Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-21 00:00:00

У січні 2014 р. позивачка, [PERSON], звернулась до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідач, [PERSON], шляхом обману і зловживання їхньою з матір'ю, [PERSON], довірою, позбавив їх житла і заволодів грошовими коштами від продажу цієї квартири, чим спричинив тяжкі наслідки. 25.12.2013 р. Дарницький районний суд м. Києва звільнив [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення відносно них кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності, її цивільний позов і [PERSON], як законного представника потерпілої, [PERSON], залишив без розгляду. Проте, обставини, встановлені судом і відображені в мотивувальній частині ухвали від 25.12.2013 р., зокрема, що [PERSON] шляхом обману переконав продати належну їй квартиру, після чого 12.04.2000 р. заволодів грішми у суммі 8300 дол. США, з формулюванням пред»явленого обвинувачення та закриттям справи за нереабілітуючих підстав, з якими погодився, мають преюдиціальний характер. Внаслідок злочину відповідач завдав їй матеріальну та моральну шкоду, яку в добровільному порядку не відшкодував. Розмір заподіяних злочином матеріальних збитків визначався експертом КНДІСЕ, з урахуванням ринкової вартості втраченого нею житла, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS], відповідно до висновку №904/9048/12-42 від 18.12. 2012 р. склав 416 426 грн. Порушене право у зв'язку з втратою нею житла ( квартири) можливо захистити шляхом придбання винним аналогічного житла, або компенсації його реальної вартості на момент здійснення відшкодування. Вартість втраченого житла, визначена експертним шляхом, станом на 01.11.2013 р. не відповідає дійсній ринковій вартості аналогічного житла у м. Києві, тобто розмір заподіяної шкоди не покриває реальну суму витрат, які вона має понести на придбання такої ж двокімнатної квартири. Відповідно до даних агентств нерухомості: «Парк Лайн», «Агент Юа», «Благовест» станом на 01.11.2013 р. середня вартість 1 кв. м двокімнатної квартири в цегляному п'ятиповерховому житловому будинку по бул. Перова у м. Києві складає 1430 дол. США, що станом на 01.11.2013 р. за офіційним курсом НБУ еквівалентно 11 440 грн., отже мінімальна вартість аналогічного житла - двокімнатної квартири у Дніпровському районі м. Києва, загальною площею 45,2 кв. м, складає 517 088 грн.. Крім того, посилається на ті обставини, що познайомилась з відповідачем 10.12.1999 р. через службу знайомств, і при першій зустрічі він склав враження гарної, порядної людини, висловлював серйозні наміри на життя, створення сім»ї, виявляв симпатію до неї, вселив велику довіру, так почалось їхнє спілкування. Став бувати у неї вдома, виявляв увагу та турботу до її матері, [PERSON], похилого віку та інваліда 1 групи, познайомився з сестрою, [PERSON], представлявся знайомим і друзям як наречений. Показав їй власний недобудований будинок [ADDRESS], на завершення будівництва якого та облаштування всередині коштів не мав, познайомив зі своєю матір»ю, своїм ставленням і діями переконував у серйозності намірів на спільне майбутнє. На початку січня 2000 р. погодилась з його пропозицією одружитися, подали заяву до відділу РАЦС Дніпровського району, домовились про реєстрацію шлюбу на квітень 2000 р., після чого почали фактично проживати як жінка та чоловік. Дізнавшись, що має власні заощадження в сумі 2000 дол. США, переконав, щоб придбала автомобіль MITSUBISHI Kоrdia, 1998 р. випуску, д.н.з. [NUMBER], і передала за генеральним дорученням у його володіння, обіцяв використовувати в інтересах їхньої родини, але випадково з»ясувала, що продав у 2001 р., кошти не повернув. Одразу ж повів мову, щоб продала свою двокімнатну квартиру, гроші вклала на облаштування його будинку для спільного проживання разом з її матір»ю єдиною родиною, навіть в присутності її знайомих, [PERSON] і [PERSON], які не радили того робити, але він переконував тим, що після укладення шлюбу вона автоматично набуде у власність частку в цьому будинку, погодилась на 1/3 частину, яку їй у серпні 2000 р. заповів. Самостійно займався підготовкою до продажу квартири, подавав оголошення в газету, домовився з брокером, за порадою якого перевели квартиру на нею від матері за договором дарування, для зручності продажу, в лютому 2000 р. зняв для них іншу квартиру [ADDRESS], перевіз за допомогою своїх знайомих, у тому числі [PERSON], їхні речі, оплачував проживання. У квітні 2000 р. з»явилась покупець, [PERSON], домовились про вартість квартири і завдаток, який віддавала частинами: спочатку 200 дол. США, а наступного дня - 300 дол. США, ці гроші передавала відповідачу. 12.04.2000 р. уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу в присутності відповідача, передала йому отримані за квартиру гроші в сумі 7 500 дол. США, наступного дня залишок суми 300 дол. США, загалом квартиру продала за 8300 дол. США. Після продажу квартири продовжувала проживати з матір»ю в орендованій квартирі, почала більш активно допомагати у облаштуванні його будинку, навідувалась майже щодня, готувала робітникам їжу, часто придбавала харчі за власні кошти, прибирала відхідний матеріал після ремонту, вимивала частини будинку, де ремонтні роботи були завершені. В кінці квітня 2000 р. відповідач розірвав їхні відносини, сказав, що вони можуть бути лише «діловими партнерами», що її дуже обурило і образило, пережила сильний стрес, але обіцяв виконати всі зобов'язання перед нею, що підтвердив письмовими розписками. 