Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договорами позики. Позовна заява мотивована тим, що між ним та [PERSON] було укладено договори позики за умовами якого він передав відповідачу у позику грошові кошти, зокрема: 01 березня 2017 року у розмірі 16 500 грн, з кінцевим терміном повернення до 01 квітня 2017 року; 10 квітня 2017 року у розмірі 12 200 грн, з кінцевим терміном повернення до 10 травня 2017 року; 06 червня 2017 року у розмірі 2 000 грн, з кінцевим терміном повернення до 06 липня 2017 року, 30 червня 2017 року у розмірі 18 100 грн, з кінцевим терміном повернення до 30 липня 2017 року. На підтвердження передачі вказаних грошових коштів [PERSON] склав відповідні розписки. Позивач зазначає, що відповідач не виконав свої зобов`язання за вказаними договорами. Оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, які залишені відповідачем без виконання, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договорами позики у розмірі 76 959грн. 45 коп., що складається з: суми заборгованості, штрафних санкцій, передбачених пунктом 6 договорів позики та 3% річних від простроченої суми, а також стягнути судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І.В. від 27 січня 2020 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Призначено засідання у справі. Визначений частиною третьою статті 279 ЦПК України строк для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. [PERSON] до суду не подано відзиву на позову заяву, при цьому останній належним чином повідомлявся про розгляд справи у суді, а саме за зареєстрованим у передбаченому законом порядку місцем проживання направлялась позовна заява з додатками, ухвала про відкриття провадження у справі та судова повістка. У відповідності до статті 178 ЦПК України відповідач не скористався своїм процесуальним правом подання до суду відзиву на позовну заяву та/або заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомленням сторін, а тому суд вважав за можливе проведення заочного розгляду справи, відповідно статті 280 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 01 березня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 16 500 грн, зі строком повернення до 01 квітня 2017 року (а.с.8). На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] складено розписку (а.с.9). 10 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 12 200 грн, зі строком повернення до 10 травня 2017 року (а.с.6). На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] складено розписку (а.с.7). 06 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 2 000 грн, зі строком повернення до 06 липня 2017 року (а.с.10). На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] складено розписку (а.с.11). 30 червня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав у позику грошові кошти у розмірі 18100 грн, зі строком повернення до 30 липня 2017 року (а.с.12). На підтвердження передачі грошових коштів [PERSON] складено розписку (а.с 13). Відповідно до пункту 6 зазначених договорів, сторонами погоджено, що у разі прострочення повернення позики позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 50% від неповерненої суми позики, а також позикодавець вправі нараховувати пеню у розмірі подвійної облікової ставки від несплаченої суми за кожен день прострочення. Аналізуючи встановлені у справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявленіпозовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник,а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Судом встановлено, що укладений між позивачем та відповідачем письмовий договір позики є не лише фактом укладення договору, а й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику, а тому між сторонами виникли боргові зобов`язання. При цьому наявність оригіналу розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною першою статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановивши наведені обставини справи, дослідивши та оцінивши усі надані письмові докази й наведені доводи за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про те, що між сторонами виникли правовідносини, що випливають із договорів позики, що підтверджується наданими позивачем розписками, умови яких [PERSON] не виконав, тому із відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошові кошти, що складається із: суми заборгованості, штрафних санкцій, передбачених пунктом 6 договорів позики та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, у загальному розмірі 76 959 грн 45 коп. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 840 грн 80 коп.

Outcome: approved