Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-25 00:00:00

у серпні 2014 року позивач звернулася до суду із названим позовом у якому просила визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 8 липня 2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що 28 вересня 2002 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, перебуваючи в якому ними було придбано земельну ділянку загальною площею 0,1498 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на зазначену земельну ділянку було зареєстроване за [PERSON] У 2010 році шлюб із [PERSON] було розірвано. Однак, у 2014 році їй стало відомо, що 8 липня 2011 року [PERSON] було подаровано вказану земельну ділянку своїй матері [PERSON] Даний правочин вона вважає незаконним, оскільки він був вчинений без її відома та без її згоди, як того вимагає частина 3 статті 369 ЦК України. Крім того, укладення даного договору грубо порушує її право як співвласника, оскільки вона не виражала власного волевиявлення та не надавала згоди на відчуження земельної ділянки, яка належить їм з [PERSON] на праві спільної сумісної власності. В свою чергу, відповідач [PERSON] скористалася своїм правом, передбаченим статтею 123 ЦПК України та подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності у якій на підставі статей 319, 392 ЦК України просила визнати за нею право власності на ту саму, їй подаровану, земельну ділянку, а судові витрати просила покласти на відповідачів за зустрічним позовом. У судовому засіданні позивачка за первісним позовом та її представник первісний позов підтримали та просили про його задоволення із викладених у ньому підстав. Щодо задоволення зустрічного позову заперечували, вважаючи його безпідставним. В свою чергу співвідповідачка [PERSON] разом із представником заперечували щодо задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного позову, так як, на їх думку, земельна ділянка у смт Димер була придбана [PERSON] за особисті кошти, які йому подарували [PERSON] та [PERSON] із власних заощаджень. Вважали, що подароване нерухоме майно набуто [PERSON] відповідно до вимог закону. Аналогічну позицію у судовому засіданні висловив [PERSON] разом із своїм представником, про що надали письмові заперечення. Так, [PERSON] у суді пояснив, що дійсно, спірна земельна ділянка була набута ним із позивачкою за зустрічним позовом під час перебування ними у шлюбі. Однак, вона придбавалася ним за кошти, які йому було передано батьками саме для придбання земельної ділянки у смт. Димер Вишгородського району Київської області. Кошти колишньої дружини для придбання зазначеного нерухомого майна не використовувалися, хоча їй і було відомо про його наміри придбати земельну ділянку. Щодо посвідчення заяви про те, що він не перебуває у шлюбі під час укладення договору дарування із своєю матір'ю, відповідач повідомив, що дійсно підписував певні документи з метою відчудження майна, однак їх реального змісту і значення не розумів, так як не є фахівцем у галузі права. Вважав, що з урахуванням того, що земельна ділянка була придбана ним за його особисті кошти, то колишня жінка не мала права претендувати на частину такого майна. З приводу надання свого паспорта при укладенні оспорю ванного договору, у якому відсутня відмітка про розірвання шлюбу, зазначив, що у зв'язку із пошкодженням попереднього документа громадянина України, був вимушений отримати його повторно. Третя особа по справі до суду не з'явилася, про місце, день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не відомі. Просила розглядати справу без її участі. У судовому засіданні встановлено, що 28 вересня 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований виконкомом Новоборівської селищної ради Володарсько-Волинського району Житомирської області, актовий запис № 18 (а.с. 5). 1 лютого 2008 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі - продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON], згідно якого [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,1498 га, кадастровий номер 3221855300072720102, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6). Того ж дня, [PERSON] подала до приватного нотаріуса Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] заяву про свою згоду на купівлю її чоловіком [PERSON] названої земельної ділянки (а.с. 80). Рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 10 листопада 2010 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 7). 22 липня 2014 року рішенням Вишгородського районного суду Київської області, яке набрало законної сили, розділено спільне майно між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 112 - 129). Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 230651, зареєстрований 10 липня 2009 року, [PERSON] згідно договору купівлі - продажу земельної ділянки від 1 лютого 2008 року № 596 зазначений як власник земельної ділянки площею 0,1498 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 40). З розписки від 27 березня 2008 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували своєму сину [PERSON] кошти у розмірі 200 000 грн. для купівлі земельної ділянки за адресою [ADDRESS] (а.с. 41). Згідно висновку спеціаліста ФО-П [PERSON] ринкова вартість земельної ділянки площею 0,1498 га, за адресою: [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, станом на 20 серпня 2014 року становить 177 079 грн. (а.с. 42-45). Згідно договору дарування від 8 липня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] подарував [PERSON] земельну ділянку площею 0,1498 га, кадастровий номер 3221855300 07 272 0102, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 94). Того ж дня, [PERSON] подав нотаріусу заяву в якій повідомив, що набув земельну ділянку площею 0,1498 га, кадастровий номер 3221855300 07 272 0102, яка розташована за адресою: [ADDRESS], не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі (а.с. 95). З листа начальника Вишгородського районного підрозділу ПАТ «Київобленерго» від 10 лютого 2014 року № 52 адресованого [PERSON], вбачається, зокрема, що 8 липня 2011 року [PERSON] подарував земельну ділянку [ADDRESS], [PERSON] (а.с. 8). 10 листопада 2006 року між ТОВ КБ «Столиця» та [PERSON] було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № 23-100/06, згідно якого остання внесла грошові кошти в сумі 51 300 грн. Дата повернення вкладу Банком - 10 листопада 2008 року (а.с. 81-82). 10 січня 2008 року було укладено договір про внесення змін № 29 до Договору банківського вкладу (депозиту) від 10 листопада 2006 року № 23-100/06 яким пункт 1.1 викладено в новій редакції, згідно якого вкладник вносить в Банк грошові кошти в сумі 143 000 грн. (а.с. 83). Згідно заяви на видачу готівки від 1 лютого 2008 року № 1, [PERSON] було видано зі вкладу згідно договору від 10 лютого 2006 року № 23-100/06 кошти у розмірі 142 500 грн. та відсотки за період з 1 січня 2008 року по 31 січня 2008 року у розмірі 1 804 грн. 51 коп. (а.с. 84-85). Відповідно до довідки, виданої ПАТ «Банк Столиця», від 24 березня 2014 року № 01/70, [PERSON] з 1 липня 2004 року по 12 квітня 2012 року працювала в ПАТ «Банк Столиця» на посаді начальника відділу по роботі з персоналом. Дохід за період з листопада 2007 року по січень 2008 року склав 24 904 грн. 51 коп. (а.с. 86). З огляду на встановлені обставини судом зазначається наступне. Відповідно до статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Так, законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Позивачка [PERSON] обґрунтовує позов положеннями, закріпленими у статті 369 ЦК України, відповідно до якої правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень, посилаючись на правові норми, що врегульовують правовий режим спільної сумісної власності (стаття 368 ЦК України). В свою чергу, співвідповідач та його представник обґрунтовували власну позицію нормами матеріального права, які закріплені у статті 57 СК України, відповідно до якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто та майно набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. З урахуванням позиції учасників судового процесу, встановлених обставин по справи, які мають значення для її правильного вирішення, визначення норм матеріального права, що врегульовують правовідносини між сторонами по справі, судом зазначається про відсутність підстав для задоволення первісного позову громадянки [PERSON] виходячи із наступного. Судом встановлено, що придбання земельної ділянки по [ADDRESS] [PERSON] було здійснено під час перебування у шлюбі із позивачкою так як і її відчудження на користь матері, співвідповідачки [PERSON] В той же час, не спростованими залишились заперечення співвідповідача [PERSON] про придбання зазначеного нерухомого майна за його особисті кошти. Зокрема, допитані у судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] у суді посвідчили, що взимку 2008 року до них звернувся їх син [PERSON] із проханням надати йому грошові кошти для придбання земельної ділянки у смт. Димер Вишгородського району Київської області. На таке прохання сина вони звісно ж погодилися, так як мали певні заощадження, і через деякий час батько відвіз йому 200000 грн. Про що і була складена письмова розписка, про всяк випадок, для підтвердження факту передачі ними коштів [PERSON] Також, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] у суді дав наступні свідчення, що на початку 2008 року до нього звертався [PERSON] із проханням позичити кошти для придбання землі у смт. Димер Вишгородського району Київської області. Однак, у зв'язку із відсутністю у нього на той час коштів у потрібному [PERSON] розмірі, він йому відмовив. Інші відомості, викладені свідком предмету та підстав судового спору не стосуються. Також, зі змісту розписки, датованої 27 березня 2008 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] подарували [PERSON] 200000 грн. для придбання земельної ділянки у смт. Димері Вишгородського району Київської області. Розбіжності у показах свідків [PERSON] та співвідповідача [PERSON] щодо дати її складання суттєвого значення для вирішення первісного позову не мають, так як і [PERSON] і його батьки пояснили, що кошти було передано до укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки. В той же час, суд погоджується із доводами позивачки [PERSON], що зазначена розписка не є договором дарування у розумінні норм цивільного законодавства, якими окреслено правову природу, форму та зміст такого виду договору. Відповідно до статті 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Однак, в супереч вимогам статті 10 та 60 ЦПК позивачкою та її представником не надано належних доказів які б спростували докази та позицію співвідповідачів по справі, викладену у судовому засіданні, яка полягала в тому, що придбання земельної ділянки [PERSON] у смт. Димер було здійснено саме за кошти, які він отримав від своїх батьків. Так як і не надано належних доказів того, що при придбанні тієї ж земельної ділянки було використано її кошти, а не лише кошти, що належали [PERSON] Із комплексного аналізу фактичних обставин по справі у їх сукупності та взаємозв'язку, суд приходить до висновку, що 1 лютого 2008 року [PERSON], перебуваючи у шлюбі із [PERSON], придбав земельну ділянку по [ADDRESS] за особисті кошти. Тому, не дивлячись на відсутність у [PERSON] згоди, на той час ще дружини, [PERSON], під час дарування тієї ж земельної ділянки матері, підстав для визнання недійсним договору дарування від 8 липня 2011 року, судом не вбачається. Що стосується зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу [PERSON] про визнання права власності, то, на переконання суду, і він не підлягає задоволенню судом. Про суті, зустрічний позов ґрунтується на положеннях статті 392 ЦК України, відповідно до якої, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи із правової природи зустрічного позову, [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом у зв'язку із зверненням [PERSON] із позовом до суду про визнання недійсним договору дарування. Обґрунтування та обставини, викладені у зустрічній позовній заяві, встановлені судом при вирішенні первісного позову, за результатами якого суд прийшов до переконання про потребу відмовити у його задоволенні. Тому, з мотивів, викладених у зустрічній позовній заяві, судом не вбачається підстав для його задоволення та визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку по [ADDRESS] так як вона є власником зазначеної земельної ділянки, а її право на неї зареєстроване у встановленому законом порядку. З урахуванням викладеного, враховуючи положення статті 88 ЦПК України, не вбачається й підстав для стягнення на користь [PERSON] судових витрат.

Outcome: dismissed