Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до Харківського районного суду Харківської області із позовом, в остаточній редакції за підписом адвоката Міліруд Є.О. від 30 листопада 2017 року, в якому просив суд: -визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6349/1/1082/2016 від 02.04.2016 між [PERSON] та [PERSON] ; -скасувати перереєстрацію автомобіля марки та моделі MERCEDES-BENZ VITO, рік випуску 2002, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , проведену 02.04.2016 в територіальному сервісному центрі №6349 РСЦ МВС в Харківській області; -витребувати із чужого незаконного володіння автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ VITO, рік випуску 2002, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ; -визнати право власності на автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ VITO, рік випуску 2002, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] за [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ). Короткий зміст позовних вимог та доводів позивача В обґрунтування позовних вимог [PERSON] , виходячи з остаточної редакції позовної заяви від 30 листопада 2017 року, зазначено, що у січні 2012 року між [PERSON] та [PERSON] виникла домовленість про те, що позивач надає відповідачу автомобіль, який перебуває у приватній власності [PERSON] (автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ VITO, рік випуску 2002, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] ), з метою користування та подальшого викупу цього автомобіля, а саме, протягом строку користування відповідач буде сплачувати позивачу грошові кошти, до моменту повного викупу автомобіля, а після сплати відповідачем вартості автомобіля, останній переоформить її на себе. На виконання відповідної усної домовленості 12 січня 2012 року позивачем було видано довіреність на ім`я [PERSON] , яку нотаріально посвідчено у приватного нотаріуса Ключнікової В.О. строком дії до 20 січня 2032 року. Після подачі довіреності відповідач умов домовленості щодо сплати грошових коштів не виконував, в зв`язку з чим позивач неодноразово звертався до [PERSON] з проханням про сплату обумовлених сум грошових коштів, або повернення автомобіля, однак звернення не принесли результату. 05 грудня 2015 року позивач звертається до приватного нотаріуса Ключнікової В.О. із заявою про припинення дії довіреності, в результаті чого з 05.12.2015 дія спірної довіреності припинена. Відповідач був повідомлений про припинення дії довіреності як усно, так і письмово, шляхом направлення 15 грудня 2015 року рекомендованого листа його на адресу реєстрації, однак даний лист було повернуто з відміткою «із закінченням терміну зберігання». Однак, після припинення дії довіреності [PERSON] відмовився повертати автомобіль позивачу. Більш того, 02 квітня 2016 року вказаний автомобіль було відчужено [PERSON] за договором купівлі-продажу №ТСЦ6349/1/1082/2016 на користь [PERSON] , із використанням довіреності посвідченої нотаріально 12.01.2012, дія якої позивачем була скасована 05.12.2015. Крім того, позивач наголошує, що на день укладення відповідного договору купівлі-продажу спірного автомобіля, не було отримано згоду дружини позивача ? [PERSON] . Відтак, з посиланням на положення статей 203, 215, 216, 248, 249, 387, 388, 392 ЦК України, позивач звернувся до суду за захистом порушеного права. Процесуальній дії у справі 02 серпня 2016 року до Харківського районного суду Харківської області надійшла позовна заява від [PERSON] . Здійснено автоматизований розподіл судової справи між суддями 02 серпня 2016 року. На виконання положень частини третьої статті 122 ЦПК України (в редакції 2004 року) судом направлено запит до відділу Адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Харківській області, а 07 вересня 2016 року отримано відповідь, зокрема, інформацію про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання фізичної особи, відповідача у даній справі - [PERSON] . Ухвалою суду від 19 жовтня 2016 року позов [PERSON] залишено без руху, оскільки позивачем не дотримано вимоги статті 119 ЦПК України (в редакції 2004 року), визначено недоліки та надано строк на їх усунення. 24 жовтня 2016 року на виконання вимог ухвали суду від 19 жовтня 2016 року від позивача до канцелярії суду надійшла заяви про усунення недоліків, з додатками. Також, 24 жовтня 2016 року надано до канцелярії суду від представника позивача - Міліруд Євгена Олександровича , який діяв на підставі договору від 05.04.2016 №05-04/2016 про надання правової допомоги та довіреності від 05.04.2016, заяву про надання додаткового строку для усунення недоліків визначених ухвалою суду від 19.10.2016. У відповідності до ухвали суду від 11 листопада 2016 року позивачу продовжено строк для усунення недоліків позовної заяви. 17 листопада 2016 року від представника позивача - Міліруд Є.О. до канцелярії суду надійшла заява про усунення недоліків, з додатками, а відтак на підставі ухвали суду від 28 листопада 2016 року у даній справі відкрито провадження, призначено судове засіданні. 17 лютого 2017 року від представника позивача - Міліруд Є.О. надійшла заява про забезпечення позову, в якій представник просив забезпечити позов у даній справі шляхом накладення арешту на автомобіль марки та моделі МЕRCEDES-BENZ VITO, 2002 року випуску, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та заборони будь-яким особам вчиняти будь-які дії щодо відчуження зазначеного автомобіля до набрання законної сили судового рішення у даній справі. Ухвалою суду від 17 лютого 2017 року частково задоволено заяву представника позивача про забезпечення позову, а саме, заборонено відчуження автомобіля марки та моделі МЕRCEDES-BENZ VITO, 2002 року випуску, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . 06 березня 2017 року від представника позивача - Міліруд Є.О. надійшла заява про залучення у даній справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] та [PERSON] . Дана заява задоволена відповідно до ухвали суду від 06.03.2017. 13 квітня 2017 року в судовому засідання представник Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області надав заперечення на позов, з копіями документів. Також в судовому засіданні представником позивача ? Міліруд Є.О. подано уточнений позов, в якому, зокрема, змінено склад учасників справи. В судовому засіданні 25 травня 2017 року представником позивача подано уточнений позов, а також клопотання про долучення до справи доказів, зокрема, копії конверта з рекомендованим повідомленням, яким було направлено [PERSON] лист із витягом про скасування дії доручення від 12.01.2012 (а.с. 118 том 1). 30 листопада 2017 року представником позивача - Міліруд Є.О. до канцелярії суду подано остаточну редакцію позовної заяви. 15 грудня 2017 року набрала чинності нова редакція ЦПК України. Так, відповідно до пункту 9 статті 1 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 09 лютого 2018 року до канцелярії суду від третьої особи ? [PERSON] надійшли письмові пояснення (а.с. 156-157 том 1). В судовому засіданні 29 березня 2018 року [PERSON] подано заперечення на позов (а.с .166-167 том 1). 29 березня 2018 року представником позивача ? Міліруд Є.О. до канцелярії суду подано лист Регіонального сервісного центру в Харківській області від 14.03.2018 за вих.№31/20-1107, з повідомлення про те, що при оформленні договору №ТСЦ6349/1/1082/2016 від 02.04.2016, допущено помилку в написанні номерного знаку, а саме, замість вірного « [NUMBER] », помилково вказано « [NUMBER] » (а.с. 173 том 1). [PERSON] 10 квітня 2018 року подав відзив на позов (а.с. 178-179 том 1). 03 вересня 2018 року за наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно розпорядження в.о. керівника апарату Харківського районного суду Харківської області №01-02/85 від 03 вересня 2018 року у зв`язку з розглядом Вищою радою правосуддя 14.08.2018 заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] та відповідно до наказу в.о. голови Харківського районного суду Харківської області від 20.08.2018 №05-05/88 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області [PERSON] », зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Шинкарчука Я.А. та у відповідності до ухвали від 04.09.2018 прийнята до провадження. 13 грудня 2019 року від адвоката Міліруд Є.О. до канцелярії суду надійшли письмові пояснення (а.с. 256-264 том 1). В судове засідання учасники справи не з`явилися. Представник позивача ? адвокат Міліруд Є.О. в письмових поясненнях від 13 грудня 2019 року виклав прохання проводити розгляд справи у його відсутність та відсутність позивача [PERSON] . Від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] ? [PERSON] матеріали справи містять заяву, проводити розгляд справи у відсутність відповідачів та їх представника, а також в заяві викладено провадження відмовити у задоволенні позову (а.с. 255 том 1). Від третьої особи ? [PERSON] в матеріалах справи міститься заява, в якій остання просить суд проводити розгляд справи у її відсутність (а.с. 155 том 1). Частиною третьою статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Аргументи учасників справи Узагальнені доводи відповідачів щодо предмету спору Як вбачається із письмових заперечень, поданих 29 березня 2018 року [PERSON] а також відзиву поданого до суду 06 квітня 2018 року, останній просить відмовити в задоволенні відповідного позову, адже позивачем не виконано вимоги закону щодо повідомлення представника та відомих їй третіх осіб, про скасування довіреності. Будь-яких листів з повідомленням про скасування довіреності, [PERSON] не отримував. У 2015 року [PERSON] з [PERSON] посварився, а до того вони мали дружні стосунки. Крім того, [PERSON] не надавала згоди для скасування дії довіреності. Інші підстави чи обґрунтування не приведено. Узагальнені доводи письмових пояснень третіх осіб щодо предмету спору Із заперечення Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області поданого до суду в судовому засіданні 13 квітня 2017 року, представником за довіреністю №31/20-283 від 09.01.2017 Арсеньєвим Вадимом Олексійовичем , вбачається, що третя особа у даній справі заперечує проти позову з посиланням на наступне. Так, 08 вересня 2006 року у ВРЕР №1 ГУМВС України в Харківській області (ТСЦ №6341 РСЦ МВС в Харківській області) на ім`я [PERSON] було зареєстровано в електронній базі даних та Національній автоматизованій інформаційній системі Департаменту Державної автомобільної інспекції МВС (НАІС ДДАІ) автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 112, колір зелений, 2002 року випуску, номер кузова [NUMBER] . 02 квітня 20016 у ТСЦ №6349 РСЦ МВС в Харківській області вказаний автомобіль перереєстровано на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №1082/2016 оформленого у підрозділі ТСЦ №6349 РСЦ МВС в Харківській області від 02.04.2016, в якому [PERSON] вказаний як продавець, в особі якого діяв представник [PERSON] згідно доручення ВРП501522, посвідченого приватним нотаріусом 12.01.2012, а [PERSON] , зазначена як покупець транспортного засобу. Під час проведення реєстраційних дій з транспортним засобом [PERSON] , у присутності представника ТСЦ №6349 РСЦ МВС в Харківській області, не надав інформацію, про іншого співвласника, зацікавлену особу або інші обставини, що перешкоджають реалізації транспортного засобу. Відтак, представник Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області наголошує на тому, що 02.04.2016 вході проведення перереєстрації спірного транспортного засобу було дотримано вимоги статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та постанови Кабінету Міністрів України №1388 від 07.09.1998 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів». Разом з тим, представник вказав, що лише з 05 жовтня 2016 року було затверджено постанову Кабінету Міністрів України №687, про внесення змін до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, згідно якої перевірка відомостей про обмеження відчуження за Державним реєстром обтяжень рухомого майна та відомостей про документи, що посвідчують особу та підтверджують громадянство України, а також про реєстрацію місця проживання за Єдиним державним демографічним реєстром, проводить уповноваженими особами сервісного центру МВС. Як вбачається із пояснень [PERSON] , остання заперечує проти позову та вважає, що [PERSON] мав право на продаж спірного автомобіля [PERSON] , а тому немає правових підстав для визнання спірного договору недійним, з посиланням на наступне. Так, 07.11.1998 між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб. 12 січня 2012 року у присутності [PERSON] між [PERSON] та [PERSON] був укладений усний договір купівлі-продажу спірного автомобіля, передано за нього кошти у сумі 15000 доларів США, після чого [PERSON] видано довіреність на ім`я [PERSON] . Вказана довіреність видана за згодою [PERSON] , оскільки він був придбаний у шлюбі. Ніяких домовленостей про продаж автомобіля не було, усі грошові кошти позивач отримав до підписання довіреності. Про скасування відповідного доручення [PERSON] дізналась після отримання позовної заяви, а відтак дозволу на скасування її дії вона не надавала. Фактичні обставини справи встановлені судом [PERSON] мав на праві власності легковий транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, моделі VITO, 2002 року випуску, зеленого кольору, з номером кузова [NUMBER] , який було зареєстровано за ним 08.09.2006, з видачою свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , та закріпленням державного номерного знаку [NUMBER] (а.с.91 том 1). На підставі довіреності, посвідченої 12 січня 2012 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Ключніковою В.О. та зареєстрованої в реєстрі за №96, [PERSON] уповноважив [PERSON] бути представником в усіх державних, громадських, господарських та інших органах і організаціях незалежно від підпорядкування, форм власності та галузевої належності, в тому числі у відповідних органах нотаріату, комісійних магазинах, Державтоінспекції з усіх без винятку питань, пов`язаних з експлуатацією, користуванням, розпоряджанням, страхуванням легкового транспортного засобу марки MERCEDES-BENZ, моделі VITO, 2002 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 90 том 1 ). 05 грудня 2015 року на підставі заяви [PERSON] до Єдиного реєстру довіреностей внесено запис про припинення дії довіреності №96 ВРП501522 від 12 січня 2012 (а.с.11 том 1). Разом з тим, у відповідності до договору купівлі-продажу транспортного засобу №ТСЦ6349/1/1082/2016 від 02 квітня 2016 року, завіреного підписом адміністратора Сервісного центру ТСЦ №6349 Хоменко О.І., [PERSON], в особі представника за дорученням ВРП501522 від 12.01.2012 [PERSON] , продав [PERSON] легковий транспортний засіб марки MERCEDES-BENZ, моделі VITO, 2002 року випуску, зеленого кольору, з номером кузова [NUMBER] , реєстраційним номером [NUMBER] (а.с.89 том 1). Мотиви, з яких виходив суд, та застосовані норми права Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 ЦПК України). Відповідно до статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 12 ЦПК України). Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс (пункт 43 постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18). Згідно статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). У відповідності до частини першої статі 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд, вислухавши доводи сторін, розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні в справі письмові докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, вирішуючи справу, виходить з наступних висновків. Щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля За положеннями частини першої статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частини перша статті 203 ЦК України), особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (частини друга статті 203 ЦК України), волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частини третя статті 203 ЦК України), правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частини п`ята статті 203 ЦК України), правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (частини шоста статті 203 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов`язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Відповідно до статей 626 та 627 ЦК України договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з врахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 628 ЦК України встановлює, що зміст договору становлять умови визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно положень частини першої статті 638 ЦК України істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однією із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зроблено висновок, що «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню». Таким чином, законом встановлена презумпція правомірності правочину і він може бути визнаний судом недійсним тільки з передбачених законом підстав. Положеннями пункту 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» наголошено судам, що підстави, передбачені частини першої статті 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину. Правове регулювання відносин, пов`язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у Порядку здійснення оптової та роздрібної торгівлі транспортними засобами та їх складовими частинами, що мають ідентифікаційні номери, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2009 року № 1200 (далі - Порядок № 1200), та Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 (далі - Порядок № 1388), які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки відповідних договорів. Згідно з частиною першою статті 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. За вимогами частини першої та третьої статті 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Статтею 1000 ЦК України визначено, що за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки довірителя. Відповідно до положень статей 1003, 1004 та 1006 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності чітко визначаються юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. До обов`язків повіреного відноситься: повідомлення довірителю на його вимогу всіх відомостей про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання повірений зобов`язаний негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно передати довірителеві все одержане у зв`язку з виконанням доручення. Метою договору доручення є здійснення повіреним прав довірителя, набуття, зміна і припинення для нього прав та обов`язків шляхом здійснення угод, тому повірений має діяти в тих межах, які встановлені довірителем відповідно до змісту наданого йому доручення. Нормами статті 249 ЦК України визначено, що особа, яка видала довіреність, за винятком безвідкличної довіреності, може в будь-який час скасувати довіреність або передоручення. Відмова від цього права є нікчемною. Особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов`язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася. Отже, момент скасування довіреності та момент втрати нею чинності для представника та третіх осіб не збігаються. Скасована довіреність втрачає чинність для представника та третіх осіб з моменту настання першої із подій: або коли представник довідався або міг довідатися про скасування довіреності; або коли третя особа дізналась або могла дізнатись, що дія довіреності припинилася. До настання такої події скасована довіреність є чинною для представника та третіх осіб, перед якими представник представляє інтереси довірителя. Відповідно, всі вчинені представником в цей час правочини є чинними і для довірителя. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 19 грудня 2018 року в справі № 331/5517/17 (провадження № 61-9474св18), від 09 вересня 2020 року в справі № 522/3746/19-ц (провадження № 61-7230св20). Як встановлено ході судового розгляду вказаної справи, зокрема, в судовому засіданні 16 травня 2019 року, 16 грудня 2016 року [PERSON] направив засобами поштового зв`язку [PERSON] , за його зареєстрованим місцем проживання, рекомендований лист з витягом про скасування довіреності від 12 січня 2012 року, однак відповідний лист було повернено з відміткою «із закінченням терміну зберігання» (а.с. 118 том 1). Відтак, з приведеного можливо дійти висновку, що [PERSON] як представник за довіреністю, міг дізнатися про скасування довіреності позивачем саме з направленого засобами поштового зв`язку на адресу місця реєстрації [PERSON] рекомендованого листа (а.с. 118 том 1). Факт не отримання вказаного листа [PERSON] , не спростовує виконання [PERSON] , як довірителем, вимог закону щодо сповіщення представника з приводу скасування дії довіреності, а відтак можливо зробити висновок, що [PERSON] діяв саме у спосіб, визначений частиною другою статтею 249 ЦК України. Відповідач [PERSON] вказану обставину заперечив, однак, між іншим, він мав реальну можливість на час вчинення спірного правочину перевірити дію доручення, чого не зробив. З приведеного вище судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу №ТСЦ6349/1/1082/2016 від 02 квітня 2016 року внаслідок припинення довіреності, виданої на його ім`я, [PERSON] не мав повноважень вчиняти дії щодо продажу автомобіля спірного автомобіля, від імені його власника [PERSON] . Отже, майнові права позивача [PERSON] внаслідок укладення відповідачами неправомірного правочину були порушені і підлягають відновленню, зокрема, шляхом визнання недійсним оспорюваного договору. Щодо витребування автомобіля із чужого незаконного володіння Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За положеннями статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У відповідності до частин першої та четвертої статті 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно статті 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частинами першою та третьою статті 388 ЦК України передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При цьому, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У пункті 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено у частині першій статті 388 ЦК України. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Так, у постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 183/7765/15 (провадження № 61-18542св19) зроблено висновок, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі № 752/22080/16 (провадження № 61-12256св19), відповідно до якого спосіб захисту прав у вигляді витребування майна, придбаного за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, застосовується у випадку відсутності між сторонами договірних відносин. Таким чином, необхідною умовою правильного застосування положень статей 387, 388 ЦК України є відсутність між сторонами зобов`язальних (договірних) правовідносин. Згідно частин першої та другої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що «у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника». Як вже було встановлено судом вище у даному рішенні, на момент укладення оспорюваного правочину (02 квітня 2016 року), [PERSON] діяв на підставі вже скасованої довіреності раніше, а відтак розпоряджатися спірним автомобілем від імені позивача не мав права. При таких обставинах, оскільки обставини справи вказують на те, що зазначений транспортний засіб вибуло від [PERSON] не з його волі, суд доходить висновку про наявність у позивача права витребувати майно від [PERSON] в порядку статті 387, пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України. З приводу вимог про визнання права власності на автомобіль та скасування його перереєстрації Звертаючись до суду з вимогою про визнання права власності на автомобіль, позивач обґрунтовував такі вимоги необхідністю відновлення майнового права та посилалась на статтю 392 ЦК України. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого шляху для відновлення порушеного права. Позивач звернувся з відповідним позовом як титульний володілець спірного майна і вимагав відновлення становища, яке існувало до порушення його майнових прав, шляхом повернення об`єкта права власності у його володіння. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що зареєстрований за ним на праві власності автомобіль марки та моделі MERCEDES-BENZ VITO, рік випуску 2002, державний номерний знак [NUMBER] , вибув з його володіння поза його волею, оскільки був відчужений особою, яка не мала права його відчужувати, - [PERSON] . Обставини щодо набуття [PERSON] права власності на вказаний автомобіль не є предметом спору у даній справі і не стосуються предмета доказування. Крім того, належність спірного транспортного засобу особисто позивачу або йому і [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя, не мають правового значення при вирішенні питання щодо недійсності оспорюваного договору купівлі-продажу, як і не має значення відсутність згоди [PERSON] на його відчуження. Ураховуючи матеріально-правовий характер спору, належним способом захисту є визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування майна із чужого незаконного володіння, що є підставою для здійснення державної реєстрації (перереєстрації) права власності на транспортний засіб, скасування попередньої реєстрації та в такий спосіб порушене право позивача буде відновлено. Відтак, суд приходить до висновку, що заявлені позивачем вимоги про визнання права власності на автомобіль та скасування його перереєстрації, не є належним способом захисту порушеного права, оскільки не призводить до його відновлення, адже у даному випадку достатнім є визнання недійним оспорюваного правочину та витребування автомобіля з чужого незаконного володіння. Висновки суду за результатами розгляду справи Вирішуючи спір, встановивши фактичні обставини справи, здійснивши правову оцінку наявним у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку, що належним способом захисту порушеного права є позов про визнання недійним оспорюваного правочину та витребування автомобіля в порядку статті 387 та пункту 1 частини третьої статті 388 ЦК України, оскільки такий спосіб спрямований саме на відновлення порушеного права позивача, відповідає змісту відповідного права й характеру його обмеження. Разом з тим, позов про визнання права власності на автомобіль за його титульним власником та скасування перереєстрації автомобіля, не є належним способом захисту порушеного права, адже не призводить до його поновлення. Щодо судових витрат Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог статті 141 ЦПК України. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, як вбачається з матеріалів цивільної справи [PERSON] при зверненні до суду було сплачено всього 2825,44 гривень в рахунок судового збору, що підтверджено наступними доказами: оригінал квитанції №26 від 02.08.2016 на суму 275,61 гривень (а.с. 2 том 1); оригінал квитанції №25 від 02.08.2016 на суму 551,21 гривень (а.с. 3 том 1); оригінал квитанції №54 від 24.10.2016 на суму 551,21 гривень (а.с. 24 том 1); оригінал квитанції №11 від 17.11.2016 на суму 1447,41 гривень (а.с. 37 том 1). Виходячи з позовних вимог викладених остаточній позовній заяві, [PERSON] просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу (вимога нематеріального характеру), скасувати перереєстрацію транспортного засобу (вимога нематеріального характеру) та витребувати майно у чужого незаконного володільця (вимога нематеріального характеру), а також визнати за ним право власності на автомобіль (вимога матеріального характеру). За вимогами частини другої статі 4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на момент подачі позовної заяви) ставка судового збору за подання фізичною особою позовної заяви майнового характеру становила 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, тоді як за подання фізичною особою позовної заяви немайнового характеру становила 0,4 розміру мінімальної заробітної плати. Згідно із частиною третьою статті 6 Закону України «Про судовий збір» (в редакції закону на момент подачі позовної заяви) встановлено, що за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Зважаючи на те, що позовну заяву [PERSON] пред`явлено у серпні 2016 року, судовий збір підлягає сплаті за ставками, встановленими законом станом на 01 січня 2016 року. Статтею 8 Закону України від 25 грудня 2015 року № 928-VІІІ «Про Державний бюджет України на 2016 рік» з 01 січня 2016 року встановлено мінімальну заробітну плату у розмірі 1 378,00 гривень. У відповідності до звіту про оцінку транспортного засобу від 29.10.2016 (а.с.42-48, том 1) ринкова вартість автомобіля аналогічного MERCEDES-BENZ VITO державний номерний знак [NUMBER] на дату оцінки може складати 144 740,00 гривень. Виходячи зі змісту вимог заявлених [PERSON] (три вимоги немайнового характеру та одна вимога майнового характеру), ним мав бути сплачений судовий збір на загальну суму 3101,00 гривень (1447,40 + (551,20 х 3 ) = 3101,00), тоді як відповідна сума становить 2825,44 гривень. Таким чином, з [PERSON] підлягає стягненню в дохід держави різниця від підрахованої у відповідності до закону суми (3101,00) та суми сплаченої до суду реально (2825,44), яка становить 275,56 гривень. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України при частковому задоволенні позову судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позов [PERSON] задоволено частково, а саме, лише дві вимоги немайнового характеру, з кожного відповідача на користь позивача в рівних частинах підлягає стягненню судовий збір у сумі 1102,40 гривень (з кожного по 551,20 гривень). З приводу скасування вжитих заходів забезпечення позову Відповідно до вимог статей 158, 264, 265 ЦПК України, оскільки позов у справі задоволено частково, суд приходить до висновку про доцільність вирішення питання про скасування заходів забезпечення позову. Так, у даній справі ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2017 року вжито забезпечення позову у даній справі, а саме, заборонено відчуження автомобіля марки та моделі МЕRCEDES-BENZ VITO, 2002 року випуску, об`єм двигуна V=2148, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] . З урахуванням вказаного, приймаючи до уваги, що у справі ухвалюється рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що відсутні підстави для застосування заходів забезпечення позову, вжитих у даній справі. У зв`язку із чим, суд вважає, що заходи забезпечення позову, вжиті ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 лютого 2017 року, підлягають скасуванню.

Outcome: partial