Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до Ладижинського міського суду Вінницької області із позовом до [PERSON], в якій просив розірвати між ними шлюб, зареєстрований Ладижинським відділом РАГС Тростянецького району Вінницької області 09.08.2009 за актовим записом №103 та визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO] разом з ним за його місцем проживанням. На обґрунтування позовних вимог зазначив, що від шлюбу із відповідачем у справі вони мають дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені з початку 2015 року, оскільки відповідач [PERSON] не проживає разом із сім'єю та спільного господарства не веде, відмовилась виконувати свої материнські обов'язки щодо малолітнього сина [PERSON], залишила його без належного догляду на його повне утримання. На початку 2015 року відповідач разом із сином [PERSON] залишила сім'ю і переїхала проживати окремо від них. Подальше спільне проживання та збереження сім'ї є неможливим. Спільне життя з відповідачем не склалося, так як вона не приймає участі у вихованні їхнього сина, який знаходиться на його повному утриманні та вихованні. Позивач повній мірі забезпечений житлом, має стабільний високий заробіток, працює на Ладижинській ТЕС, не має проблем зі здоров'ям, а тому в змозі виховувати дитину самостійно. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, пояснивши, що дійсно 09 серпня 2009 року між ними був зареєстрований шлюб, від якого вони мають дітей - сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між ними припинені з початку 2015 року. Спільне життя з позивачем не склалося, спільне господарство не ведеться. Подальше спільне проживання та збереження сім'ї є неможливим. На даний час між ними у добровільному порядку вирішено питання щодо визначення місця проживання їх неповнолітніх дітей, а саме: син [PERSON], [INFO] після припинення між сторонами шлюбних відносин залишився проживати разом із нею та перебуває на її повному утриманні, а син [PERSON], [INFO] - з відповідачем [PERSON], який у повній мірі забезпечує дитину належним рівнем виховання, утримання та розвитку дитини. Суд, вислухавши пояснення учасників цивільного процесу, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши усі зібрані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об'єктивному дослідженні усіх обставин справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 09 серпня 2009 року Ладижинським відділом РАГС Тростянецького району Вінницької області було зареєстровано шлюб між сторонами, про що в Книзі реєстрації шлюбів за актовим записом №103 (а.с. 4). Від даного шлюбу сторони мають дітей - сина [PERSON], [INFO] року народження (а.с. 5), який проживає з батьком та сина [PERSON], [INFO], який проживає з матір'ю. Сім'я розпалась через відсутність взаєморозуміння між подружжям. На даний час в сім'ї склалась ситуація, за якої фактично шлюбно-сімейні відносини припинились. Обоє наполягають на розірванні шлюбу. Дані правовідносини регулюються Сімейним Кодексом України. Так відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Згідно ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, що кореспондується із ст. 51 Конституції України. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки сторони наполягають на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. У відповідності до ч. 1 ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ч. 1 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на вищевикладене і приймаючи до уваги те, що шлюбні відносини між сторонами по даній справі припинені та більше не відновлювалися, між ними відсутні взаєморозуміння, спільні життєві інтереси, миритися вони не бажають, обоє наполягають на розірванні шлюбу, суд дійшов висновку про те, що сім'я сторін розпалася остаточно і зберегти її неможливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати, як такий, що суперечить інтересам сторін, а також враховуючи, спільну згоду сторін про визначення місця проживання дитини з батьком, суд вважає за необхідне визначити місце проживання малолітньої дитини із позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved