Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

У серпні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» звернулось до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувало на те, 15.09.2006 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір №2353, за умовами остання отримала кредит в сумі 25000 євро та зобов'язувалась повернути кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі в сумах, в строки та на умовах передбачених договором. Умовами договору також передбачено право банку достроково стягнути заборгованість у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань. З метою забезпечення належного виконання вказаного зобов'язання укладено договір поруки №2353 від 15.09.2006 року,за умовами якого поручителем виступала [PERSON], яка поручилась за належне виконання умов вказаного кредитного договору. При цьому, вказувало на те, що позичальник належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором не виконала, у результаті чого станом на 30.06.2015 року за нею рахується заборгованість за кредитом в сумі 22220 євро, що за курсом НБУ на дату розрахунку становить 523 090 грн., по відсотках - 18 690 євро, що еквівалентно 439 988,84 грн., по комісії - 902,04 євро, що еквівалентно 21 235,29 грн. та пені - 9 455,49 євро, що становить 222 595,51 грн. Крім того, рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01.11.2010 року з відповідачів стягнуто заборгованість за вищевказаним кредитним договором у сумі 26769,59 євро, з яких заборгованість за кредитом - 22 220 євро, 4 549,56 євро - борг по відсотках, комісія - 2 913,50 грн., та пеня в сумі 7 187,23 грн. Таким чином, за відповідачами з урахуванням рішення суду, рахується заборгованість за кредитним договором розмірі 277774,04 євро, що за офіційним курсом НБУ на день розрахунку становить 653 839,88 грн., з яких: борг по відсотках - 14 140,44 євро, що еквівалентно 332 885,81 грн., по комісії - 778,28 євро, що становить 18 321,79 грн., пеня - 12 855,32 євро, що становить 302 632, 28 грн. Про наявність вказаної заборгованості відповідачі повідомлялись шляхом направлення на їх адресу вимогу про дострокове повернення кредиту, яка залишена ними без належного реагування. На підставі вищевикладеного, посилаючись на норми права, просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача вищевказану суму заборгованість в сумі 653 839,88 грн., яка складається із заборгованості по сплаті процентів, комісії і пені та судові витрати. В судове засіданні представник позивача не з'явився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, хоча повідомлялась судом про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила. Відповідач [PERSON], яка одночасно діяла в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, позовні вимоги не визнала з підстав викладених у письмових запереченнях. При цьому вказувала на те, що позивачем не надано доказів того, що до нього перейшло право вимоги за кредитним договором, а також що він має право на здійснення валютних операцій відповідно до законодавства України. Крім того, банком вже було використано право на дострокове стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором, що встановлено рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01.11.2010 року, а також звернено стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. Також вважає, що доданий до позовної заяви розрахунок заборгованості був вчинений не кваліфікованою особою, а тому дані відображенні у ньому не можуть вважатись належними. Крім того, вказувала, що позивач приховує той факт, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.05.2015 року було відмовлено в задоволенні позову про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором. Також заявила про наявність підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності до спірних правовідносин, оскільки дострокове стягнення заборгованості свідчить про зміну позивачем строку виконання зобов'язання та початок перебігу строку позовної давності слід рахувати саме з моменту виникнення права на вимогу. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 15.09.2006 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено кредитний договір №2353, за умовами якого банк надав позичальник кредит у сумі 25 000 євро, що на момент видачі становили 160 627,87 грн. зі сплатою 13% річних за користування кредитом, з кінцевим терміном повернення кредиту 15.09.2026 року (а/с 7). Відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Зокрема, відповідно до вимог п. 4.1 вищевказаного кредитного договору визначено, що виконання зобов'язання позичальника за цим договором забезпечується іпотекою, предметом якої є нерухомість - квартира №1 та квартира [ADDRESS]. Крім того, як убачається з матеріалів справи, 17.12.2008 року між позикодавцем та позичальником укладено договір про внесення змін до вказаного кредитного договору в частині Графіку погашення заборгованості (а/с 10). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Судом встановлено, що 15.09.2006 року між акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та [PERSON] укладено договір поруки №2354, за умовами якого поручителя зобов'язувалась відповідати в повному обсязі перед кредитором за своєчасне та повне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором №2353 від 15.09.2006 року та у випадку невиконання позичальником своїх зобов'язань бере на себе зобов'язання погасити до 15.09.2026 року заборгованість в розмірі наданого кредиту в сумі 25000 євро, нараховані за користування кредитом відсотки, щомісячну комісійну винагороду. Договором поруки також передбачена солідарна відповідальність позичальника та поручителя. При цьому, як убачається з копії заочного рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01.11.2010 року, судом задоволено позов ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості та стягнено солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №2353 від 15.09.2006 року з відповідними змінами №1694 від 17.12.2008 року в розмірі 26 769, 56 євро та 10 100,73 грн. в межах вартості заставленого майна шляхом стягнення на предмет іпотеки: квартиру №1 та квартиру [ADDRESS]. Крім того, з обставин, встановлених вказаним рішенням суду вбачається, що позивач використав своє право на дострокове стягнення заборгованості з відповідачів, яка станом на 14.09.2010 року складалась із заборгованості по кредиту в сумі 22 220 євро, заборгованості по нарахованих та несплачених відсотках за користування кредитом за період з 01.02.2009 року по 14.09.2010 року в сумі 4 549,56 євро, комісії в сумі 2 913,50 грн. за аналогічний період та пені за період з 29.09.2009 року по 14.09.2010 року в розмірі 7 187,23 грн. Також судом встановлено, що 17.12.2012 року між Акціонерним комерційним промислово-інвестиційним банком та ТОВ «Кредитні ініціативи» укладено договір відступлення прав вимоги, за умовами якого банк відступив товариству свої права грошових вимог до боржників за кредитними договорами, у тому числі і до боржника [PERSON] (а/с 21). Крім того, як вбачається з копії рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.05.2015 року позивач звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором та вказаним рішенням суду в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі. З обставин встановлених судом згідно рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26.05.2015 року вбачається, що у зв'язку з порушенням боржником виконання зобов'язання за кредитним договором банк відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України і пункту 5.3.2 кредитного договору використав право достроково стягнути з позичальника та поручителя заборгованість за кредитним договором, яка була стягнута рішенням Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01.11.2010 року. Отже, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання. За змістом ч .4 ст. 559 ЦК України термін дії договору поруки є припиненим. При цьому, суд також звертає увагу на те, що згідно із положеннями ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). Разом з тим, як убачається з роз'яснень, що містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому, сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до правової позиції сформованої Верховним судом України у постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14 предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Крім того, відповідно до правового висновку сформованого Верховним Судом України у постанові від 21.01.2015 року за наслідками розгляду цивільної справи № 6-190цс14, пред'явивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплати відсотків за користування кредитом та пені, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобов'язання й був зобов'язаний пред'явити позов до поручителя протягом шести місяців, починаючи від цієї дати. Отже, у разі зміни кредитором на підставі частини другої статті 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. При цьому, як вже було встановлено судом, банк використав своє право щодо дострокового стягнення суми заборгованості, звернувшись до Кіцманського районного суду Чернівецької області з відповідним позов та рішенням якого від 1 листопада 2010 року позов було задоволено й відповідно стягнуто 26 769,56 Євро заборгованості, яка складалася із заборгованості по кредиту (суми основного боргу), процентів, комісії та пені. Таким чином, враховуючи вищевказане, а також наявність судових рішень як про дострокове стягнення заборгованості, так і рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 26 травня 2015 року, яким встановлено, що порука [PERSON] припинена, позовні вимоги до поручителя за даним позовом задоволенню не підлягають. Крім того, відмовляючи в задоволенні позову по суті позовних вимог, суд виходить також з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Крім того, у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зіст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. При цьому, згідно зі ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Зокрема, у зв'язку з ухваленням рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 01.11.2010 року мало місце дострокове стягнення усіє кредитної заборгованості, а відтак правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема нарахування відсотків, комісії, неустойки, припинилися, при цьому виникають боргові зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, невиконання яких тягне за собою відповідальність встановлену ст. 625 ЦК України. Так, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування відсотків за користування кредитом, неустойки поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Разом з тим, позивачем вимог на підставі ст. 625 ЦК України до відповідачів не було заявлено. За таких обставин, в задоволенні позову в частині стягнення з відповідачів нарахованих після дострокового стягнення усієї суми заборгованості відсотків, комісії та пені слід відмовити. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed