Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області (далі - ГУПФУ) про індексацію грошового зобов`язання та сплату трьох процентів річних, мотивуючи свої вимоги тим, що постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/2011 Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя, правонаступником якого є відповідач, зобов`язано здійснити позивачеві перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії за період з 01.12.2010 до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, з урахуванням сум, отриманих за вказаний період. Постанова суду набрала законної сили 19.12.2013. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві суму розміром 28 894,63 грн., яка до теперішнього часу не виплачена. Крім того, постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплату державної та додаткової пенсії з 01.04.2014 по 02.08.2014 включно, за відрахуванням фактично отриманих сум. Постанова суду набрала законної сили 25.03.2015. На виконання цієї постанови відповідач провів перерахунок та нарахував до виплати позивачеві суму розміром 17 753,60 грн., яка була виплачена у березні 2020 року. Оскільки відповідач своєчасно не виплатив позивачеві вказані суми пенсії, позивач, посилаючись на положення ст. 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), просив стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних розміром 53500,27 грн. за період з 19.12.2013 по 31.05.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/11, інфляційні втрати та 3% річних розміром 15701,73 грн. за період з 25.03.2015 по 28.02.2020 на суму заборгованості, нараховану на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а. Ухвалою суду від 07.08.2020 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи в судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). Відповідач ГУПФУ, в особі представника Алексєєвої Ю.О. із позовними вимогами [PERSON] не погодився, 31.08.2020 надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що на виконання постанови Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а відповідачем здійснено перерахунок пенсії та нараховано 17753,60 грн., вказана постанова суду була включена до реєстру рішень. За постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/11 позивачеві проведено перерахунок та нараховано 28 894,63 грн. Однак, вказані грошові кошти не були профінансовані з Державного бюджету України. Відповідно до вимог постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 03.09.2014 «Про затвердження Порядку погашення заборгованості за рішеннями суду, виконання яких гарантується державою» (далі - Порядок № 440), рішення суду подають до органів державної виконавчої служби за місцезнаходженням боржника для проведення їх обліку, інвентаризації заборгованості та подальшої передачі до органів, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів, для погашення заборгованості. До органу ПФУ надійшли повідомлення від органу Казначейства про прийняття до обліку та внесення даних до Реєстру рішень, виконання яких гарантується державою, вищезазначених постанов суду. Отже, заборгованість за вказаними рішеннями суду передані до органів Казначейства для проведення виплат згідно із чинним законодавством. Відповідач не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за несвоєчасну їх виплату. Вказує, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а тому на них не розповсюджуються норми ст. 625 ЦК України. У постановах судом не визначено конкретної суми до стягнення, а тому зобов`язання в даному випадку не можуть вважатися грошовими. Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України. Просив в задоволенні позову відмовити повністю. Інших заяв по суті справи від сторін не надходило. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами в межах заявлених позовних вимог, суд встановив наступне. Постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2011, яка набрала законної сили 19.12.2013, у справі № 2-а-8315/11 адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання неправомірними дій УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя про перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії по інвалідності внаслідок Чорнобильської катастрофи, задоволено, визнано дії Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо своєчасного перерахунку та виплати основної та додаткової пенсії [PERSON] неправомірними. Зобов`язати управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя здійснити відповідний перерахунок та виплату основної та додаткової пенсії [PERSON] з урахуванням ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 01.12.2010 року до змін в законодавстві або зміни соціального статусу особи, та забезпечити виплату з урахуванням сум, отриманих за вказаний період. За вказаною постановою Ленінським районним судом м. Запоріжжя 10.05.2011 [PERSON] видано виконавчий лист № 2-а-8315/11, який постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Морар М.В. від 24.10.2014 ВП № 42939239 повернуто стягувачеві, оскільки боржником виконано рішення суду в частині здійснення нарахування [PERSON] за рішення суду, в результаті якого нараховано 28894,63 грн., виплата яких буде здійснена при надходженні коштів. Відповідно до листа ГУПФУ від 18.10.2018 № 387/К-9 відповідно до вказаної постанови суду від 14.11.2014 проведено перерахунок державної та додаткової пенсій та нараховано доплату розміром 28894,63 грн., яка буде виплачена при надходженні коштів з Державного бюджету. До теперішнього часу вказана сума пенсії [PERSON] не виплачена, що не заперечується відповідачем відповідно до інформації, наведеної у відзиві на позов. Крім того, постановою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 14.11.2014, яка набрала законної сили 25.03.2015, у справі № 334/9743/14-а адміністративний позов [PERSON] до Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя про визнання дій протиправними, зобов`язання провести перерахунок пенсії задоволено частково, визнано протиправними дії Управління пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя щодо нарахування та виплати [PERSON] , як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до категорії 1, інваліду 3 групи, з 01.04.2014 року по 02 серпня 2014 року державної пенсії та додаткової пенсії за шкоду, заподіяну здоров`ю, всупереч положень ст.ст. 50, 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зобов`язано Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя провести перерахунок та виплатити [PERSON] , як особі, постраждалій внаслідок Чорнобильської катастрофи, віднесеній до категорії 1, інваліду 3групи, з 01.04.2014 року по 02 серпня 2014 року державну пенсію на підставі ст. 54 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі не нижче 6 мінімальних пенсій за віком та додаткову пенсію за шкоду, заподіяну здоров`ю, на підставі ст. 50 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в обсязі 50% розміру мінімальної пенсії за віком, за відрахуванням фактично отриманих сум. В іншій частині позов залишити без задоволення. За вказаною постановою Ленінським районним судом м. Запоріжжя 23.07.2015 [PERSON] видано виконавчий лист № 334/9743/14-а, який постановою головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Запорізькій області Морар М.В. від 30.05.2016 ВП № 49014648 повернуто стягувачу, оскільки боржником виконано рішення суду в частині здійснення нарахування [PERSON] за рішення суду, в результаті якого нараховано 1775,60 грн., виплата яких буде здійснена при надходженні коштів.. Відповідно до листа ГУПФУ від 18.10.2018 № 387/К-9 відповідно до вказаної постанови суду від 14.11.2014 проведено перерахунок державної та додаткової пенсій та нараховано доплату розміром 1775,60 грн., яка буде виплачена при надходженні коштів з Державного бюджету. Вказана сума пенсії була виплачена позивачеві 19.03.2020, на підтвердження чого відповідачем надано копію електронного реєстру рішень суду. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 21.12.2016 № 988 «Деякі питання функціонування територіальних органів Пенсійного фонду України» Управління Пенсійного фонду України в Дніпровському (попередня назва - Ленінському) районі м. Запоріжжя реорганізоване шляхом злиття з 31.03.2017 у Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Постановою Кабінету Міністрів України від 22.08.2018 № 628 «Деякі питання функціонування органів Пенсійного фонду України» реорганізовано Правобережне об`єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя шляхом приєднання до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області. Отже, відповідач ГУПФУ є правонаступником прав і обов`язків Управління Пенсійного фонду України в Ленінському районі м. Запоріжжя у спірних правовідносинах. Оскільки на момент звернення [PERSON] до суду з цим позовом грошові кошти на виконання постанов суду від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/11 розміром 28894,63 грн., йому не виплачені, а за постановою суду від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а розміром 17753,60 грн. виплачені лише 19.03.2020, що не заперечується відповідачем у відзиві на позов, тому позивач у позові, серед іншого, просить на підставі статті 625 ЦК України стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні втрати, нараховані за періоди невиконання грошового зобов`язання у вигляді несплати грошових коштів у вказаних розмірах. Відповідно до положень ст.ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11.04.2018 у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості 28894,63 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання за постановою суду від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/11 за період з 19.12.2013 по 31.05.2020, інфляційні втрати за вказаний період становлять 47907,27 грн., а 3% річних складають 5593,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, сумнівів у його обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Суд, перевіривши даний розрахунок, знаходить його правильним та обґрунтованим. Згідно з наданим позивачем розрахунком 3 % річних, нарахованих на суму заборгованості 17753,60 грн. та інфляційних втрат за період затримки виконання грошового зобов`язання за постановою суду від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а за період з 25.03.2015 по 28.02.2020, інфляційні втрати за вказаний період становлять 13073,73 грн., а 3% річних складають 2628,00 грн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, сумнівів у його обґрунтованості у відзиві на позов не наведено. Суд, перевіривши даний розрахунок, знаходить його правильним та обґрунтованим. Відповідач у відзиві посилався на те, що грошові кошти за постановою суду від 10.05.2011 у справі №2-а-8315/11, не були виплачені позивачеві, а грошові кошти за постановою суду від 14.11.2014 у справі № 334/9743/14-а були виплачені лише 19.03.2020, оскільки не були своєчасно профінансовані з Державного бюджету України, як це передбачено ст. 63 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Разом із тим, відсутність бюджетного фінансування не може вважатися законною підставою для не виплати позивачеві належних йому сум грошових коштів. До того ж, ст. 625 ЦК України не пов`язує підстави для застосування встановленої неї відповідальності із наявністю чи відсутністю бюджетного фінансування боржника. Також суд вважає необґрунтованим посилання відповідача у відзиві на позов на Порядок № 440 як на підставу встановлення особливого порядку виконання рішень суду, що ухвалені до 01.01.2013, оскільки цей Порядок визначає механізм обліку виконавчих документів та судових рішень, передбачених пунктом 3 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», інвентаризації та погашення заборгованості за ними. Відповідно до частин 1-2 статті 3 Закону України «Про гарантії держави по виконанню судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України «Про виконавче провадження», із заявою про виконання рішення суду. Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України. Отже, вказаним Законом передбачається виконання саме рішень про стягнення коштів з державного органу. Натомість, постанова Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 10.05.2011 у справі № 2-а-8315/11, виплати по якою на цей час не проведені, стосувались зобов`язання УПФУ в Ленінському районі м. Запоріжжя нарахувати та виплатити основну та додаткову пенсію позивачеві за певні періоди. Також, суд вважає помилковим посилання відповідача у відзиві на позов на те, що спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу невиконання постанов суду, а також, що постановами суду не визначено конкретної суми до стягнення, а тому приписи ст. 625 ЦК України застосуванню не підлягають, оскільки така позиція суперечить вищенаведеним положенням законодавства та правовим позиціям Великої Палати Верховного Суду. Зазначаючи про те, що Пенсійний фонд не є розпорядником державних коштів, а тому не може нести відповідальність за порушення виконання грошового зобов`язання за ст. 625 ЦК України, відповідач у відзиві вказує, що відповідальність лежить на державі в особі Державного казначейства. У той же час, постановами суду обов`язки з нарахування та виплати основної та додаткової пенсій [PERSON] покладені саме на орган ПФУ, а не на Державне казначейство. До того ж, саме орган ПФУ як суб`єкт владних повноважень вчинив протиправні дії, які призвели до порушень прав позивача на своєчасне отримання пенсій у визначеному законом розмірі, що і було встановлено вищезазначеними постановами суду, з огляду на що твердження відповідача про те, що відповідальність за несвоєчасну виплату пенсій позивачеві лежить на Державному казначействі є неспроможними. З огляду на зазначене, суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] тому, позов підлягає задоволенню у вказаній частині шляхом стягнення з відповідача на його користь вищезазначених сум. Крім того, оскільки на підставі п. 10 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору як громадянина, віднесеного до 1 категорії постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи, суд вважає необхідним в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. (0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за ставкою пп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 вказаного Закону).

Outcome: approved