Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася через свого представника [PERSON] до Радехівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON], [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні. В обґрунтування своїх позовних вимог представник позивача вказує, що згідно правовстановлюючих документів позивачу належить частка у розмірі 3/5 у праві власності на квартиру № 1 в житловому будинку № 37 по вулиці Шевченка в селі Тетевчиці, Радехівського району, Львівської області. Іншими співвласниками вищевказаного майна є відповідачі, кожен із яких володіє часткою у розмірі 1/5. На думку представника позивача, вказані частки є незначними і як наслідок не можуть бути виділені в натурі, оскільки дана квартира, як нерухома річ за таких обставин є неподільною. Представник позивача вказує, що припинення частки у спільному майні достовірно не завдасть істотної шкоди відповідачам, адже позивачем за їх згодою сплачено компенсацію відповідно до розміру їх часток у праві спільної часткової власності. Просить суд ухвалити рішення, яким припинити на користь [PERSON] право на частку, належну [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/5 кожного, у спільному майні квартирі № 1, що в будинку № 37 по вулиці Шевченка в селі Тетевчиці Радехівського району Львівської області. Позивач до суду не зявилася, хоча була належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила. Представник позивача до суду не зявився. Проте, подав суду письмове клопотання про розгляд справи за відсутності сторони позивача, на підставі наявних доказів. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, однак, подали до суду письмові заяви про слухання справи за їх відсутності, позов визнають. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення повністю з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно довідки № 6105 від 20 грудня 2016 року, виданої комунальним підприємством Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації»[ADDRESS] в житловому будинку № 37 по вулиці Шевченка в селі Тетевчиці, Радехівського району, Львівської області була зареєстрована на праві власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частинах кожному згідно свідоцтва про право власності виданого органом приватизації державного житлового фонду Радехівського ДКП «Будинкоуправління» від 04 серпня 1993 року (а.с.9). Згідно свідоцтва про одруження від 04 травня 2001 року, серії 1-СГ №097357 прізвище позивача у звязку з укладенням та реєстрацією шлюбу змінилося з «Лещук» на «Добош» (а.с.11). Позивачем, як єдиним спадкоємцем першої черги за законом було прийнято спадщину після смерті [PERSON]. Оскільки 29 грудня 2016 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1709. Майном, на яке було видано вищезгадане свідоцтво про право на спадщину за законом було 1/5 частини квартири № 1, що в будинку № 37 по вулиці Шевченка в селі Тетевчиці Радехівського району Львівської області (а.с.7). У звязку зі смертю [PERSON] 29 грудня 2016 року приватним нотаріусом Радехівського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] позивачу було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, яке зареєстроване в реєстрі за № 1708. Майном, на яке було видано вищезгадане свідоцтво про право на спадщину за законом було 1/5 частини квартири № 1, що в будинку № 37 по вулиці Шевченка в селі Тетевчиці Радехівського району Львівської області (а.с.6). Державна реєстрація права власності на частки на підставі вищевказаних правовстановлюючих документів була здійснена 29 грудня 2016 року. Таким чином, позивач є співвласником вищевказаного нерухомого майна, яке належить йому на праві спільної часткової власності у розмірі 3/5. Судом встановлено, що іншими співвласниками квартири є відповідачі [PERSON] та [PERSON], кожен з яких володіє часткою у розмірі 1/5 (а.с.5). Відповідно до положень ст. 355 Цивільного кодексу України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно вимог ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Зокрема, у постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-81цс11 Верховний Суд України акцентує увагу на тому, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пп. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї. Судом на підставі письмових доказів встановлено, що позивачу у вищезгаданому нерухомому майні належить частка у розмірі 3/5, а розміри часток відповідачів по 1/5, як співвласників квартири є незначними. [PERSON] того в матеріалах даної справи відсутні докази на підтвердження обставин, які давали б можливість виділити в натурі частку кожного з відповідачів з облаштуванням окремих входів та проведення інженерних мереж, комунікацій тощо. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової компенсації або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. За змістом ч. 1 ст. 183 ЦК України нерухоме майно є подільною річчю, оскільки його можна поділити без втрати цільового призначення. За висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 02 липня 2014 року у справі № 6-68цс14 та від 23 листопада 2016 року у справі № 357/11232/14-ц, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Правова позиція Верховного Суду України, висловлена за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень у цивільних справах з підстав неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, в силу вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Правових підстав для реалізації права відступити від такої правової позиції з одночасним наведенням відповідних мотивів суд не вбачає з огляду на тотожність як спірних правовідносин, так і правовідносин, які мали місце у справах, які були розглянуті Верховним Судом України. Обставина припинення частки у спільному майні достовірно не завдасть істотної шкоди відповідачам у справі, адже в матеріалах даної справи відсутні будь-які докази на підтвердження обставин завдання відповідачам шкоди припиненням частки у спільному майні. [PERSON] того, суд враховує, що згідно вимог ч. 2 ст. 364 ЦК України, позивачем було здійснено відповідну компенсацію вартості часток по 1/5 на користь та за згодою відповідачів. Вимогами ч. 1 ст. 61 ЦПК України, визначено, що обставини, визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що відповідачі позов визнають повністю, про що свідчать подані ними заяви. Положеннями ст. 174 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач пред'явити зустрічний позов. В силу вимог ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. За таких обставин, на переконання суду, визнання позову у даній справі відповідачами є їх процесуальним правом, передбаченим процесуальним законодавством. І таким правом щодо предмета спору відповідачі розпоряджаються на власний розсуд. Судом також встановлено, що визнання відповідачами позову жодним чином не суперечить закону, а також жодним чином не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин суд не вбачає правових підстав для постановлення ухвали про відмову у прийнятті визнання відповідачами позову і продовження судового розгляду. За таких обставин суд вважає, що позов позивача у даній справі є підставним та є таким, що підлягає до задоволення повністю.

Outcome: approved