Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-26 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом, в якому зазначає, що з відповідачкою [PERSON] 20 квітня 1999 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу у них є двоє дітей - дочка [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. На даний час сімя розпалась, хоча й проживають вони в одному будинку, проте він проживає в одній з кімнат будинку, окремо від дружини, кожен з них веде самостійно свій побут. Основною причиною розпаду сімї є різниця характерів, несумісність поглядів на сімейне життя, виховання дітей та відсутність між ним та відповідачкою взаєморозуміння, будь-які рішення, що стосуються сімї остання вирішує лише на власний розсуд, ніякі спроби побудувати сімейні відносини на почуттях взаємної любові, поваги, взаємодопомоги, не дали результатів. Дружина турбується лише про себе і власні інтереси, а не про збереження сімї, налаштовує дітей проти нього, тому він втратив будь-яке довір'я до неї та не може надалі продовжувати цей шлюб, який існує лише формально. Переконаний, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе і повністю суперечитиме його інтересам та інтересам дітей, які часто стають свідками їхніх з дружиною суперечок, що може порушувати їхню душевну рівновагу та негативно відобразитись на психічному стані дітей. Просить шлюб розірвати, судові витрати залишити за ним. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимог підтримав з викладених у позові підстав і просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] проти розірвання шлюбу не заперечила, в той же час пояснила, що дійсною причиною розпаду сімї є подружня зрада зі сторони позивача, а не підстави, які викладені останнім в позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позов належить задовольнити, зважаючи на таке. У відповідності до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Частинами 3 та 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 20 квітня 1999 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, місце державної реєстрації шлюбу сільська рада Грудки Камінь-Каширського району Волинської області, актовий запис № 4, що стверджується свідоцтвом про одруження, виданим 20 квітня 1999 року серії 1-ЕГ № 019498 (а.с. 4). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 5, 6). Сторони з 31 серпня 2016 року проживають окремо, про що вони в судовому засіданні не заперечили, спільного господарства не ведуть, шлюбні відносини не підтримують. З пояснень в судовому засіданні позивача [PERSON] вбачається, що у нього є інша жінка, з якою він має намір створити сімю. Ухвалою суду від 12 вересня 2016 року сторонам надавався строк для примирення, однак подружжя не примирилося і не дійшло згоди щодо збереження шлюбу. З урахуванням наведених обставин, суд доходить висновку, що подальше збереження сім'ї сторін є недоцільним, оскільки суперечить їх інтересам, а тому шлюб належить розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Відповідачка не висловила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, а тому змінювати їй прізвище немає підстав. За згодою позивача суд не стягує з відповідачки судові витрати.

Outcome: approved