Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-27 00:00:00

У серпні 2015р. позивач ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (т. 1, а.с. 2-8) до відповідачів: [PERSON] , [PERSON] , в якому просив суд: - стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ КБ «Правекс-Банк» заборгованість за кредитним договором №819-035/08Р від 23 липня 2008р. (далі по тексту - кредитний договір) в розмірі 52421,9 дол. США, понесені витрати на сплату судового збору у розмірі 3654,0 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 23 липня 2008р. між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений кредитний договір. Банк виконав зобов`язання передбачені кредитним договором та надав позичальникові кредит в розмірі 25000,00 дол. США, з метою оплати вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу транспортного засобу №08/07 від 08 липня 2008р., а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля. 23 липня 2008р. між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений договір застави №819-035/08Р, відповідно до умов якого позичальником передано в заставу автомобіль марки «Subaru Forester», 2008р. випуску, шасі №JF1SH5LS59G023435, д.н. [NUMBER] . Також, в якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений договір поруки №819-035/08Р від 23 липня 2008р. (далі по тексту - договір поруки). Однак, як зазначає позивач, позичальником та поручителем не здійснюються в строк погашення відповідних сум кредиту, не сплачені відсотки, інші обов`язкові платежі за кредитним договором. Станом на 27 травня 2015р. заборгованість відповідача за кредитним договором складає 52421,90 дол. США, а тому, у зв`язку з тим, що позичальник належним чином не виконує зобов`язання за кредитним договором, позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 18 серпня 2015р. відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. В свою чергу, в порядку ст. 123 ЦПК України, в редакції, яка діяла до 15 грудня 2017р., відповідач [PERSON] , 31 травня 2016р. звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ КБ «Правекс-Банк», третя особа без самостійних вимог щодо предмету позову: [PERSON] про розірвання кредитного договору, в якому просив суд: -захистити право споживача банківських послуг [PERSON] , шляхом розірвання кредитного договору, укладеного між ним та АКБ «Правекс-Банк», який у подальшому змінив свою організаційно-праву форму на ПАТ КБ «Правес-Банк»; -встановити порядок та строки повернення позивачем боргу за даним кредитним договором в розмірі, визначеному судом на момент його розірвання, розстрочивши таке повернення на п`ять років, шляхом внесення грошових коштів на вказаний ПАТ КБ «Правекс-Банк» рахунок рівними частками в останній робочий день кожного місяця, починаючи з наступного місяця після набрання рішенням суду у даній справі законної сили. Свої позовні вимоги за зустрічним позовом позивач обґрунтував тим, що 23 липня 2008р. між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] дійсно було укладено кредитний договір. В результаті істотних економічних змін у країні, підвищився курс валюти долара США по відношенню до національної валюти, у зв`язку з чим, в позивача за зустрічним позовом суттєво погіршився матеріальний стан, платоспроможність по розрахунку за отриманий кредит. Враховуючи зазначене, позивач вважає, що ризик зростання курсу валюти долара США по відношенню до національної валюти гривні повинні нести усі учасники даних правовідносин, у зв`язку з чим, просив суд розірвати кредитний договір, оскільки сторони не досягли між собою згоди щодо його розірвання та встановити порядок та строки повернення боргу, який існує на момент розірвання. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 31 травня 2016р. прийнято зустрічну позовну заяву та об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження із первісним позовом. 18 липня 2016р. позивач за первісним позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» було подано до суду заперечення проти зустрічного позову в якій зазначив, що зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору, на підставі ст. 652 ЦК України, оскільки зазначене стосується обох сторін договору та позичальник міг передбачити в момент укладання договору можливість зміни курсу національної валюти до іноземної. Також зазначив, що вимоги позивача за зустрічним позовом щодо розірвання договору не ґрунтуються на належних та допустимих доказах і чинному законодавстві України, а тому в задоволенні зустрічного позову слід відмовити. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 04 жовтня 2016р. було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову по вказаній справі. 18 жовтня 2017р. до суду надійшла заява ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» про заміну позивача у справі ПАТ КБ «Правекс-Банк» на ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія», у зв`язку з укладанням між вказаними сторонами договору купівлі-продажу прав вимог за кредитним договором №819-035/08Р від 23 липня 2008р. Розпорядженням від 09 листопада 2017р. № 01-08-694 здійснено повторний автоматичний розподіл справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09 листопада 2017р. визначено головуючого суддю Волошина В.О. Ухвалою суду від 06 лютого 2018р. занесеною до протоколу судового засідання, було залучено до участі у справі правонаступника позивача ПАТ КБ «Правекс-Банк» за первісним позовом - ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія». 01 березня 2018р. представник відповідача за первісним позовом [PERSON] - [PERSON] подав до суду відзив на первісну позовну заяву, в якій просив відмовити в задоволенні первісного позову, з огляду на те, що позивачем не надано належних доказів отримання [PERSON] кредитних коштів, позивач не скористався своїм правом звернення стягнення на предмет застави. Крім того, вказав на те, що слід застосувати строки позовної давності оскільки борг нараховується з 2009р. та порука є припиненою, оскільки позивачем пропущено шестимісячний строк для звернення до суду. Ухвалами суду від 13 листопада 2018р. було відмовлено в задоволені заяв представника [PERSON] - [PERSON] про витребування доказів та призначення судової експертизи. В судове засідання, 28 травня 2019р. сторони не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином, сторона первісного позивача/відповідача за зустрічним позовом надіслала до суду заяву про розгляд справи без участі представника позивача, інші учасники процесу про поважність причин неявки суд не повідомили. Враховуючи тривалий час перебування зазначеної цивільної справи в провадженні суду, суд вважає, за можливе продовжити розгляд справи у відсутність сторін. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позови, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, 23 липня 2008р. між сторонами був укладений кредитний договір (а.с. 14-16 т. 1), відповідно до частини № 1 п.п. 1.1., 1.2 кредитного договору банк в порядку передбаченому цим договором надає позичальнику кредит у розмірі та валюті - 25000,00 дол. США з метою оплати вартості автомобіля, що купується за договором купівлі-продажу транспортного засобу №08/07 від 08 липня 2008р., а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля. Кредит надавався позичальникові терміном з 23 липня 2008р. по 23 липня 2015р. зі сплатою 13,99% річних. Судом встановлено, що банк виконав зобов`язання передбачені кредитним договором та надав позичальникові кредит (а.с. 221-224 т.1). 23 липня 2008р. між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений договір застави №819-035/08Р, відповідно до умов якого позичальником передано в заставу автомобіль марки «Subaru Forester», 2008р. випуску, шасі №JF1SH5LS59G023435, д.н. [NUMBER] . Також, в якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором, між АКБ «Правекс-Банк» та [PERSON] був укладений 23 липня 2008р. договір поруки, згідно частини 1 п. 1.1. поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед кредитором за виконання в повному обсязі позичальником зобов`язань за кредитним договором. Строк дії договору до 23 липня 2018р. Судом встановлено, що 25 червня 2015р. банком направлялися вимоги до боржника та поручителя про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, які залишилися без виконання (а.с. 12, 13 т. 1). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, ч. 1 ст. 611 ЦК України. У відповідності з ч. 2, 3 ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Положеннями ч. 4 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Таким чином, суд вважає, що враховуючи час направлення позивачем, як кредитором позичальнику та поручителю(відповідачу) вимог про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором, а також зміст п. 9.1 кредитного договору, п. 2.1 договору поруки, строк виконання зобов`язання настав достроково. Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно ч. 1 ст. 624 ЦК України якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Звертаючись до суду з вказаним первісним позовом, сторона первісного позивача просила суд стягнути суму заборгованості за кредитним договором станом на 25 травня 2015р., що становить 52421,90 дол. США та складається з: заборгованості за кредитом 20527,91 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 15432,46 дол. США; відсотки за користування кредитом 10433,12 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення відсотків 6028,41 дол. США, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові ч. 4 ст. 267 ЦК України. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Таким чином, національне законодавство розглядає позовну давність, як встановлений законом строк для захисту порушеного права. Правила про позовну давність передбачають право на позов в матеріальному сенсі. Якщо особі належить цивільне право, і це право порушено, то вона вправі здійснити своє право в примусовому порядку, проти волі зобов`язаної особи, шляхом звернення до національного суду або до іншого компетентного органу. В той же час Європейський Суд з прав людини, надаючи тлумачення поняття строку позовної давності, зазначив, що строки давності, які характерні для національних правових систем держав-учасників виконують декілька цілей, в числі яких, - забезпечення правової визначеності та остаточності, попередження порушення прав осіб, які могли би бути зменшені, якщо б суди розглядали їх справи на основі доказів, що могли би бути неповними за спливом часу (див. п. 570 рішення від 20 вересня 2011р. у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п. 51 рішення від 22 жовтня 1996 р. у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Як вбачається з розрахунку заборгованості за кредитом, у позичальника виникла заборгованість починаючи з 01 серпня 2009р., яку останній частково сплачував до 01 червня 2016р. за що йому нараховувалися пеня за несвоєчасне погашення кредиту, у зв`язку з тим, що позивач звернувся до суду 03 серпня 2015р. слід застосувати спеціальну позовну давність до нарахованої пені за несвоєчасне погашення кредиту, а тому вимога про стягнення пені за несвоєчасне погашення кредиту підлягає частковому задоволенню у розмірі 4311,91? дол. США за період часу з 01 серпня 2014р. по 27 травня 2015р. в межах позовних вимог. Що стосується вимог стягнення заборгованості за відсотками у розмірі 10433,12 дол. США, то підстав для застосування строків позовної давності відсутні, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, боржником переривалася позовна давність періодичними оплатами заборгованості за відсотками. До вимог про стягнення заборгованості щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення відсотків також слід застосувати спеціальну позовну давність, оскільки останній платіж був 16 квітня 2010р., у зв`язку з чим, вимога про стягнення пені за несвоєчасне погашення відсотків підлягає частковому задоволенню у розмірі 2155,14 ? дол. США за період часу з 01 серпня 2014р. по 27 травня 2015р. в межах заявлених позовних вимог. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені первісні позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону та підлягають частковому задоволенню у розмірі 37428,08 дол. США (заборгованість за кредитом 20527,91 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення кредиту 4311,91? дол. США; відсотки за користування кредитом 10433,12 дол. США; пеня за несвоєчасне погашення відсотків 2155,14 дол. США.), які підлягають стягненню солідарно з відповідачів. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 3) ч. 1 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. У відповідності до ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст. 77 цього Кодексу належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд критично ставиться до доводів первісного відповідача [PERSON] викладених у відзиві, оскільки вони не знайшли свого підтвердження під час розгляду. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] , суд вважає, що вони не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Відповідно до п.п. 15, 16) Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012р., при вирішенні спорів щодо розірвання кредитного договору з посиланням, зокрема, на світову фінансову кризу чи інші суттєві обставини суд має враховувати положення частини другої статті 652 ЦК і виходити з того, що закон пов`язує можливість розірвання договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю одночасно чотирьох умов, визначених частиною другою цієї статті, при істотній зміні обставин. Саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. При цьому суди повинні з`ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007р. № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов`язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов`язань за цим договором несе споживач. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011р. № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Враховуючи, що при укладанні кредитного договору, [PERSON] був ознайомлений із умовами кредитного договору та підписав його, не надав допустимих доказів на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що зустрічна позовна заява є необґрунтованою, а тому не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідачів за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню судовий збір у розмірі по 1827,0 грн. з кожного.

Outcome: partial