Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення. У позовній заяві представник позивача в обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 27 квітня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/177-6, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 42\~000 доларів США\~, зі сплатою 11,85% річних, з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2016 року. З метою забезпечення виконання вказаного зобовязання між ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір № 357 від 27 квітня 2006 року, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості виконання [PERSON] зобовязань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/177-6 від 27 квітня 2006 року, нерухоме майно, яке знаходиться у стадії реконструкції, а саме: в житловому будинку літ. А-9 квартира № 202, яка складається з 1,2,3,4,5,6,7 необладнана, загальною площею 69,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Отримавши суму кредиту [PERSON] свої зобовязання щодо повернення чергової частини кредиту та сплати відсотків за користування кредитом не виконала, у звязку з чим банком було надіслано позичальнику та поручителю повідомлення з вимогою дострокового погашення 08.406-297/ від 04 червня 2015 року, проте вказана вимога не була виконана, у звязку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 12 травня 2015 року складає 66\~034,23 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1\~359\~635,74 грн. У звязку з чим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, виселити мешканців з квартири, зняття їх з реєстраційного обліку та стягнення судового збору. Представник позивача надав суду заяву з проханням розглядати дану цивільну справу за його відсутності, в заяві вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с. 45). Відповідачі у судове засідання не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином шляхом надіслання судових повісток з викликом у судове засідання на адресу їх місця реєстрації (а. с. 31, 38, 41, 47), про причини неявки суду не повідомили, за таких обставин суд вважає можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог 8\~Розділу ІІІ ЦПК України. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення даного позову з таких підстав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.ст.\~10,\~60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 27 квітня 2006 року між акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/177-6, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 42\~000 доларів США\~, зі сплатою 11,85% річних, з кінцевим терміном повернення 26 квітня 2016 року (а.с. 12-13). З метою забезпечення виконання вказаного зобовязання між ПАТ «Укрсоцбанк» [PERSON] та [PERSON] укладено іпотечний договір № 357 від 27 квітня 2006 року, за умовами якого іпотекодавці передають в іпотеку іпотекодержателю у якості виконання [PERSON] зобовязань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 09.2/177-6 від 27 квітня 2006 року, нерухоме майно, що належить [PERSON], [PERSON] на підставі договору обміну квартири від 25 листопада 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 3494, та яке знаходиться у стадії реконструкції, а саме: в житловому будинку літ. А-9 квартира № 202, яка складається з 1,2,3,4,5,6,7 необладнана, загальною площею 69,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (14-16). У звязку з неналежним виконанням позичателем своїх зобовязань за кредитним договором банком було надіслано позичальнику та поручителю повідомлення з вимогою дострокового погашення 08.406-297/ від 04 червня 2015 року, проте вказана вимога не була виконана (а.с. 20, 21). Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованість за кредитним договором станом на 12 травня 2015 року складає 66\~034,23 доларів США, що у гривневому еквіваленті складає 1\~359\~635,74 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом 624\~365,12 грн.; сума заборгованості за відсотками 435\~693,79 грн.; пеня за несвоєчасне повернення кредиту 163\~665,61 грн.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків 135\~911,22 грн. (а.с.8-11). Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами\~Цивільного кодексу України\~та умовами укладених між сторонами договорів. Відповідно до ч. 1\~ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України\~зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1\~ст. 527 ЦК України\~передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобовязання. Згідно з ч.1\~ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до\~ст. 610 ЦК України\~порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК Української РСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відтак, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом цих норм особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у звязку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Таким чином оцінюючі докази досліджені у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідачами порушено зобовязання з погашення кредиту та сплати відсотків за користування ним, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки та встановлення порядку його продажу. При цьому суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог в частині виселення відповідачів та зняття їх з реєстраційного обліку за адресою квартири, що становить предмет іпотеки, оскільки як вбачається з тексту кредитного договору (п. 1.2) кредит був наданий на споживчі цілі з встановленням іпотеки, але відомостей про те. Що кредитні кошти були надані на придбання житла, яке становить (становитиме) предмет іпотеки. Оскільки позовні вимоги позивача задоволені, відповідно до ст. 88 ЦПК України\~суд вважає необхідним стягнути відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі 3654,00 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial