Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-31 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до Подільського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), третя особа: служба у справах дітей та сім`ї Подільської районної в місті Києві державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 06 серпня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, станом на день подання позову нею подана до Подільського районного суду м. Києва позовна заява про розірвання шлюбу. Від шлюбу позивачка має з відповідачем спільного сина, [PERSON] , розпорядженням Подільської районної адміністрації № 1008 від 10.12.2018 року було визначено місце його проживання з відповідачем. Позивач має намір відвідати з сином батьків позивача у місті Керч, Автономна Республіка Крим, проте, відповідач відмовляється надати в передбаченому законодавством порядку дозвіл на виїзд сина за межі України без його супроводу, у зв`язку з чим позивач звернулась за захистом порушеного права до суду. Просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до міста Керч, Автономна Республіка Крим, малолітньої дитини [PERSON] , без згоди та супроводу батька, на період з 11.09.2020 року по 21.09.2020 року, у супроводі матері, та допустити негайне виконання рішення суду. Ухвалою Подільського районного суду міста Києва від 05.06.2020 року позовну заяву залишено без руху, надано позивачу час для усунення недоліків. 22.06.2022 року на адресу суду надійшла заява про усунення недоліків. Ухвалою суду від 23.02.2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 07.10.2020 року в судовому засіданні позивачем подано заяву про зміну предмету позову. У заяві позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України до міста Керч Автономної Республіки Крим малолітньої дитини [PERSON] без згоди (дозволу) та супровіду батька дитини, на період з 09.09.2021 року по 19.09.2021 року включно, у супроводі матері, надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки малолітньої дитини [PERSON] без згоди (дозволу) та супровіду батька дитини, на період з 11.06.2021 року по 21.06.2021 року включно, у супроводі матері, зобов`язати відповідача передати позивачу малолітню дитину [PERSON] , за добу до тимчасового виїзду, разом із закордонним паспортом [PERSON] . 11.05.2021 року до суду від відповідача надійшли пояснення по суті. У поясненнях він зазначив, що сам утримує та виховує дитину, спілкуванню позивача з дитиною не перешкоджає, при цьому, позивач не бере участі в утриманні та вихованні дитини, не виконує батьківських обов`язків, не сплачує аліменти. Відповідач вважає, що спілкування з позивачем погано впливає на психологічний та фізичний стан дитини, позивач маніпулює своїм правом на спілкування з дитиною. У зв`язку з цим, просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засіданні 22.06.2021 року позивачем подано заяву про зміну предмету позову. У заяві позивач просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України до міста Керч Автономної Республіки Крим малолітньої дитини [PERSON] без згоди (дозволу) та супровіду батька дитини, на період з 22.04.2022 року по 02.05.2022 року включно, у супроводі матері, надати дозвіл на тимчасовий виїзд до Турецької Республіки малолітньої дитини [PERSON] без згоди (дозволу) та супровіду батька дитини, на період з 09.07.2022 року по 19.07.2022 року включно, у супроводі матері, зобов`язати відповідача передати позивачу малолітню дитину [PERSON] , за добу до тимчасового виїзду, разом із закордонним паспортом [PERSON] . У судове засідання 01.09.2021 року з`явилися позивач та представник позивача. Представник позивача зазначила, що батьки мають рівні права у вихованні дитини, позивач неодноразово зверталася до відповідача щодо виїзду дитини, проте останній проігнорував звернення, чинить перешкоди позивачу у спілкуванні з дитиною, просила задовольнити позов. Позивач позовні вимоги підтримала. Відповідач брав участь у засіданні в режимі відеоконференції, просив відмовити у задоволенні позову. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 06.08.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 06.08.2010 року відділом реєстрації актів цивільного стану Керченського міського управління юстиції Автономної Республіки Крим, актовий запис № 483 (а.с. 15, т. 1). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 23.07.2016 року Подільським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис № 1903, у шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] (а.с. 16, т. 1. Згідно розпорядження Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 1008 від 10.12.2018 року, визначено місце проживання [PERSON] разом з позивачем (а.с. 12, т. 1). У відповідності з розпорядженням Подільської районної в місті Києві державної адміністрації № 1008 від 10.12.2018 року, питання спільного відпочинку позивача та малолітнього сина, батьки вирішують самостійно між собою, з урахуванням рівності їх прав та обов`язків, а також виходячи з найкращих інтересів дитини (а.с. 13-14, т. 1). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем направлялись відповідачу заяви про надання нотаріальної згоди на вивезення дитини за кордон від 05.05.2020 року, 05.10.2020 року, 16.06.2021 року (а.с. 17, 18, 83, 84, т. 1, а.с. 124-125, т. 2). Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України за згодою батьків, піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Статтею 141 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) визначена рівність прав та обов`язків батьків відносно дитини, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.12.1995 року № 57 (надалі за текстом - Правила). П. 3 вказаних Правил передбачено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Відповідно до п. 4 Правил, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюєтьсяза нотаріально посвідченою згодою другого з батьків, із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду, про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Абзацами 4, 5 п. 3 Порядку в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.15 N 367, передбачено, що в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3 - 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 (ЗП України, 1995 р., N 4, ст. 92; 2010 р., N 65, ст. 2239). Відповідно до п. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з ст. 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо, про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 04.07.2018 року по справі № 712/10623/17 зауважив, що, ухвалюючи рішення в указаній категорії справ, суди мають насамперед охороняти права та інтереси дитини, визначивши, що найкраще відповідає її інтересам. Таким чином, тимчасовий виїзд за кордон має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл, за відсутності згоди другого з батьків, може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ч. 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Матеріалами справи підтверджено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , який проживає разом з відповідачем. Позивач протягом тривалого часу не може отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за кордон з метою відпочинку та оздоровлення. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із засад рівності прав батьків на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Разом з тим, реалізація особами своїх батьківських прав не може мати наслідком порушення прав дитини на вільний та всебічний розвиток. При цьому, суд позбавлений можливості перевірити дотримання та врахування інтересів дитини при її виїзді на тимчасово окуповану територію України, та враховує ризики, пов`язані з таким виїздом. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову. А саме, в частині надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України до Турецької Республіки малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди (без дозволу) та супроводу відповідача, на період з 9 по 19 липня 2022 року включно, у супроводі позивача. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп., які сплачено позивачем при зверненні з позовом до суду. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial