Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

У січні 2017 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про захист честі та гідності. В своїй позовній заяві зазначала, що 19 квітня 2016 року в Апеляційному суді Дніпропетровської області розглядалась апеляційна скарга на рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі № 2-3397/11 за позовом [PERSON] да [PERSON] про зобов'язання укласти договір оренди нежитлових приміщень та визнання права власності не нежитлові приміщення. З метою впливу на суд відповідачі, за твердженням позивачки, організували мітинг у складі біля двох десятків осіб, які тримали плакати із зазначенням, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON] чи [PERSON]), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є псевдо-активістами, політичними заробітчанами та корупціонерами. Відповідач [PERSON] у гучномовець викрикував образливі твердження щодо зазначених осіб і стверджував, що їх місце в тюрмі. Акція тривала близько двох годин. Після цього, акція перемістилась під стіни Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, де тривала близько однієї години. Позивачка вважала вказані дії неправомірними, такими, що ганьблять її честь та гідність та просила зобов'язати відповідачів у робочій день тижня та робочій час біля Апеляційного суду Дніпропетровської області розгорнути 10 плакатів розміром 1,2 м на 1,5 м, на яких літерами 20 см на 20 см зазначити, що відповідачі приносять свої вибачення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] у зв'язку з безпідставними звинуваченнями у псевдо-активістській діяльності, політичному заробітчанстві та корупції, а також потворити відповідні вибачення через гучномовець. Також просила зобов'язати відповідачів аналогічним чином провести спростування відомостей та вибачення перед Бабушкінським судом м. Дніпропетровська. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2017 року справу передано на розгляд до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська, у зв'язку з неможливістю утворення складу суду для розгляду справи (а.с. а.с. 29 - 30). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 квітня 2017 року справу передано на розгляд до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, у зв'язку з неможливістю утворення складу суду для розгляду справи (а.с. а.с. 61 - 62). Справу прийнята до розгляду Кіровським районним судом м. Дніпропетровська відповідно до ст. 117 ЦПК України (в редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), оскільки спори про підсудність між судами не допускаються, а справа передана з одного суду до іншого, має бути прийнята до розгляду цим судом. В ході розгляду справи в Кіровському районному суді м. Дніпропетровська позивачка неодноразово уточняла свої позовні вимоги. Додатково до первісних позовних вимог вказала, що відповідачем [PERSON] на його сторінці в Інтернет в соціальній мережі «Facebook» було поширено статтю «Прииски отечественного третьего сектора. Сонька - Золотая Ручка Екатеринославского новостроя и не только», що принижує честь, гідність та дулову репутацію позивачки та заподіяла позивачці моральну шкоду. Також, позивачка вказувала, що відповідач [PERSON] поширював в телефонному режимі відомості про смерть позивачки, що спричинило душевні страждання. У зв'язку з наведеним, позивачка додатково до попередніх позовних вимог просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь моральну шкоду в розмірі 100 000 грн. Крім того, просила залучити в якості третіх осіб без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. а.с. 82 - 86, 98, 93 - 98). В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимог та просила їх задовольнити, пояснила, що протягом тривалого часу разом з третіми особами без самостійних вимог приймає участь в судових процесах з [PERSON] та [PERSON] з приводу захисту житлових та майнових прав. Проведену акцію під будівлями суду та розміщення і поширення наклепницьких тверджень пов'язує з намаганням вплинути на суд та на неї задля відмови від такої діяльності та ухвалення судових рішень у спірних правовідносинах на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] Діяльність відповідача [PERSON] щодо її дискредитації пов'язує його заінтересованістю щодо інтересів інших відповідачів. Пояснила, що політичною діяльністю не займається і представником органів влади чи місцевого самоврядування вона не є. Треті особи без самостійних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судових засіданнях позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з мотивів, зазначених в позовній заяві з додатками. Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій зазначила. що підтримує позовні вимоги (а.с. а.с. 132). Третя особа без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про причини неявки не повідомила, повідомлялась про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідачі у судові засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. За цих обставин суд вважає за можливим розглянути дану цивільну справу у заочному порядку відповідно до вимог Глави 11 ЦПК України. Вислухавши пояснення учасників справи, показання свідків, розглянувши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. 19 квітня 2016 року біля приміщення Апеляційного суду Дніпропетровської області по вул. Харківська, 13 в місті Дніпрі відбувався мітинг, в якому брали участь близько двох десятків осіб. Вказані особи тримали плакати із зазначенням, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] ([PERSON] чи [PERSON]), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] є політичними, є псевдо-активістами, політичними заробітчанами та корупціонерами. Відповідач [PERSON] у гучномовець викрикував образливі твердження щодо зазначених осіб і стверджував, що їх місце в тюрмі. Акція тривала близько двох годин. Після цього, акція перемістилась під стіни Бабушкінського районного суду міста Дніпропетровська, де тривала близько однієї години. В судовому засіданні свідки та треті особи підтвердили, що учасник акції не могли визначитись, які саме дії відповідачки та третіх осіб викликають невдоволення та стали причиною проведення акції, у чому саме полягає політичне заробітчанство та псевдо-активістська діяльність. Як пояснив в судовому засіданні свідок [PERSON], особа, яка тримала плакат з прізвищем [PERSON] на його запитання вказував, що особисто її знає, проте не зміг впізнати позивачку, яка в цей час перебувала поруч. Учасники справи в судовому засіданні також стверджували про передачу учасникам акції грошових коштів, на підтвердження чого було посилались на відео, досліджене в судовому засіданні (а.с. 90). Відповідно до ч. 1 ст. 39 Конституції України громадяни мають право збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, про проведення яких завчасно сповіщаються органи виконавчої влади чи органи місцевого самоврядування. Як зазначено в абз. абз. 3 - 4 п.2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2001 від 19 квітня 2001 року у справі № 1-30/2001 право громадян збиратися мирно, без зброї і проводити збори, мітинги, походи і демонстрації, закріплене в статті 39 Конституції України, є їх невідчужуваним і непорушним правом, гарантованим Основним Законом України. Це право є однією з конституційних гарантій права громадянина на свободу свого світогляду і віросповідання, думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань, на використання і поширення інформації усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір, права на вільний розвиток своєї особистості тощо. При здійсненні цих прав і свобод не повинно бути посягань на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до абз. абз 2, 4 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб'єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов'язок відшкодувати завдану моральну шкоду. Враховуючи, що особи, які тримали спірні плакати, не мали особистого ставлення до подій, що розглядались в суді та конкретно до особи позивачки, не виявляли своїх особистих поглядів з приводу певних подій та персоналій, суд приходить до висновку, що спірна акція в частині розміщення на плакаті відомостей про позивачку, не була формою реалізації конституційної свободи зібрань та права на вираження поглядів, а мала на меті її дискредитацію в очах третіх осіб. Зважаючи на викладене, суд також не вважає твердження про належність позивачки до «псевдо-активістів» допустимим оціночним судженням, оскільки ні за формою подання, ні за обставинами справи, таке твердження не було результатом певного критичного сприйняття певної поведінки позивачки, яку особа, що тримала плакат, вочевидь взагалі не знає. Згідно ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України фізична особа, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 270 Цивільного кодексу України фізична особа, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст. 275 Цивільного кодексу України захист особистого немайнового права здійснюється у спосіб, встановлений главою 3 цього Кодексу. Суд також враховує практику Європейського Суду з прав людини (рішення у справах «Том проти Люксембург», «Лінгенс проти Авістрії», «Обершлік проти Австрії» тощо), відповідно до якої допустимої критики відносно публічних політичних діячів дійсно є ширшою, порівняно із звичайними громадянами, проте відзначає, що сама по собі активність позивачки щодо відстоювання її прав та законних інтересів не ставить її в один ряд з політичними діячами, представниками органів влади та місцевого самоврядування. Тому вона має право розраховувати на повагу до своєї честі та гідності як звичайний громадянин. Разом з тим, позивачкою не було доведено, що саме відповідачі є організаторами заходу, оскільки сам по собі факт розгляду Апеляційним судом Дніпропетровської області цивільної справи за участю [PERSON] та [PERSON], не свідчить про це. Так само не було доведено в судовому засіданні причетності відповідача [PERSON] до виготовлення та розміщення плакату з твердженнями про позивачку. Крім того, як зазначено в абз. абз. 1, 2 п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. У свою чергу, частина перша статті 34 Конституції України кожному гарантує право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у статтях 16, 277 ЦК. Таким чином, вимоги про зобов'язання провести акцію під стінами суду з розміщенням плакатів про вибачення відповідачів перед позивачем є неналежним способом захисту цивільних прав. Також позивачка вказувала, що відповідачем [PERSON] на його сторінці в Інтернет в соціальній мережі «Facebook» було поширено статтю «Прииски отечественного третьего сектора. Сонька - Золотая Ручка Екатеринославского новостроя и не только», а також ним в телефонному режимі було поширено відомості про смерть позивачки. Як зазначено в абз. 1 п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Згідно ч. 1 ст. 277 Цивільного кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. З наданих доказів можна встановити, що відповідач [PERSON] лише поширив статтю, яка була розміщена в мережі Інтернеті певною особою. В той же час, позивачка не ставила вимоги про надання їй прав на відповідь або про спростування інформації про себе на сторінці відповідача в соціальній мережі (якщо така сторінка дійсно належить відповідачу [PERSON]). Так само не було доведено, що відповідач поширював відомості про смерть позивачки з метою її дискредитації або іншого посягання на її честь і гідність. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода може полягати, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, а також може відшкодовується грішми. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки позивачкою не доведено вчинення відповідачами протиправних дій, які заподіяли їй моральну шкоду, в цій частині позовні вимоги також не підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України у зв'язку з відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати позивача відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed