Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У серпні 2013 р. [PERSON] пред'явила позов до фізичної особи-підприємця [PERSON], в якому просила: - змінити формулювання причини звільнення її з роботи з посади продавця продовольчих товарів з п. 2 ст. 41 КЗпП України на ст. 38 КЗпП України, - стягти на її користь заборгованість по оплаті праці, 6914 грн. 90 коп. середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку і 8000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. [PERSON] не вчиняла ніяких дій, що дають відповідачеві підстави для розірвання з нею трудового договору у зв'язку з втратою довіри. Будь-яких повідомлень про розірвання трудового договору від відповідача та від центру зайнятості позивач не отримувала. [PERSON] по даний час з вини фізичної особи-підприємця [PERSON] не виплачено зарплату за січень 2013 р. у сумі 1151 грн. 90 коп., за лютий 2013 р. у сумі 1036 грн. 80 коп. і компенсацію за невикористану відпустку в сумі 224 грн. 14 коп. Незаконним звільненням і невиплатою зарплати відповідач завдав позивачеві моральної шкоди у вигляді душевних страждань, порушення нормального ритму життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його відновлення. Оскаржуваним рішенням у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати дане рішення і задовольнити її вимоги. Доводи апеляційної скарги є ідентичними доводам позовної заяви. Крім того, в апеляційній скарзі зазначено, що є помилковими висновки місцевого суду про пропуск [PERSON] строку звернення до суду і про те, що вимоги про стягнення заборгованості по оплаті праці не підлягають задоволенню у зв'язку з депонуванням її відповідачем. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12.11.2013 р. дану апеляційну скаргу частково задоволено: рішення суду І інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні й відшкодування моральної шкоди скасовано і з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 2063 грн. 11 коп. заборгованості по оплаті праці, 9558 грн. 33 коп. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні й 1000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, з фізичної особи-підприємця [PERSON] на користь держави стягнуто 516 грн. 15 коп. судового збору; це ж рішення суду в частині відмови у задоволенні вимог про зміну формулювання причини звільнення з роботи залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.03.2014 р. вказане рішення апеляційного суду скасовано в частині задоволених позовних вимог [PERSON] про стягнення на її користь з відповідача заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, моральної шкоди та в частині стягнення з останньої на користь держави судового збору і справу в цій частині направлено на новий розгляд до апеляційного суду. У судовому засіданні [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, а представник фізичної особи-підприємця [PERSON] просив її відхилити за безпідставністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку і відшкодування моральної шкоди, суд І інстанції виходив з того, що [PERSON] без поважних причин пропущено строк звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку і відшкодування моральної шкоди, та що заборгованість позивачеві по заробітній платі відповідачем депоновано, у зв'язку з чим вона може отримати її у будь-який час. З цими висновками не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. [PERSON] працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] продавцем магазину продовольчих товарів м. Бахмач з 22.12.2008 р. і 26.02.2013 р. її звільнено з роботи, що підтверджується копією укладеного ними трудового договору, який зареєстровано у Бахмацькому районному центрі зайнятості (а.с. 42). З позивачем у день звільнення з роботи (26.02.2013 р.; у цей день вона працювала) з вини відповідача не проведено остаточного розрахунку, а саме остання не виплатила позивачеві нараховані: заборгованість по зарплаті за січень 2013 р. - у сумі 548 грн. 57 коп., зарплату за лютий 2013 р. - у сумі 1036 грн. 80 коп. і компенсацію за невикористану відпустку в сумі 225 грн. 11 коп., а всього до видачі на руки (після відрахування обов'язкових платежів і податків) 2063 грн. 11 коп. Цю заборгованість відповідачем у день звільнення позивача депоновано. Дані обставини підтверджуються копією постанови Бахмацького районного суду про притягнення [PERSON] до відповідальності за ст. 41 ч. 1 КУАП, яка набрала чинності як неоскаржена (а.с. 14-15; у справі Бахмацького районного суду № 3/728/479 мається розписка про отримання відповідачем копії цієї постанови 28.05.2013 р.) та копіями книги нарахування відповідачем позивачеві зарплати за січень-лютий 2013 р. (а.с. 151-153) і відомості про депонування заборгованості по оплаті праці позивачеві № 18 за лютий 2013 р. (а.с. 46). Листом № 2 від 26.02.2013 р. фізична особа-підприємець [PERSON] повідомила [PERSON] про те, що наказом від 26.02.2013 р. її звільнено з роботи, у зв'язку з чим остання має негайно прибути для проведення з нею повного розрахунку. Цей лист відповідачем здано на пошту для вручення позивачеві 04.03.2013 р., який вона отримала 11.03.2013 р. Це підтверджується копіями вказаного листа і документів про здачу його на пошту і отримання його позивачем (а.с. 43-45). 27.03.2013 р., 15.04.2013 р. і 14.05.2013 р. [PERSON] направила фізичній особі-підприємцю за місцем її проживання три рекомендованих листа (копії цих листів та чеків про їх прийняття відділенням поштового зв'язку на а.с. 19-21). У цих листах позивач повідомляє відповідача, що 11.03.2013 р. нею отримано лист відповідача № 2, але відповідач уникає з нею зустрічей і не проводить остаточний розрахунок, у зв'язку з чим позивач просить надіслати усі належні їй суми поштовим переказом. У справі маються копії двох листів відповідача позивачеві: від 22.03.2013 р. № 3 і від 03.05.2013 р. № 5, зміст яких є аналогічним змістові листа № 2 від 26.02.2013 р. Зі змісту допитаних судом І інстанції свідків [PERSON] та [PERSON] прямо випливає, що відповідач уникала проведення остаточного розрахунку з позивачем. Жоден з учасників судового розгляду не заперечує, що [PERSON] не отримала від фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованість по оплаті праці у вищевказаній сумі по даний час. Шляхом невиплати зарплати відповідач завдала позивачеві моральної шкоди у вигляді душевних страждань, порушення нормального ритму життя та необхідності докладання додаткових зусиль для його відновлення. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. По справі належними й допустимими доказами встановлено, що з вини відповідача з 26.02.2013 р. по даний час з позивачем не проведено остаточного розрахунку - не виплачено заборгованість по оплаті праці у загальній сумі 2063 грн. 11 коп., чим позивачеві також спричинено і моральну шкоду. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди апеляційний суд враховує описані вище характер і спосіб її завдання, а також тривалість перетерплювання цієї шкоди [PERSON] Виходячи з цього апеляційний суд вважає за необхідне компенсувати завдану позивачеві відповідачем моральну шкоду в сумі 1500 грн. 00 коп. Посилання суду І інстанції на пропуск позивачем строку звернення до суду з вимогами про стягнення з фізичної особи-підприємця [PERSON] заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку остаточного розрахунку і відшкодування моральної шкоди суперечить ст. 233 КЗпП України і роз'ясненню, викладеному в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці». Сам по собі факт депонування відповідачем заборгованості по оплаті праці позивачеві не є підставою для відхилення позову в частині її стягнення, т.я. по справі встановлено факт ухилення відповідача від її виплати позивачеві. У зв'язку з затримкою остаточного розрахунку відповідача з позивачем, яка сталася з вини відповідача, з останньої на користь позивача належить стягти середній заробіток за затримку розрахунку у такому розмірі: - згідно з копією книги зарплати, у грудні 2012 р. [PERSON] відпрацьовано 5 робочих днів при нормі тривалості робочого часу у цьому місяці 21 робочий день, за які їй нараховано зарплату в сумі 271 грн. 19 коп., у січні 2013 р. [PERSON] відпрацьовано 21 робочий день при нормі тривалості робочого часу у цьому місяці 21 робочий день, за які їй нараховано зарплату в сумі 1152 грн. 00 коп., - відповідно до пп. 2, 6 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабміну України від 08.02.1995 р. № 100, середньоденний заробіток позивача за 2 місяці до звільнення становить: (271 грн. 19 коп. + 1152 грн. 00 коп.): 26 (загальна кількість відпрацьованих днів у розрахунковому періоді) = 54 грн. 74 коп., а середньомісячний її заробіток становить: 54 грн. 74 коп. х 21 (середньомісячна кількість робочих днів у розрахунковому періоді) = 1149 грн. 54 коп., - середній заробіток позивача за період затримки розрахунку при звільненні з 27.02.2013 р. по 28 лютого 2013 р. (вказана у позовній заяві дата) становить: за 27-28.02.2013 р.: 54 грн. 74 коп. х 2 (кількість робочих днів у періоді) = 109 грн. 48 коп., за період з 01.03.2013 р. по 31.07.2013 р.: 1149 грн. 54 коп. х 5 міс. = 5747 грн. 70 коп., за період з 01 по 28 серпня 2013 р.: 54 грн. 74 коп. х 20 (кількість робочих днів у періоді) = 1094 грн. 80 коп., а всього 109 грн. 48 коп. + 5747 грн. 70 коп. + 1094 грн. 80 коп. = 6951 грн. 98 коп., але у межах заявлених вимог (ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 303 ЦПК України) до стягнення належить 6914 грн. 90 коп. Заперечення відповідача та її представника проти позову і апеляційної скарги апеляційний суд відкидає, виходячи з такого: - щодо дотримання [PERSON] строку звернення до суду вже зазначено вище, - твердження про відсутність вини відповідача у затримці остаточного розрахунку з позивачем спростовується даними постанови про притягнення відповідача до відповідальності за ст. 41 ч. 1 КУАП, які в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України для вирішення цієї справи мають преюдиціальне значення, змістом листування позивача й відповідача, а також змістом показань свідків [PERSON] й [PERSON], - за встановлених та описаних вище обставин справи сам по собі факт депонування відповідачем заборгованості по оплаті праці позивачеві не свідчить про відсутність вини відповідача у затримці остаточного розрахунку з позивачем, - твердження позивача про завдання їй відповідачем моральної шкоди внаслідок невиплати зарплати у вказаний у позовній заяві спосіб підтверджено копіями документів на а.с. 62-64 і останньою не спростовано. З наведених підстав є хибними також і висновки суду І інстанції. Отож оскаржуване рішення в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення заборгованості по оплаті праці, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди підлягає скасуванню з постановленням рішення про їх часткове задоволення. В порядку ч. 5 ст. 88 ЦПК України з відповідача до бюджету належить стягти судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. - пропорційно до задоволеної частини вимог і за ставками, встановленими п/п п/п 1, 2, 8 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене,

Outcome: partial