Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

У серпні 2013 р. позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, у якій просила заповіт від 10.09.2012 р. укладений [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON], та посвідчений ПН ХМНО [PERSON] визнати частково недійсним в частині заповіту укладеного від імені [PERSON] В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що вона перебувала у шлюбі з [PERSON] [PERSON] є онукою [PERSON] Вона та [PERSON] були зареєстровані та постійно проживали за адресою: [ADDRESS]. 23.10.2010 р. вони отримала свідоцтво про право власності на житло. Вони, як люди похилого віку, не мали можливості відремонтувати та утримувати своє житло в належному стані. Вся надія у них була на онуку чоловіка - [PERSON], яка хоча і проживає у м. Москва, але чоловік завжди казав, що вона їх не покине, та буде допомагати. Також, чоловік їй говорив, що залишить заповіт на ім'я онуки, та прохав позивача також скласти заповіт на ім'я [PERSON] При цьому, вони вважали, що рано чи пізно хтось з них залишиться один, та спадкоємець після смерті одного з подружжя прийме належним чином спадщину, та буде її належним чином утримувати. 10.09.2012 р., вони звернулися до ПН [PERSON] з проханням скласти заповіт на ім'я [PERSON] Приватний нотаріус сказав, що якщо буде заповіт складено від кожного, то це буде коштувати вдвічі дорожче, тому рекомендовано було скласти єдиний заповіт, на що вони погодилися, так як мали незначну пенсію, та берегли кожну копійку. Складаючи заповіт, вони вважали, що якщо хтось з них помре, третя особа успадкує все майно у будь якому розмірі, навіть внаслідок смерті будь-кого з подружжя. 10.09.2012 р., на випадок їхньої смерті, вони зробили розпорядження щодо майна, а саме на [ADDRESS]. Вони заповідали її [PERSON], про складений заповіт подружжя. [INFO] помер [PERSON] Вона повідомила [PERSON] про смерть дідуся, але онука на похорон не приїхала, після похорон чоловіка, неодноразово телефонувала третій особі, говорила, щоб вона приїхала та прийняла спадщину по заповіту, так як будинок знаходиться в аварійному стані, та потребує невідкладного ремонту. На що їй відповіли, що ніякої спадщини [PERSON] не потрібно, та вона не збирається її отримувати, так як будинок аварійний, та не представляє ніякої цінності. 11.04.2013 р. вона звернулася із заявою до 5 ХДНК про прийняття спадщини після смерті чоловіка, та мала намір скасувати свій заповіт, але їй було роз'яснено, що цей заповіт скасувати неможливо, так як він є заповітом подружжя, та після смерті одного з них переживше друге подружжя не має право змінити складений заповіт. Вважає, що такий заповіт позбавив її права, щодо розпорядження своїм майном після смерті чоловіка, та порушує її право. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, надали пояснення аналогічні вищевикладеним. Відповідач у судове засідання не з'явилася, повідомлялася про час та місце розгляду справи належним чином, надала заперечення, у яких зазначала, що нею було посвідчено заповіт подружжя, складений від імені [PERSON] та [PERSON], який посвідчено у повній відповідності із законодавством, що діяло на момент його укладання. Вищевказаним особам було роз'яснено їх права та обов'язки, правові наслідки його складення, про що йдеться у посвідчу вальному написі, зробленому нею, а також попереджено про наслідки нотаріальних дій, що вчиняються, для того щоб юридична необізнаність не могла їм зашкодити. Зазначає, що позивач, підписуючи вищезгаданий заповіт, цілком і повністю розуміла значення своїх дій, усвідомлювала їх наслідки, нотаріусом до її відома було доведено та роз'яснено зміст вчинюваної нею нотаріальної дії, заповіт перед підписанням був прочитаний позивачем вголос та підписаний нею власноручно у присутності відповідача. Окрім того, позивач у своєму позові зазначає, що складаючи заповіт, вважала, що особа, зазначена у заповіті, успадковує все майно у будь-якому разі, що не узгоджується із позовними вимогами щодо визнання заповіту частково недійним. Вважає позовні вимоги необґрунтованими та заперечувала проти позову. Третя особа у судове засідання не з'явилася, копія позовної заяви, додані до неї документи та повідомлення про час та місце розгляду справи здійснювалося шляхом направлення судового доручення до Компетентного суду Російської Федерації, однак доручення повернулося із повідомленням про неможливість його виконання. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що подружжя - [PERSON] та [PERSON] склало заповіт подружжя, згідно з яким, на випадок їхньої смерті зробили розпорядження, що все їхнє майно де б воно не знаходилось і з чого б не складалось і взагалі все те, що їм буде належати на день смерті і на що вони за законом матимуть право, в тому числі належну їм на праві на праві спільної сумісної власності квартиру [ADDRESS] заповідають [PERSON] (а.с. 5). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 7). Як вбачається із свідоцтва про право власності на житло, від 23.12.2010 р., власниками квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 8). Відповідно до ст.ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у статті 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний недійсним судом. Згідно з нормами глави 16 ЦК України правочин може бути визнано судом недійсним з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Підставою недійсності правочину відповідно до статті 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю ( ч. 1 ст. 216 ЦК України). Відповідно до ст. 1243 ЦК України, подружжя має право скласти спільний заповіт щодо майна, яке належить йому на праві спільної сумісної власності. У разі складення спільного заповіту частка у праві спільної сумісної власності після смерті одного з подружжя переходить до другого з подружжя, який його пережив. У разі смерті останнього право на спадкування мають особи, визначені подружжям у заповіті. За життя дружини та чоловіка кожен з них має право відмовитися від спільного заповіту. Така відмова підлягає нотаріальному посвідченню. У разі смерті одного з подружжя нотаріус накладає заборону відчуження майна, зазначеного у заповіті подружжя. Позивачем не надано суду доказів, що її волевиявлення не було вільним і не відповідало її волі. Вказаний заповіт складено у письмовій формі, посвідчено приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі за № 1625, тобто цей правочин відповідає вимогам ст.ст. 1234, 1247, 1248 ЦК України. Відповідно до ст. 229 ЦК України, на яку посилалась позивачка в обґрунтування своїх вимог про визнання спірного заповіту частково недійсним, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила помиляючись відносно обставин,які мають суттєве значення може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Суд не вбачає підстав, для визнання спірного правочину недійсним з підстав, передбачених ст.229 ЦК України, оскільки помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однієї із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (п.19 постанова №9 Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). У даному випадку взагалі відсутні правові підстави для визнання спірного правочину недійсним, а тому в позові [PERSON] необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed