Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

у січні 2019 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати арешт нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (ЄДРПОУ 34999049) №660/17 від 12.12.2004 року, реєстраційний номер обтяження 1585062 та зареєстрований 30.12.2004 за № 1585062 реєстратором: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9) та скасувати арешт нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] , накладений постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (ЄДРПОУ 34999049) №660/17 від 12.12.2004 року, реєстраційний номер обтяження 1652877 та зареєстрований 03.02.2005 за № 1652877 реєстратором: Дванадцята Київська державна нотаріальна контора (03148, м. Київ, вул. Гната Юри, буд. 9). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 12.01.2019 позивач разом зі своїм чоловіком звернулася до відділу з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Святошинської РДА м. Києва із заявою про реєстрацію місця проживання, оскільки чоловік позивача мав намір зареєструватися у квартирі [ADDRESS] , яка належить позивачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину від 27.01.2005, однак їм було відмовлено у реєстрації з підстав накладення арешту по виконавчому провадженні №660/17 відкритого стосовно батька позивача, який помер [INFO] . Вказане виконавче провадження було закінчено та знищено у зв`язку із закінченням трирічного терміну зберігання, а також позивач вказала, що арешт був накладений у зв`язку із наявністю заборгованості у її покійного батька по квартплаті, яку вона сплатила у повному обсязі ще у 2005 р. і надала докази про сплату ВДВС Святошинського РУЮУ м. Києві. Позивач у судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, 21.05.2019 подала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, про ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 21). Відповідач у судове засідання не з`явився про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 20). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] звернувся із заявою до відідлу з питань реєстрації місця проживання перебування фізичних осіб Святошинської РДА про реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , однак йому було відмовлено, оскільки на вказане майно накладено арешт на підставі постанови №660/17 від 21.12.2004 (а.с. 6). 27.01.2005 було складено договір про поділ спадкового майна в рівних долях на підставі свідоцтв про право на спадщину між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Згідно свідоцтва про право на спадщину від 27.01.2005 за законом позивач отримала у спадок спірну квартиру після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] (а.с. 9-11). Згідно листа Святошинського РВДВС м. Київ ГТЮУЮ у м. Києві від 17.01.2019 №д/4 встановлено, що у відділі в 2004 р. перебувало виконавче провадження №660/17, яке було закінчено та знищено у зв`язку із закінченням трьохрічного терміну зберігання, тому однозначно ідентифікувати арешт накладений постановою №660/17 не є можливим (а.с. 12). Як вбачається із довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що накладено арешт на підставі постанови №660/17 від 21.12.2004 ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві на нерухоме майно, а саме на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер обтяження №1585062 та №165877 (а.с. 13). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, ст. 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved