Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду із названим позовом у якому, після уточнення позовних вимог, просив: - визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради № 337-16-У від 10.07.2008 року в частині затвердження технічної документації та передачі йому земельної ділянки площею 0,1081 га для обслуговування частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; - скасувати державний акт серії ЯЛ №323549, кадастровий номер 3221855300:11:2720707, що посвідчує його право на зазначену земельну ділянку; - визнати протиправним та скасувати рішення Димерської селищної ради № 337-16-У від 10.07.2008 року в частині передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,1242 га для обслуговування частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер; - скасувати державний акт серії ЯК № 871280, кадастровий номер 3221855300:11:272:0706 виданий на імя [PERSON], на названу земельну ділянку; - скасувати договір № 2-2384 дарування земельної ділянки площею 0,1242 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, Вишгородського району Київської області, кадастровий номер 3221855300:11:272:0706, укладений між [PERSON] та [PERSON] 30.09.2011 року та посвідчений державним нотаріусом Вишгородської районної державної нотаріальної кантори [PERSON]; - ухвалити рішення про розподіл житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області в натурі відповідно до ідеальних часток співвласників, однак із врахуванням наступного фактичного користування виділивши позивачу квартиру № 2 загальною площею 47,8 м.кв., житловою - 32,5 м.кв. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 6,9 м.кв., житлової кімнати, площею 10,1 м.кв., житлової кімнати, площею 9,6 м.кв., житлової кімнати 12,8 м.кв., коридору 4,7, м.кв. кладової 3,7 м.кв.; а [PERSON] - квартиру № 1 загальною площею 30,0 м.кв., житловою площею - 12,8 м.кв. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні площею 9,3 м.кв., житлової кімнати, площею 12,8 м.кв, коридору 4,8, м.кв. кладової 3,1 м.кв.; - ухвалити рішення про розподіл надвірних будівель та господарських споруд по зазначеній адресі і виділивши: [PERSON] погреб «В» площею 14,2 м.кв., сарай-кухню «З» 26,8 м.кв., туалет «К» площею 1,6 м.кв., [PERSON] погрібник «Г» площею 17,6 м.кв., погреб «Г» площею 6,5 м.кв., сарай «Ж» площею 26,4 м.кв. туалет «Д» площею 1.1 м.кв., огорожу «1-26» залишити у спільному користуванні; - витребувати з [PERSON] правовстановлюючі документи на належну їй частину житлового будинку та земельну ділянку. Крім, того просив стягнути з останньої на його користь судові витрати по сплаті судового збору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником 2/3 частини житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами в смт. Димер, вул. Бударіна, 37, а власником іншої 1/3 частини зазначеного будинку є [PERSON] На підставі державних актів на право власності останні мають право власності на присадибну земельну ділянку для обслуговування названого житлового будинку та господарських споруд. Позивач є власником земельної ділянки площею 0, 1081 га, а [PERSON] є власником 0, 1242 га. [PERSON] стверджує, що це є порушенням його прав та законних інтересів, оскільки [PERSON]. для обслуговування 1/3 частини житлового будинку має більшу площу присадибної земельної ділянки ніж він, у звязку з чим просить належне їм житловий будинок, з урахуванням фактичного користування виділити в натурі. У судовому засіданні позивач позов підтримав та просив про його задоволення, з викладених у ньому підстав. Відповідач проти позову заперечувала, вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та таким, що не ґрунтується на вимогах закону, просила суд позовні вимоги задовольнити частково, та визнати недійсним та скасувати державний акт серія ЯЛ № 323549, що посвідчує право власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1081 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37, в смт. Димер, Вишгородського району Київської області, кадастровий номер 3221855300:11:2720707. Представник Димерської селищної ради 06.02.2017 року будучи присутній в судовому засіданні, проти позову не заперечував, зазначив, що дійсно обидва державні акти в Державному земельному кадастрі містяться з порушенням координат, крім того зазначив, що є вагомим той факт, що позивач має більшу частину власності житлового будинку ні ж відповідач, а тому не заперечує про скасування спірного рішення селищної ради в частині затвердження технічної документації та державних актів на землю. В подальшому розгляд справи просив проводити за відсутності представника селищної ради, на підставі наявних доказів у справі та наданих ним пояснень. Заслухавши позицію учасників процесу, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про часткове задоволення уточнених позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. У ст.10 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником 2/3 частин житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер Вишгородського району Київської області на підставі ухвали Вишгородського районного суду про затвердження мирової угоди від 18.11.1998 року (а.с. 8). Рішенням виконавчого комітету Димерської селищної ради № 15 від 25.01.2000 року [PERSON] передано у приватну власність 0,105 га для обслуговування житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер (а.с. 11). Рішенням Димерської селищної ради № 94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року [PERSON] передано у приватну власність 0,8 га для обслуговування 1/2 частини житлового будинку по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер (а.с. 9-10). Рішенням Димерської селищної ради № 337-16-У від 10.07.2008 року затверджено технічну документацію та вирішено рахувати зокрема за [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1081 га для обслуговування житлового будинку, а також вирішено внести зміни в рішення № 94-11-ХХІУ від 24.11.2004 року (а.с. 71). Даним рішенням за [PERSON] також було затверджено технічну документацію та вирішено рахувати земельну ділянку площею 0, 1242 га (а.с. 71). На виконання зазначеного рішення селищної ради виготовлено державний акт серії ЯЛ № 323549 на імя [PERSON], що посвідчує право його приватної власності на земельну ділянку площею 0, 1081 га (а.с. 18). На імя [PERSON] також було виготовлено державний акт серії ЯК № 871280, що посвідчує її право власності на земельну ділянку площею 0,1242 га. (а.с. 88). 30 вересня 2011 року [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1242 га, про що на вищевказаному державному акті нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у звязку з її відчуженням (а.с. 88-92). Згідно висновку будівельно-технічної експертизи від 25.03.2016 року № 12847/15-43/5056/16-43, розділити житловий будинок літ. «А» по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер загальною площею 77,8 кв. м між співвласниками відповідно до їх ідеальних часток (1/3 та 2/3) та у відповідності до вимог нормативної документації не вбачається за можливе. Розподіл можливий при умові відступу від їх ідеальних часток (а.с. 13-32). Стосовно позовних вимог [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки судом зазначається наступне. Відповідно до\~ст. 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови у позові (ст.267 ЦК України). Відповідачем [PERSON] під час розгляду справи було наголошено про сплив строку позовної давності в частині вимог позивача [PERSON] щодо визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки, та просила про застосування позовної давності в частині цих вимог. Стаття 256 ЦК України\~визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність - це строк, протягом якого особа реалізувати належне їй матеріальне право на отримання судового захисту порушеного цивільного права чи інтересу шляхом предявлення в належному порядку нею чи іншою уповноваженою особою позову до суду. Відповідно до 257\~ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. ч. 1 та 5\~ст. 261 ЦК України\~перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. У вказаній справі, яка суд, вважає, що право [PERSON] на пред'явлення позовних вимог в частині визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки виникло у вересні 2011 року, з часу коли [PERSON] подарувала [PERSON] земельну ділянку площею 0, 1242 га, про що на державному акті серії ЯК № 871280, нотаріусом зроблено відмітку про перехід права власності на землю у звязку з її відчуженням та з цього часу було відомо [PERSON] про порушене право. Разом з тим, суд зазначає, що позовна давність за вказаними вимогами [PERSON] в частині визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки сплила у 2014 році, а з цими позовними вимогами до суду останній звернувся лише в січні 2015 року. Під час розгляду справи, [PERSON] не просив суд поновити строк позовної давності та не навів жодних поважних причин пропуску цього строку, а тому суд вважає за необхідним застосувати строк позовної давності у цій частині вимог [PERSON] та відмовити в частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування рішення органу місцевого самоврядування, державних актів на земельні ділянки. Висновком експерта Київського науково дослідницького інституту судових експертиз [PERSON] за результатами судової будівельно технічної експертизи від 25.03.2016 року за № 12847/15-43/5056/16-43 на розгляд суду запропоновано розподіл житлового будинку, господарських будівель та споруд домоволодіння № 37 по вул. Бударіна в смт. Димер Вишгородського району Київської області, житлового будинку: з відхиленням ідеальних часток співвласників; при умові відступу від вимог нормативної документації, щодо загальної площі приміщень, площі житлових та підсобних приміщень після розподілу; з врахуванням фактичного порядку користування приміщеннями житлового будинку; господарських будівель та споруд: з врахуванням їх розташування на земельній ділянці відносно один одного та відносно житлового будинку; з врахуванням розподілу житлового будинку; з врахуванням фактичного порядку користування господарськими будівлями та спорудами; без врахування самочинно влаштованих господарських споруд (гараж літ. «Л»); без врахування огорожі № 1-6; з врахуванням розробки, можливого в подальшому, варіантів розподілу або порядку користування земельною ділянкою. Згідно техпаспорта БТІ від 07.07.2003 року вказаний житловий одноповерховий, двоквартирний. Квартира № 1, яка знаходиться в користуванні відповідача [PERSON], загальною площею 30, 0 кв.м., житловою площею 12,8 кв.м., допоміжною площею квартири 9,3 кв.м., з площею приміщень які не опалюються 7,9 кв.м., яка має наступні приміщення: кухня позначення 1-1, площею 9,3 кв.м., житлова кімната позначення 1-2, площею 12,8 кв.м., коридор позначення І, площею 4,8 кв.м., та кладова кімната, позначення ІІ, площею 3,1 кв.м. Квартира № 2, яка знаходиться в користуванні позивача [PERSON], загальною площею 47,8 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м., допоміжною площею квартири 6,9 кв.м., з площею приміщень які не опалюються 8,4 кв.м., яка має наступні приміщення: кухня позначення 2-1, площею 6,9 кв.м., житлова кімната позначення 2-2, площею 10,1 кв.м., житлова кімната позначення 2-3, площею 9,6 кв.м., житлова кімната позначення 2-4, площею 12,8кв.м., коридор позначення ІІІ, площею 4,7 кв.м., та кладова, позначення ІV, площею 3,7 кв.м. Загальна площа вказаного житлового будинку складає 77,8 кв.м., житловою площею 45,3 кв.м., допоміжною площею будинку 16,2 кв.м., з площею приміщень, які не опалюються 16,3 кв.м. Квартири житлового будинку ізольовані між собою та мають окремі виходи. Станом на момент проведення дослідження між співвласниками житлового будинку склався порядок користування господарськими будівлями домоволодіння, а саме: в користуванні відповідача [PERSON] є сарай літ. «Г»; погріб під літ. «Г»; вбиральня під літ. «Д»; та сарай під літ. «Ж». В користуванні позивача [PERSON] є погріб під літ. «В»; сарай літ. «З»; вбиральня літ. «К»; гараж літ «Л» (самочинне будівництво). Огорожа № 1-6 перебуває у спільному користуванні. Під час розгляду справи та після проведення судової будівельно технічної експертизи відповідачем [PERSON] не було заявлено клопотань про призначення повторної експертизи щодо проведення судової будівельно технічної експертизи та не було запропоновано інших варіантів розподілу житлового будинку та надвірних будівель та господарських споруд. За змістом\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно з ч. 1\~ст. 159 ЦПК України\~суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Згідно з\~\~ ч. 1 ст.\~58, ч. 2 ст.\~59 ЦПК України\~належними є докази,\~\~які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини\~\~справи,\~\~які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування,\~\~не можуть\~\~підтверджуватись\~\~іншими засобами доказування. Згідно\~ст. 179 ЦПК України\~предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. В судовому засіданні відповідачем [PERSON] було долучено до матеріалів справи копії висновку експерта Київського науково дослідницького інституту судових експертиз [PERSON] за результатами судової будівельно технічної експертизи від 31.07.2017 року за № 9724/16-43/12407/17-43 на виконання постанови слідчого Вишгородського відділу поліції ГУНП в Київській області [PERSON] від 26.05.2015 року у кримінальному провадженні № 42015110150000031 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 березня 2015 року. Однак, вищевказана копія висновку експерта Київського науково дослідницького інституту судових експертиз [PERSON] за результатами судової будівельно технічної експертизи від 31.07.2017 року не завірена належним чином, та є предметом доказування в рамках кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 березня 2015 року за № 42015110150000031, а тому не може братись судом до уваги, оскільки не є належним доказом по вказаній цивільній справі. Крім того, не містить у собі інформації щодо предмета доказування. [PERSON] за ст.364 ЦК України, як співвласник має право на виділ у натурі частки майна, що є у спільній частковій власності. У постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року у справі №6-12цс13, яка є обов'язковою для судів України в силу\~ст.360-7 ЦПК України, зазначено, що при встановленні порядку користування будинком кожному із співвласників передається в користування конкретна частина будинку з урахуванням його частки в праві спільної власності на будинок. Разом із тим виділені в користування приміщення можуть бути і неізольовані, і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Приймаючи до уваги конкретні обставини справи, правовідносини сторін, які не досягли згоди, та оцінивши всі наявні у справі докази, суд вважає найбільш сприятливим для сторін варіант судової будівельно технічної експертизи від 25.03.2016 року за №12847/15-43/5056/16-43, яким остаточно вирішується між сторонами спір. Враховуючи зазначене, суд вважає можливим виділити у власність позивачу [PERSON][ADDRESS] загальною площею 47,8 кв.м., житловою площею 32,5 кв.м. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 6,9 кв.м., житлової кімнати, площею 10,1 кв.м., житлової кімнати, площею 9,6 кв.м., житлової кімнати 12,8 кв.м., коридору 4,7 кв.м., та кладової 3,7 кв.м. Відповідачу [PERSON][ADDRESS] загальною площею 30,0 кв.м., житловою площею 12,8 кв.м. (згідно технічного паспорту на будинок), що складається з: кухні, площею 9,3 кв.м., житлової кімнати, площею 12,8 кв.м., коридору 4,8 кв.м., кладової 3,1 кв.м. Також, суд вважає можливим розподілити надвірні будівлі та господарські споруди по вул. Бударіна, 37 в смт. Димер, Вишгородського району Київської області, виділивши: позивачу [PERSON] погреб «В» площею 14,2 кв.м., сарай-кухню «З» 26,8 кв.м., та туалет «К» площею 1,6 кв.м. Відповідачу [PERSON] погрібник «Г» площею 17,6 кв.м., погреб «під Г» площею 6,5 кв.м., сарай «Ж» площею 26,4 кв.м. та туалет «Д» площею 1,1 кв.м. Огорожу «1-26» площею 1,1 кв.м. суд вважає за необхідним залишити у спільному користуванні. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом (стаття 357 ЦК України). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації (стаття 358 ЦК України). Відповідно до статті 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки . Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно п. 18 «е» Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року, за №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки (у тому числі й разом з іншими учасниками, які цього вимагають) або виплати рештою учасників грошової компенсації за цю частку при неможливості її виділення та отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру його частки. Разом з тим, згідно з п. 4\~ст. 129 Конституції України підтверджується, однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до роз'яснень, викладених у пунктах 2, 6\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (ст. 159 ЦПК України), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Відповідно до ст.88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.\~ Отже, з врахуванням часткового задоволення уточнених позовних вимог, з відповідача [PERSON] підлягають стягненню на користь позивача [PERSON] понесені ним та документально підтверджені судові витрати у розмірі 100 грн. по сплаті судового збору та 50 відсотків вартості експертизи у розмірі 3\~993, 6 грн., а загалом 4\~093, 6 грн. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial