за порушення строків внесення платежів. Свої вимоги банк обґрунтовує посиланнями на приписи та вимоги ст.ст. 525, 526, 527, 530, 599, 610, 629, ч.1 ст.634, ч.2 ст.1050 та ч.2 ст.1054 ЦК України, Умови і правил надання банківських послуг та Тарифи, пам'ятку клієнта, які для ознайомлення викладені на сайті банку. У судове засідання представник позивача не з'явився, проте надав суду заяву, відповідно до якої просить розглядати позов за його відсутності, наполягає на задоволенні позову на підставі тих доказів, що ним надані суду. Про причини неявки суд не повідомив, зважаючи на що, суд відповідно до ст.169 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Відповідачка та її представник позов не визнали. Не заперечуючи проти дійсності кредитного договору, представник відповідачки та вона сама просили застосувати позовну давність при розгляді спору, наголошуючи на тому, що строк дії договору закінчився більше 3-х років тому, про порушення свого права банку було відомо більше, чим три роки до того, як він звернувся з даним позовом, укладаючи даний договір позивачка не підписувала інших документів, окрім заяви на видачу їй кредиту на банківську картку, кредитною карткою вона давно не користується, а тому вимоги банку не підлягають судовому захисту. Суд, заслухавши пояснення відповідачки та її представника, дослідивши надані йому докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Так, 20.07.2006 між банком і [PERSON] був укладений кредитний договір, згідно якого вона отримала кредитну картку із лімітом у розмірі 3500 гривень. Кредитний договір був оформлений шляхом заповнення відповідачкою спеціальної форми, яка складалася із її Заяви та пам'ятки клієнта. За змістом Договору, відповідачка зобов'язалася щомісячного погашати частину кредиту та сплачувати відсотки за користування кредитом. Крім того, відповідно до Умов та правил надання банківських послуг було передбачено, що при порушенні позичальником строків платежів більш ніж на 30 днів, позивальник зобов'язаний сплатити банку відсотки за підвищеною ставкою та штраф. Як свідчить розрахунок заборгованості, поданий позивачем, відповідачка не в повному обсязі виконала свої обов'язки щодо погашення суми кредиту та сплати відсотків, внаслідок чого у неї станом на 23.06.2014 року виникла заборгованість у розмірі 11790,72 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 1563,46 грн. та 10227,26 грн. у вигляді заборгованості по процентах за користування кредитом, яка, в остаточному вигляді з урахуванням судового наказу Вільнянського районного суду від 29.07.2008 року складає 7979,91 грн., у тому числі: 7123,72 грн. - основну суму боргу за кредитом та процентах за користування кредитом, 500 грн. - штраф (фіксована частина) та 356,19 грн. - штраф (процентна частина) за порушення строків внесення платежів. Про Умови і правил надання банківських послуг та Тарифи, які для ознайомлення викладені на сайті банку відповідачці було повідомлено усно при написанні заяви про надання кредиту, будь-яких підписів під такими умовами вона не ставила і з цього приводу письмових підтверджень банк суду не надав. Банк вважає, що в даному випадку мав місце Договір приєднання і при його укладенні сторони керувались вимогами ч.1 ст.634 ЦК України, оскільки цей Договір складається із заяви кредитора та доданих до нього умов і правил надання банком послуг і тарифів. Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог ЦК та інших актів цивільного законодавства. Разом з цим при вирішенні даного спору суд враховує заяву відповідачки про застосування позовної давності при вирішенні спору, оскільки умови надання споживчого кредиту відповідачем не підписані, і позивач не довів укладення між сторонами договору, який передбачав би збільшення строку позовної давності, тому до правовідносин, що склалися між сторонами слід застосувати загальний трирічний строк позовної давності, передбачений законом. Згідно з ст.1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.256 ЦК позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю 3 роки (ст.257 ЦК). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Згідно ж п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується скорочена позовна давність в один рік. Окрім цього, ч.1 ст.259 ЦК передбачено, що позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі. Відповідно до ст.207 ЦК правочин уважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Під час розгляду даної справи позивачем не було надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли умови надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності на підставі ст.259 ЦК, а долучені до позовної заяви докази, в т.ч. і матеріали справи наказного провадження про стягнення з відповідачки на користь банку заборгованості за вищевказаним кредитним договором містять умови надання споживчого кредиту фізичним особам, в яких відсутні положення про збільшення строку позовної давності до 5 років, крім того, Умови і правил надання банківських послуг та Тарифи, які для ознайомлення викладені на сайті банку не є складовою частиною укладеного між сторонами договору, оскільки відповідачкою вони не підписувались, хоча, відповідно до приписів ст.207 ЦК України, правочин уважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони і якщо він підписаний його сторонами. Відповідно до вимог ст.10, ч.2 ст.59 та 60 ЦК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування і кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною в спорі, є підставою для відмови в позові, оскільки договір був підписаний сторонами 20.07.2006 року, про порушення свого права банку було відомо як на момент винесення судом судового наказу, так і в подальшому, оскільки, як вказував сам банк, відповідачка не сплачувала належні до сплати суми, а строк дії договору сплив 21.07.2007 року. Позовна заява позивачем подана у 21.08.2014 року, що явно перевищує встановлені законом строки позовної давності. Стосовно даного спору банк не надав суду жодних доказів про поважність причин пропуску ним строку позовної давності чи того, що позивачкою був підписаний правочин, яким би сторони узгодили продовжений строк давності, на протязі якого порушене право підлягає захисту, в зв'язку з чим, вимоги позивача судовому захисту не підлягають через сплив позовної давності та ненадання доказів того, що при укладенні договору відповідачка своїм підписом дійсно погодилась з тим, що у правовідносинах, що виникли після укладення цього правочину діє строк позовної давності у п'ять років. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed