Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ. Позивач неодноразово змінював позовні вимоги шляхом їх уточнення, остаточно просила: - визнати за відповідачем [PERSON] право власності на автомобіль марки ЗАЗ, модель 110307, 2001 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип кузова «легковий комбі», стягнувши на користь позивача компенсацію за 1/2 частку вартості автомобіля в сумі 13095 грн. 48 коп.; - визнати домоволодіння [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності, стягнувши з [PERSON] на користь позивача компенсацію вартості частки вказаного домоволодіння в сумі 41984 грн. 52. коп. - вирішити питання розподілу судових витрат, повернути надміру сплачений судовий збір. В мотивування своїх вимог зазначила, що вона зареєструвала шлюб з відповідачем 18.09.2010 та мешкала разом з відповідачем в будинку [ADDRESS] . В шлюбі ними спільно було придбано автомобіль марки ЗАЗ, модель 110307, 2001 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип кузову «легковий комбі» та проведено ремонтні роботи в домоволодінні, внаслідок проведення яких було суттєво збільшено вартість будинку, який належить відповідачу. Зазначає, що частина коштів, які були витрачено на ремонтні роботи є її власними, які набуті нею до шлюбу. Тому вважає, що домоволодіння [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності, собівартість ремонту якого має бути об`єктом поділу в рівних частках. Зважаючи на викладене та на презумпцію спільності майна подружжя, набуте за час шлюбу, позивач вважає, що зазначене майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а розподіл його в остаточній редакції свого позову доцільним та справедливим. [PERSON] звернувся до із зустрічним позовом, який неодноразово уточнював та остаточно просив: - визнати право власності на автомобіль марки ЗАЗ, модель 110307, 2001 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , за [PERSON] , стягнувши з останньої 1/2 частки цього майна, що становить 13095,48 грн, - стягнути з [PERSON] на користь позивача 1/2 частину сплачених кредитних коштів по договору у АТ «Дельта Банк» за № 009-04179-251212 від 25.12.2012, у ПАТ «ПУМБ» за № 24101638 від 30.09.2013, у КС «Азовська кредитна компанія» за № 446/14-Ф-1 від 10.04.2014 за період з грудня 2014 по 25 листопада 2015 року, що становить 8817,62 грн. -вирішити питання розподілу судових витрат. В мотивування зустрічного позову [PERSON] зазначав, що автомобіль перебував у фактичному володінні та використовувався позивачем до 19.12.2017. У вказану дату автомобіль йому було фактично передано, однак не надано реєстраційне посвідчення. Технічний стан автомобіля не дозволяє його експлуатацію, тому відповідач фактично автомобілем не користується. Тому відповідач вважає доцільним визнати право власності на автомобіль за позивачем та отримати компенсацію вартості 1/2 частки в розмірі 13095 грн. 48 коп. Також зазначив, що під час шлюбу відповідач укладав кредитні договори на потреби сім`ї та з грудня 2014 року заборгованість по цим кредитам виплачував самостійно, а тому просить стягнути половину виплаченої заборгованості з [PERSON] . Ухвалою від 18 грудня 2015 року Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області позов [PERSON] до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ залишив без розгляду, скасував арешти на спірний будинок та автомобіль. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року ухвалу Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року про залишення позову без розгляду скасовано, справу повернуто до суду першої інстанції для продовження розгляду. Заочним рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року, у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. Ухвалою ВССУ від 14 вересня 2016 року рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2015 року та ухвалу апеляційного суду Донецької області від 10 лютого 2016 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. В мотивування своєї ухвали ВССУ зазначив, що суди дійшли передчасного висновку про те, що кошти, які позивач отримав за договорами кредитів, використані позивачем не в інтересах сім`ї, оскільки не врахували презумпцію спільності майна подружжя та не спростували її, зважаючи на те, що в цей час вони проживали у шлюбі однією сім`єю, не навели належних та допустимих доказів того, що вказані кошти були використані [PERSON] не на потреби сім`ї, відтак, обґрунтували свої рішення на припущеннях. Також ВССУ зауважив, що суди першої та апеляційної інстанцій дійшли передчасного висновку про відмову в позові в частині визнання права власності на автомобіль за одним із подружжя та присудження іншому грошової компенсації виходячи лише із неможливості встановлення дійсної вартості автомобіля, оскільки сторони погодили цю вартість на рівні вартості придбання цього автомобіля у 2012 році. В судове засідання позивач за основним позовом [PERSON] не з`явилась. Представник [PERSON] втратила свої повноваження у зв`язку із спливом дії довіреності. В матеріалах справи містяться заперечення на вимоги [PERSON] про те, що будівельні матеріали придбано за кошти, які було отримано згідно кредитного договору №2120/10-Ф-1, укладеному між ними з одного боку та КС «Азовська кредитна компанія» з іншого боку. Також було використано особисті грошові кошти позивача, такі як аліменти, отримані від колишнього чоловіка, збереження, які було накопичено з метою сплати за отримання освіти сином позивача, заробітна плата позивача та відповідача, також грошові кошти, взяті в борг та ті, що були особисто отримані позивачем під час праці в Ізраїлі, які вона надсилала відповідачу. За часів шлюбу домоволодіння відповідача завдяки вказаним витратам та проведеним ремонтним роботам збільшилось в свої вартості, тому вважають позовні вимоги в частині отримання компенсації частки вартості домоволодіння в сумі 41984 грн. 52 коп. обґрунтованими. Також, враховуючи що автомобіль фактично знаходиться в володінні відповідача, підтримали відмову від передання позивачу автомобіля та наполягали на отриманні компенсації 1/2 частки його вартості в сумі 13095 грн. 48 коп. В судове засідання відповідач за основним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] не з`явились, направили суду заяву про розгляд справи в їх відсутність та виклали свою позицію щодо позовних вимог, а саме : визнання належного йому будинку [ADDRESS] спільним майном подружжя вважають неправомірним, оскільки вказаний будинок був набутий ним на підставі договору дарування від 30.04.2004 та є його особистою власністю. Суму компенсації не визнає, її розмір, який складає 41984 грн. 52 коп. вважає завищеним та таким, що не підтверджений належними та допустимим доказами по справі. Звертає увагу на те, що під час перебування в шлюбі з позивачем остання не робила в будинку жодних будівельних робіт або поточного ремонту. Щодо автомобіля зазначав, що позивач передала йому у володіння автомобіль у 2017 року. Технічний стан автомобіля не дозволяє його експлуатацію, тому відповідач фактично автомобілем не користується, тому просить визнати право власності на нього за позивачем. Також підтримав свої вимоги щодо стягнення частини виплачених заборгованостей за кредитами з підстав, викладених в уточненій позовній заяві. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до такого. Згідно з нормами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про шлюб № [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] 18.09.2010 зареєстрували шлюб, прізвище позивача після реєстрації шлюбу - [PERSON] (т. 1, а. с. 32). Рішенням Іллічвського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04.08.2015, яке набрало законної сили 17.09.2015, шлюб між сторонами розірвано, відповідачці залишено прізвище « [PERSON] ». Вказаним рішенням встановлено, що однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] не проживають з листопада 2014 року, спільного господарства з вказаної дати не ведуть (т. 2, а. с. 76). На підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України той факт, що однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] не проживають з листопада 2014 року, спільного господарства з вказаної дати не ведуть, не підлягає доказуванню. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий висновок узгоджується з висновком ВП ВС у постанові від 21.11.2018 у справі № 372/504/17. Таким чином, за період перебування сторін у шлюбі, тобто з 18.09.2010 по 17.09.2015, на набуте майно розповсюджується презумпція спільності права власності подружжя. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування віл 30.04.2004, укладеного між [PERSON] та [PERSON] (т. 2, а. с. 74) Договір дарування зареєстровано 19.05.2005 Маріупольським бюро технічної інвентаризації (т. 2, а. с. 75). Відповідно до положень ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Таким чином, спірний будинок є особистою власністю [PERSON] в розумінні ст.57 СК України. Разом із тим, положення статті 62 СК передбачають, що якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, [PERSON] в уточнених позовних заявах зауважувала, що за час шлюбу вартість спірного майна збільшилась, оскільки сторонами у справі були проведені ремонтні роботи, збудована веранда. На вказані роботи позивач також витратила грошові кошти, накопичені до шлюбу, аліменти, які їй виплачують. Відповідно до висновку експерта №8 від 29.12.2020 у зв`язку із тим, що відсутні аналоги вартості подібного нерухомого майна, визначити вартість домоволодіння [ADDRESS] станом на 18 вересня 2010 року не уявляється можливим. Ринкова (дійсна) вартість об`єкту оцінки , розташованого за адресою: домоволодіння [ADDRESS] , визначена порівняльним підходом, на дату оцінки 24 липня 2019 року може становити 86286 гривень. Визначити чи дійсно саме в період з 18.09.2010 були проведені ремонтно-будинкові роботи у вказаному домоволодінні не виявляється можливим. У переважній більшості проведені ремонтно-будівельні роботи залишені не завершеними та не можуть вважатися реконструкцією. Зазначені позивачем встановлені обладнання електронагрівача, розширюючий бачок на момент проведення обстеження не виявлені. На даний час потрібен ремонт як внутрішніх приміщень так і зовні будівлі. Проведені ремонтно-будівельні роботи не є значними та не збільшують своєю вартістю вартість домоволодіння в результаті проведення попереднього ремонту. Загалом загальна вартість видимих ремонтно-будівельних робіт, з урахуванням використаних будівельних матеріалів, по цінам на момент проведення обстеження, може складати 5724,33 гривень. З викладеного вбачається, що визначити точний період часу коли були проведені ремонтно-будівельні роботи у спірному будинку визначити неможливо. Тим більше доводи позивача про проведення нею робіт та витрачання особистих коштів на такі роботи заперечується [PERSON] . Крім того, зазначеною експертизою встановлено, що проведені ремонтно-будівельні роботи не є значними та не збільшують своєю вартістю вартість домоволодіння в результаті проведення попереднього ремонту. Зазначене унеможливлює визнати право спільної сумісної власності на спірний будинок, а тому позовні вимоги [PERSON] в частині визнання спірного будинку спільною сумісною власністю та стягнення компенсації у розмірі 1/2 його вартості задоволенню не підлягають. Судом встановлено, що власником автомобіля марки ЗАЗ, модель 110307, 2001 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип кузову «легковий комбі» згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] від 11.07.2012 є [PERSON] (т. 2, а. с. 57) ПАТ «ММК ім. Ілліча» за вих. №58/128 від 19.02.2015 повідомило Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області про необхідність використання автомобіля з державним номером № [NUMBER] [PERSON] в службових цілях (т. 1, а. с. 58) Відповідно до посвідчення водія [NUMBER] [PERSON] має категорію «В» щодо управління транспортними засобами з 04.01.2014 по 04.01.2044 (т. 3 а.с.56). Відповідно до висновку експерта №1-01 по судової автотоварознавчої експертизи з оцінки транспортного засобу від 31.01.2018, дійсна ринкова вартість автотранспортного засобу марки ЗАЗ 110307, 2001 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , на дату оцінки - на 31.01.2018 складає 26190,97 гривень (т.3 а.с. 187-211). Враховуючи презумпцію спільності права власності подружжя на майно, придбання вказаного автомобіля під час шлюбу, а саме 11.07.2012, суд доходить висновку що спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя. Між тим, кожна сторона у своїх позовних вимогах просить визнати право власності на спірний автомобіль за другою стороною та виплатити грошову компенсацію, яка дорівнює половині вартості транспортного засобу. Вирішуючи питання про поділ, зокрема автомобіля, суд також керується висновком постанови Верховного Суду від 03 лютого 2020 року у справі № 235/5146/16-ц, відповідно до якого позов із вимогами про припинення права на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації вимагає обов`язкового внесення позивачем необхідної суми на депозитний рахунок суду, тоді як при зверненні до суду з вимогою про припинення права на частку у спільному майні внесення на депозитний рахунок суду грошової компенсації не потрібне. Сторони у своїх заявах зазначали, що після припинення шлюбних відносин спірний транспортний засіб перебував у володінні та користуванні [PERSON] , а 19.12.2017 цей автомобіль був переданий [PERSON] . Ці обставини сторонами не заперечуються та узгоджуються між собою в поясненнях кожної зі сторін, що на виконання ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Суд також враховує, що [PERSON] тимчасово перебуває в Державі Ізраїль, м. Тель-Авів, що підтверджується довіреністю від 22.08.2017 на уповноваження [PERSON] бути її представником (т.4 а.с. 29). На підставі викладеного та враховуючи потребу [PERSON] у користуванні спірним транспортним засобом у службових цілях, фактичну відсутність [PERSON] в Україні, знаходження наразі автомобіля у [PERSON] , суд доходить висновку про визнання права власності на спірний автомобіль за [PERSON] та стягнення компенсації у розмірі 13095,49 гривень з [PERSON] на користь [PERSON] . При цьому суд зауважу, що доводи [PERSON] щодо технічного стану автомобіля, який унеможливлює користування, не знайшли свого підтвердження матеріалами справи. Судом встановлено, що відповідно до договору споживчого кредиту № 446/14-Ф1 від 10.04.2014 КС «Азовська кредитна компанія» уклала кредитний договір з [PERSON] та надала останньому грошові кошти у розмірі 17000 грн. Відповідно до довідки КС «Азовська кредитна компанія» №б/н від 18.11.2015 із заробітної плати [PERSON] по безготівковому розрахунку отримані такі утримання: 07.12.2014 - 1145 гривень, 07.01.2015 - 1145 гривень, 07.02.1015 - 1145 гривень, 07.03.2015 - 1145 гривень, 07.04.2015 - 1145 гривень, 07.05.2015 - 1145 гривень, 07.06.2015 - 1145 грн, 07.07.2015 - 1145 грн, 07.08.2015 - 1145 грн, 07.09.2015 - 1145 грн, 07.10.2015 - 559,20 грн. Всього отримано платежів 12009,20 гривень. Кредитний договір 446/14-Ф1 погашено повністю (а.с.82 т.2). 30.09.2013 між ПАТ «ПУМБ» з одного боку та [PERSON] з іншого боку було укладено кредитний договір №24101638, згідно умов якого [PERSON] отримав споживчий кредит в сумі 4576 грн. 00 коп. без зазначення мети його отримання, із загальним формулюванням (т. 1, а. с. 45-46). Відповідно до квитанцій [PERSON] сплатив ПАТ «ПУМБ» на погашення кредитної заборгованості по кредитному договору №24101638 від 30.09.2013: 25.12.2014 - 250 грн; 03.12.2014 - 250 грн, 27.01.2015 - 250 грн, 26.02.2015 - 220 грн, 27.04.2015- 250 грн, 25.09.2015 - 250 грн, 26.10.2015 - 250 грн, 25.11.2015 - 250 грн (т. 2 а.с. 79-80); а також 25.06.2015 - 250 грн, 27.07.2015 - 250 грн, 26.08.2015 - 250 грн. (т.2 а.с. 35,36,39), 28.03.2015 - 250 грн ( 112,90+30,04+72,76+34,30) (т.1 а.с. 173 зворот), 26.05.2015 - 250 грн (т. 1 а.с. 175). Таким чином, всього [PERSON] з грудня 2014 року за кредитним договором №24101638 від 30.09.2013 сплачено 3220 гривень Відповідно до заяви №009-04179-251212 від 25 грудня 2012 року ПАТ «Дельта Банк» надало кредит [PERSON] у розмірі 6381,95 грн, де участь власними коштами 600 грн., строком на 37 місяців на придбання пральної машини Арістон, послуга екстра сервіс, мережевий подовжувач, послуга екстра сервіс, страховий платіж, чайник Скарлет, радіогодинник, з них в кредит - 5855 грн. Відповідно до квитанцій [PERSON] в рахунок погашення заборгованості вказаного кредиту оплатив: 16.02.2015 - 250 грн, 16.03.2015 - 250 грн, 09.04.2015 - 250 грн, 13.05.2015 - 250 грн (т. 1 а.с. 177,178), 10.06.2015 - 250 грн (т. 2, а.с. 37), 10.07.2015 - 250 грн (т. 2 а.с. 38), 12.08.2015 - 406,05 грн (т.2 а.с. 34, 81). Таким чином, матеріалами справи підтверджено сплату [PERSON] з часу припинення шлюбних відносин кредитної заборгованості за вказаним кредитом всього у розмірі 1906,05 гривень. Позивачем було погашено кредитну заборгованість за трьома вказаними кредитами з часу припинення шлюбних відносин, тобто з грудня 2014 року, в загальному розмірі 17135,25 гривень. Зазначені кредити були отримані [PERSON] під час шлюбних відносин. Відповідно до частини 4 статті 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до положень ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Отже, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Якщо один із колишнього подружжя в повному обсязі виконав зобов`язання, то він у порядку частини першої статті 544 ЦК України має право на зворотну вимогу (регрес) до іншого з подружжя у відповідній частині. Такі висновки також узгоджується з висновками Верховного Суду, викладених у постановах від 25.04.2018 у справі № 212/8891/15-ц та від 18.07.2018 у справі № 477/1891/14-ц та висновком Великої Палати Верховного Суду у постанові від 30.06.2020 по справі № 638/18231/15-ц. Враховуючи презумпцію спільності майна, відсутність доказів щодо використання вказаних кредитів не на потреби сім`ї, виконання зобов`язань [PERSON] щодо повернення грошових коштів по кредитам після припинення шлюбних відносин, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини сплачених коштів у розмірі 8567,63 гривень. Ухвалою судді Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12.02.2015 накладено арешт на автомобіль «ЗАЗ 110307», 2001 року випуску, червоного кольору, днз [NUMBER] , який належить [PERSON] . Ухвалою Іллічівського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 10.03.2015 накладено арешт на жилий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] . Відповідно до положень ч. 8 ст. 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Враховуючи, що вимоги позивача за основним позовом щодо спірного будинку задоволенню не підлягають, суд доходить висновку про знаття арешту на жилий будинок [ADDRESS] , який належить [PERSON] . При цьому суд зауважує, що на виконання положень ч. 7 ст. 158 ЦК України арешт на спірний автомобіль продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. Відповідно до частини 12 ст. 265 ЦПК України у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Отже, суд дійшов висновку про стягнення компенсації у розмірі 13095,49 гривень з [PERSON] на користь [PERSON] 13095,49 гривень замість права власності на 1/2 спірного автомобіля та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] половини сплачених коштів на виконання кредитних договорів у розмірі 8567,63 гривень. На виконання положень ст. 265 ЦПК України, провівши зустрічне зарахування вказаних сум, суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 4527,86 гривень. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Зважаючи, що кожен позов задовольняється частково, сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помилково сплачено судовий збір у розмірі 9000 грн. (т.3 а.с.57) та внесено 9000 гривень на депозитний рахунок суду (т.3 а.с.42). На підставі викладеного суд доходить висновку про повернення [PERSON] 9000 гривень судового збору як внесеного у більшому розмірі та повернення 9000 гривень з депозитного рахунку ТУ ДСА України в Донецькій області.

Outcome: partial