Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-08 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа- приватний нотаріус Коновалова О.В., про визнання недійсним договору купівлі- продажу нежитлової будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], укладений між [PERSON] і [PERSON], реєстраційний номер 2788, посвідчений 25 листопада 2015 року приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Коноваловою О.В. В обґрунтування позову посилається на те, що за рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року було задоволено позов [PERSON] про визнання за ним права власності на нежитлову будівлю, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року було скасовано, в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Але [PERSON] 25.11.2015 року здійснив відчуження спірної будівлі на підставі договору купівлі- продажу, укладеного з [PERSON] Позивач вважає, що цей договір купівлі-продажу був укладений з порушенням норм законодавства, а саме ст.203, ч.1 ст.230, ст..215 ЦК України, а тому має бути визнаний недійсним. Він звертається до суду з цим позовом як заінтересована особа, права та інтереси якої порушено внаслідок укладення вказаного договору. Ухвалою суду від 28.09.2017 року (а.с.48-49 т.1), яка була залишена без змін постановою Апеляційного суду Запорізької області від 16.01.2018 року (а.с.102-103, том виділених матеріалів справи), в якості забезпечення позову, було накладено арешт на нежитлову будівлю за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 20.02.2018 року (а.с. 146-147 т.1) було відмовлено в задоволенні заяви представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цій справі до розгляду по суті касаційної скарги на рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року у справі за позовом [PERSON] до територіальної громади с. Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро з технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості. Протокольною ухвалою суду від 20.02.2018 року було залучено до участі у справі в якості третіх осіб ПСП АФ «Зоря», [PERSON] (а.с.149 т.1). Згідно з підпунктом 9 пункту 1 Перехідних положень ЦПК України ( в редакції Закону України №2147-УІІІ від 03.10.2017р.) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримує. В обґрунтування позову суду пояснив: [PERSON] є власником майнового сертифікату серії [NUMBER] від 18.08.2015р. на суму 68892,05 грн. на пайовий фонд КСП «Зоря» с. Луначарське Бердянського району Запорізької області. За відповідачем [PERSON] на підставі рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.01.2010 року було визнано право власності на нежитлову будівлю - корівник - інв.№222, що заходиться за адресою: [ADDRESS], залишковою вартістю 193419,16 грн., яка була виділена йому в натурі в рахунок його майнового паю на суму 18547,55 грн. Позивач після отримання майнового сертифікату звернувся до комісії з вирішення майнових питань колишніх членів КСП «Зоря» з питанням про виділення в натурі його майнового паю. Але отримав відповідь, що вільне майна КСП «Зоря» для виділу в натурі відсутнє. Оскільки він вважав, що відповідачу було виділено майна на більшу суму, ніж сума його майнового паю, він почав оскаржувати рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.01.2010 року. Рішення суду було скасовано тільки 27.04.2017 року. Але [PERSON] 25.11.2015 року продав корівник [PERSON] за договором купівлі-продажу. При цьому, [PERSON] не повідомив покупця про те, що рішення суду про визнання за ним права власності на предмет продажу оскаржується в апеляційному порядку, що було перешкодою у вчиненні правочину. Тобто приховав цей факт від покупця нерухомого майна, ввівши його в оману. Оскільки рішення суду про визнання права власності на нежитлову будівлю за [PERSON] було скасовано, то вважає, що втрачені усі правові наслідки, які з нього випливали, а саме право власності [PERSON] на спірне майно. Відтак, укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу суперечить цивільному законодавству, а тому є підстави для визнання його недійсним. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечує. 03.05.2018 року подав відзив на позовну заяву. В обґрунтування заперечень посилається на таке: на час укладання спірного договору купівлі продажу від 25.11.2015 року [PERSON] був законним власником нежитлової будівлі на підставі рішення суду від 19.01.2010 року. Вказане рішення суду було скасовано у 2017 році, вже після вчинення договору купівлі-продажу спірного майна. Позивач не є стороною правочину, його права та інтереси ніяким чином не порушено вказаним договором. Не є він також і заінтересованою особою, оскільки нежитлова будівля - корівник з інв. №222 ні позивачу, ні попередньому пайовику ТОВ Агрофірма «Нива-плюс», в рахунок майнового паю в натурі не виділялася. Доказів протилежного позивачем не надано. Вважає, що заявлені позивачем вимоги про визнання договору купівлі-продажу є безпідставними. Позивач на час вчинення правочину був законним власником майна, мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків - продаж нежитлової будівлі відповідачу [PERSON], який був добросовісним набувачем цього майна. Жодних дій, направлених на введення в оману покупця нежитлової будівлі відповідачем [PERSON] не вчинялося. Вважає, що посилання позивача на ч.1-3 ст.215, ч.1 ст.203, ч.1 ст.230 ЦК України, як на підстави недійсності правочину, є надуманими та необґрунтованими. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] Вважає, що позивачем не доведено жодної з обставин, на які він посилався у позові, і не надано жодних належних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. На час укладення спірного договору [PERSON] був правомірним власником нежитлової будівлі. Договір купівлі продажу будівлі був укладений між ним та [PERSON] у 2015 році. Жодних перешкод для укладання договору на момент його вчинення не було. Волевиявлення кожного з учасників правочину було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. [PERSON] у жовтні 2015 року повідомляв [PERSON] про те, що [PERSON] подав апеляційну скаргу до Апеляційного суду Запорізької області на рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010р. Але апеляційне провадження тоді було закрито ухвалою Апеляційного суду від 10.12.2015р. Вважає, що підстави, на які посилається позивач в позовній заяві, для визнання договору купівлі-продажу недійсним відсутні. [PERSON] є добросовісним набувачем майна. З часу укладення договору купівлі-продажу позивач жодних вимог до нього, як до сторони правочину, не заявляв. Після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] проводив реконструкцію будівлі, збудував аграрний комплекс для очистки зернових та соняшнику. Вважає, що такі дії позивача направлені на неправомірне заволодіння чужим майном. Просить відмовити у задоволенні позову. Третя особа - приватний нотаріус Бердянського районного нотаріального округу Коновалова О.В. судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Третя особа [PERSON] та його представник у сьогоднішнє судове засідання не з'явилися. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином ( а.с.4). Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала. В обґрунтування заперечень пояснила, що [PERSON] є власником нежитлової будівлі по [ADDRESS] на підстав договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 18.10.2017 року, який посвідчений приватним нотаріусом Каракуловим І.Л. Вважає, що позивач не надав суду жодних доказів на підтвердження того, що ця будівля була виділена власникам майнових сертифікатів, які згодом викупив позивач. ТОВ Агрофірма «Нива-плюс» у період з 2010 по 2015 роки розбирало, руйнувало майно колишнього КСП «Зоря», яке було виділено йому в рахунок майнових паїв, не оформлюючи на них право власності. Позивач має звертатися з позовом до ТОВ Агрофірма «Нива -плюс» з вимогою про надання йому майна в рахунок придбаного майнового паю. Вважає, що такі дії позивача направлені на неправомірне заволодіння його майном. Просила відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи КСП «Зоря» в судове засідання не з'явився. Про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином шляхом опублікування оголошення на сайті Бердянського міськрайонного суду. Причини неявки суду не повідомив. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши надані суду докази у їх сукупності, суд встановив таке. Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року було задоволено позов [PERSON] до територіальної громади с.Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості. За цим рішенням За [PERSON] було визнано право власності на цілий об'єкт нерухомості -(корівник) - будівлю літ. «А», розташований за адресою: [ADDRESS]; зобов'язано КП «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» здійснити реєстрацію права власності на будівлю за [PERSON] Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2015 року закрито апеляційне провадження, відкрите за апеляційною скаргою [PERSON] на рішення Бердянського міськрайонного суду від 19.01.2010 року. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2017 року ухвала апеляційного суду Запорізької області від 10.12.2015 року скасована, справу було передано до апеляційного суду для продовження її розгляду. Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 27.04.2017 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 19.01.2010 року було скасовано, ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до територіальної громади с.Луначарське в особі Луначарської сільської ради, Комунального підприємства «Бердянське районне бюро технічної інвентаризації» про визнання права власності на об'єкт нерухомості. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог апеляційний суд виходив з того, що позивачем не було доведено фактів порушення відповідачем його права власності, і документів, які засвідчували його право власності на майно, позивач не втрачав, а тому підстав для задоволення позовних вимог, пред'явлених до відповідача в порядку ст.392 ЦК України, відсутні. А тому суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. У цей же час, а саме 25.11.2015 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлової будівлі за адресою: [ADDRESS] який був посвідчений приватним нотаріусом Бердянського районного нотаріального округу Запорізької області Коноваловою О.В. На день розгляду цієї справи спірна нежитлова будівля належить на праві власності третій особі [PERSON] на підставі договору про задоволення вимог іпотрекодержателя від 18.10.2017 року, укладеного між [PERSON] і [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.246 т.1). Звертаючись до суду з цим позовом, позивач вказує на те, що він не є стороною оспорюваного правочину, але є заінтересованою особою, оскільки він має майновий сертифікат [NUMBER] від 18.08.2015 року, але майна КСП «Зоря», яке підлягало виділенню в натурі на його майновий сертифікат на суму 68892,05 грн., не залишилося, оскільки іншим володільцям майнових сертифікатів, у тому числі [PERSON], було виділено в натурі майно, вартість якого перевищує вартість, визначену в майновому сертифікаті. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.4 ст. 334 ЦК України). Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Стаття 203 ЦК України, яка визначає основні критерії чинності правочину, вказує, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). При цьому правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 2-5, 12-13 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов'язковий елемент конкретного суб'єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб'єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 25.05.2016р. у справі за № 6-605 цс16. З огляду на це, позивач, як заінтересована особа, має право на звернення до суду з цим позовом. В обґрунтування позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу позивач посилається на те, що [PERSON] під час укладання договору купівлі-продажу ввів в оману [PERSON], не повідомивши його про те, що рішення суду про визнання за ним права власності на предмет продажу оскаржується в апеляційному порядку, що було перешкодою у вчиненні правочину. Тобто приховав цей факт від покупця нерухомого майна, ввівши його в оману. Оскільки рішення суду про визнання права власності на нежитлову будівлю за [PERSON] в подальшому було скасовано, то вважає, що втрачені усі правові наслідки, які з нього випливали, а саме право власності [PERSON] на спірне майно. Тому укладений між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу суперечить цивільному законодавству, що є підстави для визнання його недійсним. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. У пункті 20 цієї постанови роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Аналіз статті 230 ЦК України дає підстави для висновку, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення; тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатися: в активних діях недобросовісної сторони правочину (наприклад, повідомлення іншій стороні помилкових відомостей, надання підроблених документів тощо); у пасивних діях недобросовісної сторони правочину, яка утримується від дій, які вона повинна була зробити (зокрема умисне умовчання про обставини, що мають істотне значення тощо). Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав ч.1 ст.230 ЦК України позивач посилався на те, що [PERSON] укладаючи 25.11.2015 року договір купівлі-продажу з [PERSON] приховав від покупця той факт, що рішення суду про визнання за ним права власності на предмет продажу оскаржується в апеляційному порядку, що, на його думку, було перешкодою у вчиненні правочину. Однак представник відповідача [PERSON] у своїх поясненнях вказувала на те, що [PERSON] повідомив про цей факт [PERSON] у жовтні 2015 року. З огляду на встановлені судом обставини, підстав для визнання спірного договору купівлі-продажу з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України у суда не має. Разом з цим, судом було встановлено, що право власності на спірне нежитлове приміщення [PERSON] набув на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасовано. Тобто, слід вважати, що спірна нежитлова будівля вибула з володіння власника майна - КСП «Зоря» поза його волею. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відтак, укладений 25.11.2015 року між [PERSON] і [PERSON] договір купівлі-продажу нерухомого є недійсними в силу ч.1 ст.215 ЦК України. За приписами ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. З огляду на встановлені у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що вимоги позивач про визнання недійсним договору купівлі- продажу спірного майна підлягають задоволенню.

Outcome: approved