Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, з урахуванням уточнення до позовної заяви, до АТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними, зобов`язання вчинити дії, визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що при виконанні виконавчого листа № 360/901/15-ц, виданого 28.07.2015 року Бородянським районним судом Київської області про стягнення з позивача аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей Подільським районним відділом державної виконавчої служби м. Києва ГУЮ у м. Києві державним виконавцем надано довідку про те, що позивач [PERSON] працює з 02.03.2016 року в ПАТ КБ «ПриватБанк» та довідку про заробітну плату, відповідно до якої позивач працює на посаді адміністратора терміналів « Квітка » і заробітної плати не отримує. При цьому, позивач жодних співбесід зі співробітниками банку щодо прийому його на роботу до ПАТ КБ «ПриватБанк» не проводив, письмового трудового договору з відповідачем не укладав, заяв про прийняття його на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» не подавав, з наказом № Э.DN-KП-2016-6619047 від 01.03.2016 року про прийняття на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» ознайомлений не був та не знав про його існування. Звернувшись до відповідача про надання документів, на підставі яких він рахується працівником ПАТ КБ «ПриватБанк», позивач отримав через електронну пошту копії трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність без зазначення дат їх укладення та номерів, до того ж які не підписані керівником банку, чи будь-якою іншою особою, уповноваженою на виконання таких дій від імені банку, а підпис від імені позивача вчинений не ним. З метою перевірки вказаних обставин, позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області про надання індивідуальних відомостей про позивача як застрахованої відповідачем особи та отримав довідку форми ОК-5, відповідно до якої позивач з березня 2016 року рахується застрахованим та страхувальником якого є відповідач, але заробіток позивачу не нараховується та страхові внески не сплачуються. Оскільки протиправні дії відповідача унеможливлюють нарахування йому надбавки на утриманців, відповідно до вимог Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. Крім того, вказаними діями позивачу завдано матеріальну шкоду у вигляді недоотриманих доплат до пенсії, зокрема, надбавки на утриманців за період з 01.11.2016 року по 31.05.2018 року у розмірі 37 204,50 грн. Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 02.10.2017 року у справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду на 06.10.2017 року (а.с.22). Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 06.12.2017 року ухвалу Бородянського районного суду Київської області від 02.10.2017 року скасовано та передано справу на новий розгляд до суду (а.с.47-50). Ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 22.12.2017 року цивільну справу передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.с.55). Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ від 31.01.2018 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Москаленко К.О. (а.с. 61). Ухвалою судді (Москаленко К.О.) від 01.02.2018 року справу прийнято до свого провадження та призначено підготовче судове засідання на 30.03.2018 року (а.с. 63). Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу справ від 30.05.2018 року у зв`язку з закінченням строку повноважень судді Москаленко К.О. вказана справа розподілена для розгляду судді Батрин О.В. (а.с. 70). Ухвалою судді від 31.05.2018 року вказана цивільна справа прийнята суддею до свого провадження (а.с. 74). 25.05.2018 року до суду від представника відповідача - Литвиненко О.Л. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позивач [PERSON] був принятий на роботу в ПАТ КБ «ПриватБанк» на підставі наказу № Э.DN-KП-2016-6619047 від 01.03.2016 року на посаду адміністратора терміналу «Квітка» за сумісництвом, що не заборонено чинним законодавством. Під час укладення трудового договору з боку банку були дотримані всі вимоги чинного законодавства. Крім того, з копії трудового договору вбачається, що останній містить підпис позивача, що свідчить про наявність волевиявлення самого позивача на укладення трудового договору. Таким чином, подання банком до органів Пенсійного Фонду України відомостей про позивача [PERSON] , як працівника банку було зумовлено вимогами Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у редакції, чинній станом на дату укладення трудового договору з позивачем, облік усіх застрахованих осіб та персоніфікований облік надходжень від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, а також персоніфікований облік коштів накопичувальної системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування здійснюється в порядку, визначеному Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними (а.с. 75-82). 22.06.2018 року до суду від представника відповідача - Литвиненко О.Л. надійшов відзив на уточнену позовну заяву, відповідно до якого доводи позивача про неможливість отримання доплати до пенсії жодним чином не пов`язані з діями банку по укладенню трудового договору, оскільки позивач при підписанні трудового договору добровільно погодився на укладення трудових відносин і мав бути обізнаним про подання відомостей про нього як найманого за сумісництвом працівника до відповідних державних органів. Позовні вимоги про стягнення недотриманої надбавки непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, можна визначити за своєю природою як вимоги про стягнення упущеної вигоди. Разом з тим, відшкодування упущеної вигоди здійснюється відповідно до положень цивільного законодавства, яке не може бути застосоване у даному спорі, оскільки спір між сторонами виник у зв`язку із трудовими відносинами, а тому має вирішуватись відповідно до норм трудового законодавства. При цьому, Кодексом законів про працю України не передбачено можливості стягнення з роботодавця упущеної вигоди у вигляді недоотриманої допомоги по безробіттю, також таке стягнення не застосовується і в судовій практиці. Просив застосувати наслідки спливу строку позовної давності до вимог позивача (а.с. 88-90). Ухвалою суду від 04.06.2018 року, занесеною до журналу судових засідань, задоволено клопотання позивача про долучення до матеріалів справи уточнення до позовної заяви (а.с. 100-105). Ухвалою суду від 04.06.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 29.08.2018 року (а.с. 107). Ухвалою суду від 29.08.2018 року у задоволенні клопотання представника позивача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено, об`єднано в одне провадження цивільну справу № 360/1743/17-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання дій неправомірними та зобов`язати вчинити дії та цивільну справу № 757/39486/18-ц за позовом [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання трудового договору, договору про матеріальну відповідальність недійсними та наказу про прийняття на роботу незаконним, присвоївши спільний номер № 360/1743/17-ц (а.с. 111). 22.10.2018 року до суду від представника відповідача - Литвиненко О.Л. надійшли письмові пояснення, згідно з якими позивач був принятий на роботу в ПАТ КБ «Приватбанк» на підставі наказу № Э.DN-KП-2016-6619047 від 01.03.2016 року на посаду адміністратора терміналу «Квітка» за сумісництвом. У день, визначений наказом для початку роботи, позивач на роботі не з`явився, згодом до роботи також не приступив, трудові обов`язки не виконував. В АТ КБ «ПриватБанк» відсутні дані про виконання працівником-сумісником роботи, за яку підлягала нарахування та виплата заробітної плати, також від працівника не надходило будь-яких звернень та заяв про настання трудових відносин, у зв`язку з чим відповідачем було подано скасовуючий звіт до органів Пенсійного Фонду України та фіскальної служби України. Таким чином, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, у зв`язку з відсутністю предмету спору просив закрити провадження у справі (а.с. 142-143). 27.12.2018 року від представника відповідача - Бригинець А.А. надійшли пояснення до відзиву на уточнену позовну заяву, відповідно до яких на підтвердження подання відповідачем до Пенсійного фонду України скасовуючого звіту щодо позивача про нараховану заробітну плату та скасовуючи повідомлення про прийняття на роботі є надані відповідачем документи. Зазначила, що наданий позивачем висновок № ЕД-1726-7-1165.18 є неналежним доказом у справі, оскільки він складений щодо обставин, які не є предметом доказування та дослідження з огляду на подання відповідачем звітності про скасування наказу про прийняття на роботу [PERSON] та на день подання даних пояснень трудовий договір між сторонами є таким, що не укладався, трудові відносини не виникали, тому питання справжності підпису позивача на документах не підлягає дослідженню та оцінці в рамках даного провадження. Крім того, зазначений доказ було надано позивачем без винесення у справі ухвали про призначення відповідної експертизи, що викликає сумнів у достовірності та об`єктивності викладених у висновку тверджень та у виборі особи, яка здійснювала дослідження. Також зазначила, що переплата надбавки, яку просить стягнути позивач з відповідача, у розмірі 37 832,40 грн. виникла з 2013 року по 2015 року, тобто до укладення спірного трудового договору з банком, таким чином дії банку по укладенню трудового договору з позивачем жодним чином не вплинули на існуючу вже станом на 2016 рік переплату надбавки. Ухвалою суду від 30.01.2019 року у задоволенні клопотання представника відповідача Литвиненко О.Л. про закриття провадження у справі відмовлено. Прийнято відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» про зобов`язання не подавати до Пенсійного фонду України відомості про позивача як працівника АТ КБ «ПриватБанк» та провадження в цій частині закрито (а.с. 176-177). Ухвалою суду від 01.11.2019 року прийнято відмову позивача [PERSON] від частини позовних вимог до АТ КБ «ПриватБанк» про стягнення коштів на суму 13 068 грн. та провадження в цій частині закрито. Позивач та його представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням уточненої позовної заяви та просили позов задовольнити. Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити, посилаючись на викладені у відзиві та письмових поясненнях обставини та докази. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з такого. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Бородянського районного суду Київської області від 27.01.2017 року заяву відділу державної виконавчої служби Подільського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві задоволено про видачу дублікату виконавчого листа про стягнення з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1 500 грн., щомісяця, починаючи з 22 квітня 2015 року, до досягнення [PERSON] повноліття (а.с. 7). Зі змісту вказаної ухвали вбачається, що боржник працює: ПАТ КБ «Приватбанк», м. Дніпро вул. Набережна Перемоги, 50 та у ТОВ «Юнайтед Форест» м. Київ вул. Автозаводська, 72-а, що підтверджується відповіддю з ПФУ. Позивач [PERSON] звернувся до відповідача АТ КБ «Приватбанк» з вимогою надати документи, на підставі яких він рахується його працівником, на що отримав копію трудового договору та договір про повну матеріальну відповідальність (а.с. 4-6). Згідно з наказом № DN-КП-2016-6619047 від 1.03.2016 року позивача [PERSON] прийнято на роботу на посаду адміністратора сіті терміналів самообслуговування Квітка на 1 / 4 ставки (а.с. 79). При цьому, обґрунтовуючи позов, позивач зазначає, що він не укладав та не підписував з відповідачем трудового договору та договору про повну матеріальну відповідальність, ніколи не перебував з відповідачем у трудових відносинах, не отримував заробітну плату. Надаючи правову оцінку правовідносинам, що склались між сторонами, суд зазначає таке. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 4 КЗпП України законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Тому, у разі не врегулювання правовідносин, які склались між сторонами трудового договору, КЗпП України, до таких правовідносин застосовуються положення ст. 4 КЗпП України, зокрема і норми ЦК України. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України) Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 1, 3 ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Згідно з ч. 1 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за забезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 КЗпП України передбачено, що письмовий договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Частиною першою ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і які полягають у тому, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У свою чергу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 цього Кодексу). Нормами ст. 215 Цивільного кодексу України врегульовано правовідносини щодо недійсності правочину, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1 ст. 216 ЦК України, відповідно до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно зі ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов`язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Також згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 8 Постанови Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Виходячи зі змісту правової позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі від 18.12.2013 року у справі 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене ст. 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЦПК України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз (ч. 2 ст. 106 ЦПК України).

Outcome: partial