Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У серпні 2013 р. позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому, з урахуванням уточнення (зменшення) позовних вимог від 20.11.2013 р. поставлено питання про виділ [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в натурі у спільну часткову власність частину житлового будинку, який знаходиться в [ADDRESS], а саме: квартиру [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м., в яку входять: веранда 1-1 площею 9,1 кв.м., кухня 1-2 площею 5,3 кв.м., жила кімната 1-3 площею 7,4 кв.м., жила кімната 1-4 площею 7,2 кв.м., жила кімната 1-5 площею 16,5 кв.м., коридор 1-6 площею 6,3 кв.м. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачі на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом є спільними власниками 3/5 частин житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], а решта частини будинку (2/5) належить відповідачу [PERSON] Посилаючись на те, що між позивачами та відповідачем сталися неприязні стосунки, а будинок фактично поділено на дві частини, що становлять дві окремі кваритири з двома окремими входами, позивачі на підставі ст.364 ЦК України просили виділити в натурі належні їм частки майна у спільній частковій власності. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка представляла також інтереси інших позивачів, та представник позивача позов підтримали з підстав, викладених в ньому. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні 14.02.2014 р. не заперечуючи проти порядку користування будинком, який склався між сторонами, заперечували проти задоволення позову щодо виділення частин будинку в натурі, оскільки стверджували, що запропонований стороною позивача виділ є лише встановленням порядку користування, який не оспорюється. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, і це не заперечується сторонами, що домоволодіння за адресою: [ADDRESS] складається з двох квартир, які мають окремі вхідні двері, що підтверджується планом будинку згідно технічного паспорту на жилий будинок (а.с.8-9). Правом власності на 3/5 частини вищезазначеного будинку володіють три позивачі, кожній з яких після смерті [PERSON], згідно свідоцтв про право на спадщину за законом, належить по 1/3 часини (а.с.6,7,78). Зазначена частина будинку є квартирою [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м. Решта частина будинку, яка складає 2/5 частин від загальної площі будинку, на праві власності належить відповідачу та є квартирою [NUMBER]. З огляду на положення ст.61 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню, оскільки визнані сторонами. З матеріалів справи убачається, що в будинку наявна можливість виділу кожній зі сторін відокремленої частини будинку з самостійним виходом, і такий порядок користування фактично вже склався, що не погіршує житлових прав користувачів. Так, згідно висновку експерта за результатами проведення експертного будівельно-технічного дослідження №139 від 05.11.2013 р., технічна можливість виділу (поділу) в натурі житлових приміщень квартири [NUMBER] загальною площею 51,8 кв.м. від житлових приміщень квартири [NUMBER] загальною площею 45,7 кв.м. в житловому будинку загальною площею 97,5 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS], - існує (а.с.45-54). При цьому, експертом установлено, що квартири [NUMBER] та [NUMBER] мають окремі каналізації, опалення, водо- електро- та газопостачання, кожна група приміщень квартири [NUMBER] та квартири [NUMBER] мають окремі ізольовані один від одного виходи (входи), підходи та під'їзди до будинку, квартири розділені капітальною цегляною стіною. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. Відповідно до ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно частини 3 зазначеної статті, у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. За таких обставин, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин справи, того, що займана позивачами частина приміщення відповідає їх частці у власності, вимог закону, який регулює спірні правовідносини, суд вважає позовні вимоги доведеними повністю, тому - підлягаючими задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved