Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-12 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення, скасування державного акту на право приватної власності на землю, припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку. Свої вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1998 року є власником житлового будинку із господарськими і спорудами, розташованого в [ADDRESS]. У зв'язку із підготовкою документів на приватизацію земельної ділянки, на якій розташований належний житловий будинок, він дізнався про існування рішення виконавчого комітету від 17 грудня 1997 року № 50, на підставі якого [PERSON] передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 0,17 га [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, наданої раніше у постійне користування. На підставі вказаного рішення [PERSON] 05 лютого 1998 року було видано державний акт на право приватної власності на землю на підтвердження права власності на земельну ділянку площею 0,17 га, розташовану на території с. Уютне Уютненської сільської ради для обслуговування житлового будинку і господарських будівель. Вважав, що назване рішення органу місцевого самоврядування та державний акт на право приватної власності на землю є незаконними та підлягають скасуванню з тих підстав, що зазначеній вище земельній ділянці не присвоєно кадастрового номеру, у базі даних по Уютненській сільській раді відсутні відомості про виданий правовстановлюючий документ. У державному акті відсутня повна адреса розташування земельної ділянки, її площа та конфігурація не відповідають дійсності. Відповідач [PERSON] технічну документацію на належну земельну ділянку не розробляв. З огляду на час видачі державного акту та діюче на той час земельне законодавства сільська рада не мала повноважень щодо видачі зазначеного правовстановлюючого документу. Наявність спірного правовстановлюючого документу перешкоджає позивачу у повній мірі реалізувати повноваження власника щодо володіння, чи користування та розпорядження особистим майно, у тому числі приватизувати земельну ділянку. Крім того, не дотримання вимог законодавства на момент видачі вказаного документу є перешкодою для нотаріального посвідчення правочину купівлі-продажу зазначеної земельної ділянки. Зважаючи, що спірне рішення та правовстановлюючий документ порушують його права та охоронювані законом інтереси просить задовольнити позов. У судове засідання позивач та його представник [PERSON] не прибули, натомість остання подала заяву з проханням справу розглянути у її відсутності та задовольнити вимоги довірителя у повному обсязі. Відповідач Уютненська сільська рада Сакського району АР Крим до суду не прибула, проте сільський голова Русецький О.Л. подав заяву з проханням справу розглянути у відсутності представника сільської ради. Відповідач [PERSON] до суду не з'явився, у своїй заяві від 31 січня 2014 року просив розгляд справи провести у його відсутності, позовні вимоги визнав у повному обсязі. Третя особа до суду свого представника не направила, проте начальник управління Журавський В.В. подав заяву про розгляд справи у відсутності представника, проти задоволення позову не заперечував. Суд перевіривши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення. Із матеріалів справи слідує, що позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 1998 року належить житловий будинок із надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Рішенням виконавчого комітету Уютненської сільської ради Сакського району АР Крим від 17 грудня 1997 року № 50 [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка раніше була надана у користування, площею 0,17 га [ADDRESS]. 05 лютого 1998 року [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю. Суд вважає, що вказане рішення є незаконним та підлягає скасуванню з наступних підстав. Так, відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин є виключною компетенцією сільських, селищних, міських рад. Статтею 9 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить, зокрема, передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. Повноваження виконавчих органів сільських, селищних, міських рад у сфері регулювання земельних відносин визначені ст. 33 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні». Зазначений перелік повноважень є вичерпним. Отже, право виконавчих органів сільських, селищних, міських рад щодо передачі земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб або надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності законом не передбачено. Таким чином, ураховуючи вказані положення закону, передача у власність громадян земельних ділянок є виключною компетенцією відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Відповідно з ч. 3 ст. 24 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції. Частиною 10 ст. 59 зазначеного Закону передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Щодо позовних вимог про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. Відповідно до ч. 2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та в спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ст.155 ЗК). Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що державний акт на право власності на земельну ділянку, виданий органом, який не мав на це законних повноважень, визнається недійсним. Зазначена правова позиція висловлена Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12. Відповідно з ч. 1 ст. 3607 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Зважаючи на те, що судом визнано недійсним рішення виконкому Уютненської сільської ради про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки наявні правові підстави для задоволення позову в частині визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. Щодо позовних вимог про припинення права користування земельною ділянкою. Відповідно з ч. 1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Підстави припинення права власності на земельну ділянку передбачені ст.140 ЗК України це є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Таким чином, вказані позовні вимого задоволенню не підлягають. Поряд із цим, вибраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права у вигляді визнання незаконним та скасування рішення органу місцевого самоврядування та визнання недійсним правовстановлюючого документу на земельну ділянку, зважаючи на задоволення судом цих вимог у повному обсязі, у повній мірі відновлює його порушене право. За таких обставин позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі викладеного, відповідно зі ст. 19 Конституції України, ст.ст. 24, 26, 33, 59 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 378 ЦК України, ст. 9 ЗК України (від 18.12.1990), ст.ст. 140, 155 ЗК України,

Outcome: partial