Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-16 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач) про розірвання шлюбу, в якому просив: розірвати шлюб з Відповідачем, зареєстрований 06.08.1994 р. Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м.Києва, актовий запис № 1545. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 06 серпня 1994 року перебуває у шлюбі з Відповідачкою. Від шлюбу подружжя мають доньку - [PERSON], [INFO], сина - [PERSON], [INFO], доньку - [PERSON], [INFO], які на даний час проживають та будуть проживати з відповідачкою. Разом з тим, шлюбні відносини між сторонами фактично припинено, сторони мають протилежні погляди на шлюб та сім'ю, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу за думкою Позивача є неможливим, та окрім того, суперечило б його інтересам та інтересам спільних дітей. В судовому засіданні позивач-Сухов Ю.П. та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з наведених вище підстав. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, причини неявки не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не направила, про дату та час судового засідання повідомлялась двічі у встановленому законом порядку за зареєстрованою адресою, вказаною відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в м.Києві. Відповідно до положень ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч.1ст.225 ЦПК України постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Судом з'ясовано, що між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], Центральним міжрайонним управлінням реєстрації шлюбів м.Києва 06 серпня 1994 року зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено відповідний актовий запис за №1545 та видано Свідоцтво про шлюб від 06.08.1994р. (а.с.8). Після державної реєстрації шлюбу прізвища сторін визначені -чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON]. Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Мінського району м.Києва від 21.03.1998р. (а.с.9); сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів громадянського стану Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві від 22.01.2003р. (а.с.10); доньку - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції в м.Києві від 18.06.2009р. (а.с.11). Також з пояснень позивача встановлено, що сторони не вбачають можливості подальшого продовження шлюбних відносин і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дітей. Позивач наголошував на тому, що примирення між сторонами з метою збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із встановлених у судовому засіданні обставин вбачається, що сторони по справі втратили почуття любові та поваги один до одного, не підтримують сімейно-шлюбних відносин, тобто стали чужими людьми і не вбачають в подальшому можливості збереження шлюбу. Беручи до уваги наведене, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дітей, а тому шлюб потрібно розірвати. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved