Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-08 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про поділ майна, що належить на праві спільної сумісної власності. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 1985 по 20.11.2007 року. Після розірвання шлюбу сторони домовились про порядок користування спільним майном, набутим за час шлюбу. На початку 2014 року відповідач запропонував позивачу подарувати частину спільної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] їх доньці [PERSON], а через те. що зазначена квартира була набута за час шлюбу, йому необхідно було отримати письмову згоду позивача. Свою пропозицію [PERSON] обґрунтував тим, що їх дитині необхідно мати власне житло. Взамін її частки у зазначеній квартирі [PERSON] пообіцяв переоформити на відповідача їх спільну квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], оскільки він нею не користується та проживає в м. Одесі. Позивач погодилась на зазначену пропозицію та надала свою письмову згоду на укладення договору дарування квартири, який було укладено 04.03.2014 року. Разом із тим, відповідач свою обіцянку переоформити спільну квартиру у м. Києві на позивача не виконав, мотивуючи це тим, що він часто знаходиться за кордоном та в нього не вистачає на це часу. Позивач зазначала, що квартира [ADDRESS] була набута за час шлюбу за договором купівлі-продажу від 09.10.2002 року, реєстраційний номер 2320, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мойсеснко Т.О., а тому у розумінні ст. 60 Сімейного кодексу України є спільною сумісною власністю подружжя. Окрім цього, за час шлюбу подружжям за спільні кошти було побудовано будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У 2015 році позивачці стало відомо, що відповідач таємно, з порушеннями чинного законодавства, продав зазначений будинок без її нотаріально посвідченої згоди, а вирученими грошима розпорядився на власний розсуд. З огляду на вказане, позивач вважала, що вона має право вимагати визнання права власності на усю квартиру [ADDRESS] за рахунок будинку, що знаходиться в [ADDRESS], який є об'єктом права спільної сумісної власності, та який було таємно, без згоди позивачки, відчужено відповідачем. Посилаючись на викладене, позивач просила суд в порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення з урахуванням письмових пояснень по справі. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в письмових запереченнях на позовну заяву. При цьому зазначав, що вказана позивачем квартира не може вважатись спільним майном подружжя, оскільки була придбана відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки починаючи з 1998 року шлюбні стосунки було припинено та сімейне господарство сторони не вели. Також представник відповідача просив суд застосувати до позовних вимог у даному спорі позовну давність, оскільки шлюб був припинений ще у 1998 році та за усною домовленістю сторін було здійснено поділ майна. Окрім того, ще у 2008 році позивач зверталась до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, серед якого була і спірна квартира. Допитана в судовому засіданні як свідок [PERSON], яка є подругою та кумою позивача, пояснила суду, що їй особисто відомо, як подрузі родини [PERSON], що фактичні шлюбні стосунки між сторонами припинились у 2007 році, коли вони розірвали шлюб. Вислухавши пояснення представників сторін, допитавши свідка, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.06.1985 року по 03.12.2007 року (а.с. 7). За час перебування сторін в шлюбі, 09.10.2002 року між [PERSON] (за договором - продавець) та [PERSON] (за договором - покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с. 73). У відповідності з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 23, 24 Постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Частиною 1 ст. 61 СК України передбачено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, а тому є спільним майном подружжя. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із абз. 4 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, при вирішенні спору про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (ч. 1 ст. 60 СК). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання права власності на всю квартиру позивач посилалась на те, що між сторонами було досягнуто усної домовленості про порядок поділу майна, разом із тим жодних доказів на підтвердження того, що частка позивача в майні, яке підлягає поділу має бути більшою матеріали справи не містять. Посилання позивача на укладення відповідачем без її згоди угод, за якими було відчужено спільне сумісне майно не слугує підтвердженням збільшення частки позивача, а може бути підставою для звернення до суду із позовом про визнання таких угод недійсними. Заперечуючи проти позовних вимог представник відповідача посилався на те, що вказана позивачем квартира не може вважатись спільним майном подружжя, оскільки була придбана відповідачем після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами, оскільки починаючи з 1998 року шлюбні стосунки було припинено та сімейне господарство сторони не вели. Разом із тим, в обґрунтування своїх заперечень стороною відповідача не було надано суду належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження того, що спірна квартира була придбана не за рахунок спільних коштів подружжя, а також після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами. Не знайшли свого підтвердження ці обставини і в ході розгляду справи. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність здійснення поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. Щодо заяви представника відповідача про застосування позовної давності до позовних вимог слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 1 ст. 20 СК України до вимог, що випливають із сімейних відносин, позовна давність не застосовується, крім випадків, передбачених частиною другою статті 72, частиною другою статті 129, частиною третьою статті 138, частиною третьою статті 139 цього Кодексу. Згідно зі ст. 72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано. До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно із п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). З наведених вимог закону слід дійти висновку про те, що позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано, окрім того на підтвердження посилань відповідача про припинення шлюбних відносин між сторонами у 1998 році суду не було надано жодних доказів, а тому заява в цій частині не заслуговує на увагу. Щодо посилань представника відповідача на те, що у 2008 році позивач зверталась до Приморського районного суду міста Одеси із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, серед якого була і спірна квартира, слід вказати наступне. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] у 2008 році зверталась до Приморського районного суду міста Одеси із позовною заявою до [PERSON] про поділ майна, в якому, серед іншого, вона ставила питання про визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с. 153-154). Разом із тим, ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2008 року вказаний позов було визнано неподаним та повернуто позивачу (а.с. 156). Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 02.06.2011 року ухвалу Приморського районного суду міста Одеси від 23.06.2008 року скасовано та передано матеріали справи до суду для вирішення питання в порядку цивільно-процесуального закону (а.с. 190-191). Ухвалою судді Приморського районного суду міста Одеси від 18.07.2011 року вказаний позов було визнано неподаним та повернуто позивачу (а.с. 193). Слід зазначити, що відповідно до Правової позиції, висловленої Верховним Судом України у справі № 6-258цс15, зазначено, що: «Згідно зі статтею 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках, коли для окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності». З огляду на те, що позивачем в позовній заяві від 12.05.2008 року не було вірно зазначено адресу, за якою знаходиться спірна квартира, що може свідчити про необізнаність про реальний обсяг спільно нажитого майна, окрім того, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права [PERSON] на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за [PERSON], то суд приходить до висновку, що позивачем строк для звернення до суду із даним позовом пропущено не було. За таких обставин суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. Враховуючи викладене,

Outcome: partial