Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-02 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до Ленінського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], треті особи: Харківська міська рада, КП «Жилкомсервіс» та Департамент Державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, в якому просили визнати самовільну прибудову до квартири [ADDRESS] незаконною, зобов'язати відповідачку знести за власний рахунок спірну прибудову та привести зовнішній вигляд будинку та прибудинкову територію у належний стан. В обґрунтування заявлених вимог позивачі зазначили, що спірна прибудова є самовільною, будівництво проведено без відповідної дозвільної документації та згоди мешканців будинку чим порушені права позивачів. Внаслідок дій відповідачки відбувся самовільний захват прибудинкової ділянки багатоквартирного будинку, без ухвалення органом місцевого самоврядування рішення щодо її надання відповідачці для будівництва та подальшої експлуатації прибудови. Внаслідок самочинного будівництва відповідачкою порушені права позивачів, щодо безпеки квартир №№ 96, 100,103 у будинку № [ADDRESS]. Дана споруда перешкоджає потраплянню сонячного світла в частину квартири № 96, порушує спосіб опалювання будинку, порушує архітектурний вигляд будинку, санітарні, протипожежні екологічні, будівельні норми та правила, а дах будівлі негативно впливає на навколишнє середовище, і забруднює повітря. Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2016р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2016р., позов задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] знести самочинну прибудову до належної їй квартири та привести зовнішній вигляд будинку та прибудинкову територію у належний стан. В іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р. у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] відмовлено. Не погоджуючись з ухваленими по справі рішеннями [PERSON] 08.07.2016р. звернулася до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016 з підстав, передбачених п. п. 1, 4 ч. 1 ст. 355 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України). Ухвалою від 03.10.2016р. Верховний Суд України відкрив провадження про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р., а ухвалою від 07.10.2016р. витребував з Ленінського районного суду м. Харкова матеріали даної справи. Після надходження матеріалів та закінчення їх підготовки до розгляду, ухвалою Верховного Суду України від 18.08.2017р. справа призначена до розгляду складом Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України на 06.09.2017р. Постановою судової палата у цивільних справах Верховного Суду України від 06.09.2017р. заяву [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р. задоволено частково. Рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2016р., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2016р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р. скасовано в частині задоволених позовних вимог щодо знесення прибудови та приведення земельної ділянки у первинний стан. Справу в цій частині направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2016р., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2016р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р. залишено без змін. У постанові від 06.09.2017р. між іншого Верховний Суд України вказав на те, що суди під час розгляду справ у подібних правовідносинах мають встановити та обґрунтувати у тексті судових рішень на підставі належних і допустимих доказів такі факти: чи заперечує власник земельної ділянки проти такої забудови; яким чином дії [PERSON] порушують права позивачів як власників сусідніх квартир у багатоквартирному будинку; чи є позивачі належними у даному проваджені; у якій мірі самочинною прибудовою до торця будинку порушено права позивачів на користування частиною загальної земельної ділянки багатоквартирного будинку; які інші права позивачів порушено (наприклад, санітарні норми або/та норми інсталяції приміщень тощо); не з'ясував, чи ухвалювалось стосовно відповідачів відповідне рішення про зобов'язання здійснити перебудову; чи можливий захист прав позивачів іншим зазначеним у законодавстві способом; чи відмовляється відповідачка від відновлення прав позивачів шляхом перебудови тощо. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.10.2018р. справа № 642/7110/15-ц була передана для розгляду судді Ленінського районного суду м. Харкова - Гримайло А. М. Розгляд справи призначено на 16.02.2018р. 16.01.2018р. від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення судового засідання та ознайомлення із матеріалами справи. 09.02.2018р. від представника відповідача через канцелярію суду було подано клопотання про призначення у справі судової будівельно-технічної експертизи. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 19.02.2018р. розгляд даної справи суд вирішив здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 26.03.2018р. у приміщенні Ленінського районного суду м. Харкова. Разом із цим, відповідачу було встановлено п'ятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подання заяви із запереченням проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження та п'ятнадцятиденний строк з для подання відзиву на позовну заяву у порядку ст. 178 ЦПК України. Позивачам було запропоновано подати розрахунок судових витрат, які вони понесли і очікують понести у зв'язку із розглядом справи, а також про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав. 02.03.2018 року від представника відповідача в поряду ч. 4 ст. 187 ЦПК України надійшла заява, в який останній заперечував проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження і просив суд справу розглядати у загальному порядку. В обґрунтування заяви представник відповідача послався на те, що Верховний Суд України, скасовуючи попередні рішення судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у даній справі та направляючі її на новий розгляд, у постанові від 06.09.2017р. надавав чисельні рекомендації щодо повторного розгляду справи і зосередив увагу суду і сторін на обсязі дій, фактів, доказів та обставин, які необхідно здійснити і з'ясувати для повного, всебічного, обґрунтованого розгляду справи і ухвалення законного рішення. Вказані заходи та процесуальні дії щодо збору доказів і їх надання сторонами до матеріалів справи на підтвердження позовних вимог та заперечень на них, а також необхідність проведення експертних досліджень, у тому числі і тих, про які йдеться у клопотанні представника відповідача у поданому до суду клопотанні щодо проведення судової будівельно-технічної експертизи, потребують також значного часу. 13.03.2018 року через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву із запереченнями проти позову з тих підстав, що, на думку відповідача та його представника, твердження позивачів, покладені в основу позову, не підтверджені належними доказами, зроблені при довільному, на власний розсуд трактуванні положень чинного законодавства України та фактичних обставин справи, а також з інших підстав наведених у відзиві. До відзиву представник відповідача додав копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] станом на 29.01.2018р. та довідки КП «Харківське МіськБТІ» №1031212 від 26.01.2018р., а також просив надати стороні відповідача додатковий строк на подачу доказів в обґрунтування заперечень на позов, які будуть зібрані у повному обсязі після складання та подачі до суду цього відозву і відкласти розгляд питання про призначення експертизи у судовому порядку, оскільки відповідачем таке дослідження замовлено самостійно у відповідності до приписів ст. ст. 102, 106 ЦПК України. 22.03.2018 року представником відповідача через канцелярію суду подано клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення відзиву на позов іншим сторонам у справі. 26.03.2018 року представником третьої особи - Харківської міської ради Яковенко С.В. надані письмові пояснення по суті справи із додатками, в яких останній повністю підтримав позов, вказавши про відсутність у відповідача дозвільних документів на проведення будівництва спірної прибудови, відсутність у власності чи користуванні земельної ділянки для проведення будівництва та подальшої експлуатації цієї прибудови, а також з інших підстав, викладених у поясненнях. Представником позивачів [PERSON] була надана заява про відсутність на розгляді суду іншого позову (позовів) до цього ж відповідача з тим самим предметом та з тих самих підстав. Також позивачі та їх представник не скористались правом на подачу заперечень на відзив відповідача на позовну заяву в порядку ст. 179 ЦПК України, про що повідомили суд. Ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 26. 02.02.2018р. призначено підготовче судове засідання на 11.05.2018р. 11.05.2018 року через канцелярію суду представником відповідача подано клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових доказів, у тому числі висновку експертного будівельно технічного дослідження №8285 від 27.04.2018р. Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса, копії виконавчої зйомки прибудови до квартири №97, зареєстрованої в базі даних містобудівного кадастру Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради 05.03.2018р. за №153/18, копії листа Холодногірського РВ у м. Харкові ГУ ДСНС України у Харківській області від 25.01.2018р. № 290/41, копії листа Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 02.02.2018р. за №1-0/1281, копії комісійного Акту КП «Харківські теплові мережі» від 04.04.2018р., копії договору охорони №984 від 20.11.2015р. укладеного відповідачем з ТОВ «Охорона і Технології плюс», а також докази направлення цих документів та експертного висновку сторонам у справі. Представники третіх осіб Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» в судове засідання не з'явились. Будь-яких заяв про причини неявки та про відкладення підготовчого судового засідання не надавали. Враховуючи позицію сторін, а також те, що у процесі підготовки справи до судового розгляду з'ясовані питання та здійсненні підготовчі дії, передбаченні ст. 197 ЦПК України, і клопотань, пов'язаних із підготовкою справи до судового розгляду, від учасників судового розгляду не заявлено, ухвалою від 06.06.2018р. у даній справі Ленінський районний суд м. Харкова вирішив закінчити підготовку справи до розгляду та призначити її до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачі та їх представники підтримали свої позовні вимоги та просили позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечував з підстав викладених у відзиві на позов та додаткових поясненнях, посилаючись у тому числі на технічний висновок ТОВ «Харківреконструкція», висновок експертного будівельно технічного дослідження №8285 від 27.04.2018р. Харківського НДІ судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса та інші докази, надані і залучені до матеріалів справи із клопотанням від 11.05.2018 року. Представники третіх осіб Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області, Комунального підприємства «Жилкомсервіс» в судове засідання не з'явились. Будь-яких заяв про причини неявки та про сою позицію по суті позовних вимог не висловили, яких не будь доказів не надавали. Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, експертний висновок, а також зібрані додаткові докази, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті із урахуванням вказівок, які містяться в постанові Верховного Суду України від 06.09.2017р. у даній справі, суд приходить до висновку про відмову у задоволені позову виходячи з такого. Матеріалами справи та поясненнями сторін встановлено, що [PERSON] є власницею однокімнатної квартири №97, яка заходиться на першому поверсі житлового будинку [ADDRESS] у м. Харкові. Родина [PERSON] складається із 4-х осіб: її самої, чоловіка та двох неповнолітніх дітей - сина [INFO] та доньки, яка народилась [INFO] року. Відповідач зазначила, що відповідно ст. 47 ЖК України норма жилої площі в Україні встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Враховуючи наведене та з метою поліпшення житлових умов, а також в очікуванні народження доньки протягом серпня-вересня 2015 року родина Гресс власним коштом провела перепланування вищевказаної квартири та зробила прибудову 17,4 кв.м. заміть існуючого балкону 2,2 кв.м. До перепланування та прибудови квартира [ADDRESS], загальною площею 31,2 кв.м, складалась із 1-ї житлової кімнати загальною площею 16,0 кв.м, кухні 6,6 кв.м., санвузлу 2,6 кв.м., коридору 5,3 кв.м. та балкону 2,2 кв.м. Після перепланування площа квартири збільшилась на 17,4 кв.м. і складає 48.7 кв.м., що підтверджується копією технічного паспорту та довідки КП «Харківське МіськБТІ» станом на 29.01.2018 та довідкою №1031212 від 26.01.2018. Як вказує відповідач, проведення перепланування цієї квартири було обумовлено саме очікуванням народження другої дитини і намаганням хоч якось привести житлові умови родини у належний стан. Але навіть після проведеного перепланування та будівництва спірної прибудови квартира, з урахуванням кількості членів родини, які в ній проживають, не відповідає у повній мірі нормативам, встановленим ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення», затверджені наказом Держбуду України від 18.05.2005 № 80, ДБН-360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень», ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові Будинки. Реконструкція та капітальний ремонт» та іншим державним нормам, стандартам і правилам. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Як зазначено у ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Частиною 2 ст. 382 ЦК України встановлено, що власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку. У свою чергу ч. 2 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир у багатоквартирному житловому будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Умови і порядок переобладнання, перебудови, перепланування будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень, регламентовані Правилами утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затвердженими наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17.05.2005 №76, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 25.08.2009р. за № 927/11207 (далі за текстом - Правила № 76), а також Порядком перепланування і (або) переобладнання жилих будинків та жилих приміщень у місті Харкові (далі за текстом - Порядок перепланування) затвердженим рішенням Харківської міської ради від 23.02.2011р. № 162/11. Крім того, рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011р. № 390/11 затверджено Порядок вирішення питань, пов'язаних із самочинним будівництвом. Відповідно до Правил №76, до перепланування належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Згідно із п. 1.4.1. Правил №76 переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Разом із цим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)» № 191-VIII від 12.02.2015р., який набрав чинності 05.04.2015р., внесені зміни до статті 152 Житлового кодексу Української РСР. Стаття 152 ЖК Української РСР викладена у такій редакції: «Виконання власниками робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення приватного житлового фонду, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребує отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об'єкта в експлуатацію не потребується.». З урахуванням положень наведених вище норм чинного законодавства, а також вважаючи, що згідно ст. 152 ЖК Української РСР (в редакції на час реконструкції існуючого балкону та спорудження спірної прибудови), п. 1.4 Правил № 76, а також положень, затверджених рішенням Харківської міської ради від 23.02.2011р. № 162/11 та рішенням Харківської міської ради від 17.08.2011р. № 390/11, виконані роботи не є самовільними і не потребували отримання дозвільних документів та відповідного введення об'єкта до експлуатації, [PERSON] не зверталась до виконавчих органів міської ради та Інспекції ДАБК. Розділом 4 Порядку перепланування закріплені положення щодо вирішення питань, пов'язаних зі збереженням та оформленням приміщень, що самовільно переплановані і (або) переобладнані. Якщо заявник здійснив самовільне перепланування і (або) переобладнання приміщення, то після притягнення до адміністративної відповідальності, він подає заяву на ім'я Харківського міського голови про збереження та оформлення виконаного перепланування і (або) переобладнання приміщення. В подальшому, після сплати штрафу та з метою вирішення питання у відповідності до вимог чинного законодавства України, [PERSON] у березні - квітні 2016 року зверталась до Харківської міської ради з листами на ім'я харківського міського голови, голови Державної архітектурно-будівельної інспекції України та в.о. директора Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області із питаннями: - «чи вважається перепланування квартири №97 самовільним та чи мала я отримувати відповідний дозвіл на проведення вищевказаних робіт у червні-серпні 2015 року, з урахуванням змін, внесених до ст.152 ЖК Української РСР?»; - «чи повинна я на теперішній час звернутися до виконавчих органів Харківської міської ради, утому числі Інспекції ДАБК, із відповідною заявою та передбаченим пакетом документів щодо збереження здійсненного перепланування та введення об'єкту до експлуатації, з урахуванням змін, внесених до ст.152 ЖК Української РСР?»; - «чи передбачена чинним законодавством України та нормативно-правовими актами Харківської міської ради можливість надання мені у власність або у користування земельної ділянки для збереження та подальшої експлуатації вказаної прибудови, яка виходить за межі конструктиву багатоповерхового житлового будинку, або моєї квартири в цілому, після проведеного перепланування?». З огляду на викладене та у зв'язку із перевіркою фактів викладених у зверненні відповідачки б/н від 22.04.2016р. та б/н 07.06.2016р. головним спеціалістом сектору інспекційної роботи Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю Департаменту територіального контролю Харківської міської ради проведено відповідну перевірку із складанням Акту перевірки №122-а, на підставі якого [PERSON] винесено Припис №122-Пр про усунення відповідних порушень строком виконання до 07.06.2017. Разом із цим виконавчі органи Харківської міської ради та Інспекція ДАБК Департаменту територіального контролю Харківської міської ради ще раніше у відповідь на звернення [PERSON] повідомили, що виконані роботи все ж таки вважаються самовільними, оскільки перероблений відповідачем балкон є прибудовою, яка знаходиться на земельній ділянці, але не можуть розглянути питання її збереження та вжити відповідних заходів, оскільки на час розгляду звернень наявний спір із сусідами та рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2016р. у справі №642/7110/15, яке залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2016р., яким [PERSON] було зобов'язано знести самочинну прибудову до належної їй квартири та привести зовнішній вигляд будинку та прибудинкову територію у належний стан. Крім того, у листі відповіді на звернення [PERSON] б/н від 22.03.2016р. за підписом заступника головного архітектора міста Харкова від 20.04.2016р. №Г-3-12878/1-16.08-39, зазначено наступне: «Згідно з ст. 79 Земельного кодексу України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Вищевикладене свідчить, що у власність або користування може бути надана земельна ділянка для обслуговування всього будинку, а не його частини, оскільки установити на місцевості межі ділянок для обслуговування окремих приміщень в багатоквартирному житловому будинку неможливо». У зв'язку із чим, питання щодо збереження самовільної прибудови органи місцевого самоврядування начебто вирішити на користь заявниці не можуть. Питання самочинного будівництва та його наслідків регулює стаття 376 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України об'єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї із наведених умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; відсутній належний дозвіл на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил. За змістом ч. 4 та 7 ст. 376 ЦК України залежно від ознак самочинного будівництва особи, зазначені у цих пунктах, можуть вимагати від особи, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво: знесення самочинно збудованого об'єкта або проведення перебудови власними силами або за її рахунок; приведення земельної ділянки в попередній стан або відшкодування витрат. Як зазначено у пунктах 5, 22, 24 постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.3012р. № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», відповідно до вимог статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об'єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК). Вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, статті 4 ЦПК України, згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень статті 38 Закону № 3038-VI «Про регулювання містобудівної діяльності» право на звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованих об'єктів містобудування належить також відповідним інспекціям державного архітектурно-будівельного контролю. Такий позов може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. При цьому такий позов Інспекції ДАБК має розглядатися не у цивільному процесі, а за правилами адміністративного судочинства. Разом із цим такий позов не є єдино можливим способом вирішення питання щодо самочинного будівництва, до того ж застосовується лише в разі істотного відхилення від проекту, істотного порушення будівельних норм і правил, та за відсутності можливості його приведення до зазначених норм та правил, а також за відсутності згоди на це особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Згідно з ч. 7 статті 376 ЦК України у разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проекту), можливе лише за умови, що неможлива перебудова нерухомості відповідно до проекту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Знесення самочинного об'єкта нерухомості відповідно до статті 376 ЦК України є крайньою мірою впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об'єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 376 ЦК України висловив Верховний Суд України у справі № 6-180цс14, та у постанові від 06.09.2017р. у даній справі. Крім того, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронг і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Новоселецький проти України» від 11 березня 2003 року, «Федоренко проти України» від 1 червня 2006 року). Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено в структурі ст. 1. Зокрема, необхідно щоб була дотримана обґрунтована пропорційність між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Таким чином, особа може бути позбавлена її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника, чого судами трьох інстанцій під час попереднього розгляду справи зроблено не було. Отже відповідачем на виконання положень чинного законодавства України, рішень Харківської міської ради та висновків Верховного Суду України вживались усі необхідні та передбачені заходи щодо приведення правовстановлюючих документів на квартиру у належний стан, збереження прибудови та введення квартири до експлуатації, але вона не змогла цього зробити із-за позиції позивачів щодо порушення їх прав даною прибудовою і поданим відповідним позовом. Переглядаючи справу та виконуючи вказівки Верховного Суду України викладені у постанові від 06.09.2017р. у даній справі, які відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковими для суду першої та апеляційної інстанцій під час нового розгляду справи, судом надано оцінку і тому, що процесуальний статус позивача у судовому процесі передбачає наявність порушеного або оспорюваного права чи законного інтересу. Висновок про відсутність порушеного права чи законного інтересу є підставою для відмови у задоволенні позову. Як зазначено вище, у правових висновках Судової палати у цивільних справах ВСУ викладених у постанові від 19.11.2014р. у справі №6-180цс14 та у постанові від 24.06.2015р. у справі № 6-381цс15, вказано, що за змістом ст. 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи, окрім органів місцевого самоврядування чи власників земельної ділянки, а також Інспекції ДАБК, можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16 ЦК України, ст.4 ЦПК України (у попередній редакції ст. 3 ЦПК), згідно з якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. До прав, що підлягають цивільно-правовому захисту, відносяться всі майнові та особисті немайнові права, належні суб'єктам цивільного права, що входять до змісту їх правоздатності. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 цього Кодексу. Втім, таке право не є абсолютним. Необхідно відзначити, що за загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу потерпіла особа має конкретно визначити, яке саме її право порушено та у чому полягає таке порушення, якими діями чи бездіяльністю відповідач порушує особисті майнові чи не майнові права позивача. Тобто у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного засобу захисту конкретного порушеного права, який залежить від виду порушення та від наявності чи відсутності між сторонами зобов'язальних правовідносин. Особа, яка вважає себе потерпілою, не звертається з усіма передбаченими вимогами до суду, а обирає саме той засіб захисту, який відповідає характеру порушення його права чи інтересу та приписам чинного законодавства. У свою чергу ст. 81 ЦПК України закріплено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У справах про дискримінацію позивач зобов'язаний навести фактичні дані, які підтверджують, що дискримінація мала місце. У разі наведення таких даних доказування їх відсутності покладається на відповідача. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ч. 4 ст. 81 ЦПК України). Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. А відповідно до частини 6 цієї статті ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом (ч. 7 ст. 81. ЦПК України). Надаючи належну правову оцінку твердженням позивачів про їх порушені права, про те, що прибудова перешкоджає потраплянню сонячного світла до квартири № 96, порушує спосіб опалення будинку, порушує санітарні, екологічні, будівельні та протипожежні норми та правила, а дах будівлі негативно впливає на навколишнє середовище, забруднює повітря тощо, суд приходить до висновку про їх безпідставність, недоведеність та не обґрунтованість, оскільки сам позов та документи додані до нього, не містять як посилань на такі докази, так і самих доказів. У матеріалах справи взагалі не має жодних доказів наданих позивачами на підтвердження та обґрунтування заявлених вимог. Позивачами не доведено і не підтверджено хоча б яким не будь висновком відповідної експертної установи що дах спірної прибудови негативно впливає на навколишнє середовище та забруднює повітря. Те саме стосується і начебто порушення норм інсоляції (опромінення поверхонь та приміщень прямими сонячними променями) квартири №96, які регламентовані в Україні ДБН-360-92** «Містобудування. Планування та забудова міських та сільських поселень» (розділ «Регулювання мікроклімату») та Державними санітарними правилами «Планування та забудова населених пунктів» Держ Сан ПіН 173-96, а також порушень Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України від 30.12.2014. №1417. Не знайшли підтвердження належними і допустимими доказами у розумінні ст. ст. 76, 77 ЦПК України і твердження позивачів про можливі ризики для безпечної експлуатації як власних квартир, так і квартири відповідача, у зв'язку із порушенням державних будівельних норм, стандартів і правил під час будівництва спірної прибудови. Відсутні і докази зменшення ціни об'єктів нерухомого майна позивачів, яке обумовлено саме спорудженням спірної прибудови, а ні економічною кризою, інфляцією, іншими ринковими чинниками, які впливають на вартість нерухомості. У свою чергу відповідачем ці твердження були спростовані, оскільки підчас спорудження балконної прибудови не було втручання у зовнішні несучі стіни будинку № 152 та його конструктивні елементи, а тому спорудження балконної прибудови до квартири № 97 не вплинуло на їх технічний стан та несучу здатність, що підтверджується у тому числі висновком ТОВ «Харківреконструкція» за результатами обстеження у 2015 році. Згідно технічного висновку ТОВ «Харківреконструкція» про стан будівельних конструкцій балконної прибудови до квартири № 97 та можливості її збереження для подальшої експлуатації за призначенням визначено, що фундаменти прибудови монолітні, бетонні, заглибленням 1,2 м; стіни виконані з газоблоків; дах прибудови односкатний; крівля з профільованих листів. Під частиною прибудови є підпільний простір зі входом до нього через люк лаз. По периметру зроблена бетонна відмостка шириною 0,50 м. Дефектів і деформацій будівельних конструкцій прибудови не має. Технічний стан будівельних конструкцій задовільний. Приміщення балконної прибудови до квартири № 97 має повну будівельну готовність (100%) і може бути збережене для подальшої експлуатації за призначенням. Більш того, під час нового розгляду справи у додаток до відзиву на позов від 13.03.2018р. представником відповідача надані докази, які повністю спростовують пояснення позивачів покладені в основу позову. Так, до матеріалів справи наданий висновок експертного будівельно технічного дослідження №8285 від 27.04.2018р, проведеного фахівцями Харківського НДІСЕ ім. Засл. Професора М.С. Бокаріуса, який оцінюється судом у відповідності до ст. 110 ЦПК України разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Згідно вказаного висновку експертами надані такі відповіді на поставлені питання: а) на питання «Чи відповідає прибудова, виконана до квартири [ADDRESS], будівельно-технічним вимогам, нормам, державним стандартам і правилам?» дана відповідь що «Прибудова, виконана до квартири [ADDRESS], по своєму об'ємно-планувальному і конструктивному рішенням відповідає вимогам будівельних норм та правил, за виключенням п. 2.9. і 2.25 ДБН В2.2-15-2005»; б) на питання «Чи вплинуло будівництво прибудови на технічний стан та несучі конструкції будинку [ADDRESS] у м. Харкові?» дана відповідь що «Будівництво прибудови не вплинуло на технічний стан та несучих конструкції будинку [ADDRESS] у м. Харкові»; в) на питання «Чи вплинуло будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] на технічний стан та експлуатацію квартир №№ 96, 100, 103 в будинку [ADDRESS] у м. Харкові?» дана відповідь що «Будівництво прибудови до квартири [ADDRESS] не вплинуло на технічний стан та експлуатацію квартир №№ 96, 100, 103 в будинку [ADDRESS] у м. Харкові»; г) на питання «Чи можлива подальша експлуатація прибудови до квартири [ADDRESS]?» дана відповідь що «Подальша експлуатація прибудови до квартири [ADDRESS], можлива»; д) на питання «Чи вплине негативно на стан конструкцій будинку [ADDRESS] у м. Харкові в цілому та квартири №97 в ньому окремо, знесення чи розбирання зведеної прибудови загальною площею 17,4 кв.м.?» дана відповідь що «Знесення чи розбирання зведеної прибудови загальною площею 17,4 кв.м. негативно вплине на стан конструкцій будинку [ADDRESS] у м. Харкові в цілому та квартири №97 в ньому окремо». Крім того, фахівцями експертної установи за результатами натурного обстеження житлового будинку в місці розташування прибудови наявність дефектів та пошкоджень конструкцій житлового будинку, викликаних зведенням прибудови, не встановлено. Не виявлено дефектів та пошкоджень у несучих конструкціях самої прибудови та квартири №97. Також встановлено, що навантаження від прибудови на конструкції житлового будинку не передаються. Для відведення атмосферних вод з покрівлі прибудови і запобігання їх потрапляння в основу фундаментів житлового будинку, улаштована відмостка по периметру прибудови. Прибудова не заважає і ремонту інженерних мереж будинку. (сторінки 12 та 13 висновку). Щодо затіняючої дії прибудови на інсоляцію житлових приміщень першого поверху розташованих поруч з прибудовою, у тому числі квартири позивача [PERSON] №96, а також квартир позивачів [PERSON] №100 та [PERSON] № 103, то у висновку вказано про те, що прибудова розташована перед вікном житлової кімнати квартири №96. Розрахунковим фасадом для забезпечення інсоляції квартири №96 є фасад орієнтований на південь-схід і при північно-східній орієнтації по сторонам світу, прибудова не оказує затіняючої дії на інсоляцію квартири №96. На другому поверсі над квартирою №96 розташовуються квартира №100, та квартира №103, яка розташована на другому поверсі у правому крилі під'їзду. Прибудова не оказує затіняючої дії на інсоляцію квартир №100 та 103. Тобто, прибудова до квартири №97 житлового будинку [ADDRESS] у м. Харкові не впливає на інсоляцію житлових приміщень першого та другого поверхів, розташованих поруч з прибудовою. За результатом обстеження встановлено, що зі сторони фасаду житлового будинку, де розташована прибудова, розміщується сквер, дерева якого оказують затіняючи дію на інсоляцію приміщень, вікна яких виходять на цей фасад (сторінка 14). У свою чергу експерт відзначила, що роботи, які необхідні для розбирання прибудови, можуть призвести до появи пошкоджень у несучих елементах (фундаментах, стінах) житлового будинку, тобто негативно вплинути на стан його конструкцій (сторінка 15 висновку). В цілому виконані роботи по переплануванню квартири з будівництвом прибудови повністю відповідають ДБН «В.2.2-15-2005 «Житлові будинки. Основні положення» та ДБН В.3.2-2-2009 «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт», окрім п. 2.9. і 2.25 цього ДБН В2.2-15-2005», які стосуються виключно висоти та функціонального використання двох приміщень квартири відповідача. Будівництво прибудови не вплинуло на технічний стан та несучі конструкції будинку [ADDRESS], у м. Харкові та квартир №№96, 100 та 103 у цьому будинку. Також відповідачем надана копія виконавчої зйомки земельної ділянки під прибудовою до квартири №97 у житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрованої в базі даних містобудівного кадастру Департаменту містобудування, архітектури та генерального плану Харківської міської ради 05.03.2018 за №153/18, згідно з якою, жодних сітей чи комунікацій під прибудовою не проходить, а від так зведення прибудови не могло їх порушити. Із наданого відповідачем копії листа Холодногірського РВ у м. Харкові ГУ ДСНС України у Харківській області від 25.01.2018р. № 290/41, вбачається що розміщення прибудови квартири №97 відповідає вимогам протипожежних норм. У наданій відповідачем копії листа Головного управління Держпродспоживслужби в Харківській області від 02.02.2018р. за №1-0/1281, вказано, що при збереженні та подальшої експлуатації балконної прибудови до квартири № 97 порушень санітарного законодавства не виявлено. Згідно наданого відповідачем Комісійного Акту КП «Харківські теплові мережі» від 04.04.2018р. при обстежені системи центрального опалення квартири №97 встановлено, що до спірної прибудови до цієї квартири система ц/о не проведена, стояки ц/о та опалювальні прилади відсутні. Судом надана оцінка і Договору №984 від 20.11.2015р. укладеному відповідачем з ТОВ «Охорона і Технології плюс», згідно із яким організовано централізоване спостереження за станом засобів сигналізації, що встановлені на прибудові до квартири №97, з виїздом групи реагування при надходженні сигналу «Тривога», що додатково забезпечує безпеку не тільки квартири відповідача, а і квартир, поряд і над прибудовою. Таким чином, а ні до позовної заяви, а ні до матеріалів справи на протязі двох з половиною років цього судового провадження, жодного доказу про те, яким чином спірна прибудова та дії відповідачки порушують права позивачів як власників сусідніх квартир у багатоповерховому будинку, ними ненадані, хоча для правильного застосування статей 376, 386, 391 ЦК України встановлення та доведення таких фактів є обов'язковим. При цьому, як зазначено вище, жодного доказу (висновку експерта чи відповідної установи) позивачами надано не було і матеріали судової справи не містять. Надаючи оцінку посиланням позивачів та третьої особи - Харківської міської ради, на відсутність у відповідача у користуванні чи власності земельної ділянки для будівництва та експлуатації спірної прибудови, суд виходить з того, що чинним законодавством України, яке регулює правовідносини у сфері землекористування, не передбачена можливість оформлення у власність або у користування земельну ділянку для будівництва та подальшої експлуатації прибудови або балкону до квартири розташованої на першому поверсі багатоквартирного та багатоповерхового житлового будинку. Як було зазначено вище, відповідач зверталась до Харківської міської ради з листом на ім'я міського голови щодо отримання у користування відповідної земельної ділянку для експлуатації спірної прибудови, але у листі відповіді на звернення [PERSON] б/н від 22.03.2016р. за підписом заступника головного архітектора міста Харкова від 20.04.2016р. №Г-3-12878/1-16.08-39, їй було відмовлено з роз'ясненням про неможливість виділення такої ділянки із посиланням на приписи ст. 79 Земельного кодексу України. Згідно з ч. ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Вищевикладене свідчить, що у власність або користування може бути надана земельна ділянка для обслуговування всього будинку, а не його частини, оскільки установити на місцевості межі ділянок для обслуговування окремих приміщень в багатоквартирному житловому будинку неможливо. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до ст. 80 Земельного кодексу України суб'єктами права власності на землю є, зокрема, територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування - на землі комунальної власності. Відповідно до ст. 83 цього Кодексу землі, які належать на праві власності територіальним громадам сіл, селищ, міст, є комунальною власністю. Згідно приписів ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та державних органів приватизації щодо земельних ділянок, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. На підставі ст. ст. 125-126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Статтею 42 ЗК України визначено, що земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкові території державної або комунальної власності, надаються в постійне користування підприємствам, установам і організаціям, які здійснюють управління цими будинками. Земельні ділянки, на яких розташовані багатоквартирні будинки, а також належні до них будівлі, споруди та прибудинкова територія, що перебувають у спільній сумісній власності власників квартир та нежитлових приміщень у будинку, передаються безоплатно у власність або в постійне користування співвласникам багатоквартирного будинку в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ст. 79-1 ЗК України, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій - сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок. У Правилах №76 від 17.05.2005р. також надано визначення, згідно якого прибудинкова територія - територія навколо багатоквартирного будинку, визначена актом на право власності чи користування земельною ділянкою і призначена для обслуговування багатоквартирного будинку. Жодного доказу того, що земельна ділянка поблизу чи навколо багатоквартирного та багатоповерхового будинку № [ADDRESS] у м. Харкові, оформлена та має статус прибудинкової, із визначенням конкретних розмірів, границі, площі, а також доказів її державної реєстрації у відповідності до ст.ст. 42, 79-1, 125-126 ЗК України, позивачами та третьою особою не надано і у матеріалах справи не має. Разом із цим, хоча у матеріалах справи відсутні жодні документи щодо оформлення земельної ділянки навколо багатоквартирного та багатоповерхового будинку № [ADDRESS] у м. Харкові (державний акт, проект відведення або технічна документація), суд, погоджуючись з тим, що частина цієї ділянки на якій знаходиться спірна прибудова може мати статус прибудинкової, у той же час зазначає, що по-перше, поряд з позивачами і відповідач має право нею користуватися, а позивачі не надали доказів якого-небудь використання саме тієї частини земельної ділянки на якій розташована прибудова, і що ця прибудова їм якось заважає. Крім того у матеріалах справи наявна згода [PERSON], квартира якої №96 також розташована на першому поверсі зазначеного будинку поряд із квартирою відповідача №97, на проведення [PERSON] перебудови балкону, яку потім вона назвала «недійсною», без пояснень прийняття таких рішень. По-друге, системний аналіз зазначених положень частини сьомої статті 376 ЦК України разом із правовою позицію щодо їх застосування викладених Верховним Судом України у справі № 6-180цс14, а також у постанові по даній справі від 06.09.2017р., дає підстави для висновків про те, що наявність самочинної забудови здійсненої на земельній ділянці, яка не була відведена для цієї мети особі, яка здійснила самочинне будівництво, є лише однією із необхідних складових для застосування до забудовника крайнього заходу впливу та безумовного знесення такого об'єкту. Позивачами і Харківською міською радою не надано доказів того, що спірна прибудова збудована з істотним порушенням державних будівельних норм державних стандарті та правила, у тому числі протипожежних та санітарних. Не надані докази і того, що після встановлення уповноваженою на те особою, або експертною установою таких порушень, відповідачу Інспекцією ДАБК Харківської міської ради було винесене припис про їх усунення шляхом перебудови, а відповідач відмовилась від виконання таких робіт і в установлений у приписі строк добровільно таку перебудову не виконав, або проведення такої перебудови є неможливою. Посилання представник міської ради у поясненнях від 26.03.2018р. на Акту перевірки №122-а від 07.06.2016 на підставі якого [PERSON] винесено Припис №122-Пр про усунення відповідних порушень строком виконання до 07.06.2017, не є таким доказом, оскільки перевірка була здійсненна саме за заявою відповідача для встановлення статусу (законності) влаштування прибудови, у приписі відсутні посилання на порушення конкретних будівельних норм та правил виявлених під час перевірки, у тому числі ДБН В2.2-15-2005, відсутні вказівки відповідачу про проведення конкретних робіт щодо їх усунення та терміни для приведення прибудови у відповідність до встановлених ДБН В2.2-15-2005 норм, а лише зазначено про відсутність відведеної належним чином відповідачу земельної ділянки. До того ж ці докази, акт та припис, були надані відповідачем до матеріалів справи у додатку до касаційної скарги на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 09.02.2016р., ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 31.03.2016р. та ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.05.2016р. і були предметом розгляду Верховним Судом України. Відсутні докази і того, що спірна прибудова суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, у тому числі позивачів, як власників сусідніх квартир у багатоквартирному будинку та у якій мірі самочинною прибудовою до торця будинку порушено права позивачів на користування частиною загальної земельної ділянки багатоквартирного будинку. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства (відповідно до ст. 2 ЦПК України), вирішив справу згідно із законом, тобто згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин (відповідно до ст. 3 ЦПК України), а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з приписами ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються, у разі відмовлення в задоволенні позову - на позивача. На підставі викладеного, а також за відсутності доказів в обґрунтування позовних вимог і доказів наведених відповідачем на їх спростування що містяться в матеріалах справи,

Outcome: dismissed