27.06.2001 р., щоб не зверталась до правоохоронних органів, надав письмове зобов'язання, що до 20.08.2001 р. забезпечить її та матір приміщенням для проживання (двокімнатне) за власний рахунок, всі витрати та оплати проводитиме особисто до того часу, доки не виконає всі зобов'язання. Обіцяв надати у розпорядження весь другий поверх та кімнату на третьому поверсі будинку, що дорівнює двокімнатній квартирі. Обіцянки не виконав, два з половиною роки вона з матір»ю проживала в найманій квартирі, яку оплачував з травня 2000 р. до листопада 2001 р. , а далі припинив, поїхав на заробітки за кордон, про що дізналась випадково. В грудні 2001 р. власниця орендованої квартири попередила, що підійме орендну сплату з 80 дол. США до 120 дол. США, і вимагатиме гроші від неї. Влітку 2002 р. виселила їх за не сплату, мати перейшла жити до своєї дочки, а вона вселилась в будинок відповідача з дозволу його дружини, проживала на другому поверсі у більш-менш обладнаній кімнаті до листопада 2002 р., доки не почались морози, опалювання не було, приходилось спати у верхньому одязі, тоді перейшла до своєї знайомої, де прожила п'ять місяців, до квітня 2003 р.. У березні 2003 р. повернувся до Києва відповідач, але виконувати зобов'язання не спішив, лише у квітні 2003 р. дозволив повернутись до будинку, в якому проживала до 16.05.2006 р.. 17.07.2003 р. надав розписку, що після продажу свого будинку купить їм двокімнатну квартиру та всі витрати, як брокерські так і по оформленню квартири, проведе за свій рахунок. 02.09.2003 р. надав інше письмове зобов'язання, що у разі затягнення процедури продажу будинку, зареєструє її разом з матір»ю в цьому будинк, та облаштує для проживання другий поверх. У той же день, 02.09.2003 р., надав другу розписку, що після продажу свого будинку купить їм двокімнатну квартиру задовільного стану на житловому масиві «Виноградар», і візьме на себе всі витрати, що з цим пов'язані. Зобов»язань перед ними не виконав, житлом не забезпечив, заборонив забрати матір з лікарні, де [INFO] вона й померла, реєстрацію не провів. У 2003 р. знову сказав, що необхідні гроші для облаштування будинку, щоб залишитись проживати була вимушена позичити для нього гроші у своїх знайомих: 40 600 грн. та 15990 грн., що оформили нотаріально, у 2004 р. ще позичила суму 7880 грн.. Позичені за договорами позики гроші повернув на підставі рішення суду, але ці гроші одразу ж віддала тим людям, у яких позичала. Повертати гроші за квартиру, проданий автомобіль та виконувати письмові зобов'язання не збирався, тому в січні 2006 р. звернулась до суду. 16.05.2006 р. вранці перед судовим засіданням попередив, що до 16.00 год. вона має звільнити будинок, коли повернулась додому, то замки на воротах та вхідних дверях були замінені і потрапити на територію будинку не змогла. Коли викликала міліцію, виніс договір оренди приміщення [ADDRESS], куди самочинно перевіз не всі її речі, та віддав 50 грн., які знайшов серед речей, але вселитись до цього приміщення не змогла, назад до свого будинку відповідач не впустив, і перевезла речі [ADDRESS], де зберігає по сьогоднішній день. Моральна шкода полягає в тому, що внаслідок шахрайських дій відповідача була змушена впродовж 12 років проживати у притулках, орендованій квартирі, церквах без елементарних зручностей, друзів та випадкових знайомих, втратила довіру до чоловіків і мрію мати сім'ю та дітей, піклуватись ними, терпіла поневіряння впродовж всього часу проживання в його будинку, постійне психологічне насильство, інколи навіть піднімав на неї руку, забороняв користуватись водою та світлом, готувати собі їжу, обмежував у пересуванні, що значно вплинуло на її фізичне та психологічне здоров'я, була змушена тривалий час лікуватись через постійні нервові зриви і серйозні захворювання, переносити операції, почалися сильні головні болі, тяжко перенесла смерть рідної матері, якій не могла забезпечити належний догляд. Але найголовніше, що завдавало їй величезної моральної шкоди та психологічної травми - жити з думкою, що завтра може опинитись на вулиці, досі відчуває почуттям страху, напруги, розпачу, тривоги за своє життя та здоров'я, постійно знижений настрій, емоційну нестабільність, дратівливість, знервованість, що на тривалий період змінило звичний спосіб життя, з'явилась необхідність пристосовуватись до нових, дискомфортних умов існування. Вимушена була постійно звертатися до міліції, прокуратури, судів, адвокатів, як приватних, так і соціальних, громадських організацій, органів державної влади тощо, турбуватися за перспективу розслідування, що виснажувало фізично та морально, а також фінансово, розмір морального відшкодування оцінює в 200000 грн.. Позивачка просила стягнути з відповідача на її користь матеріальну шкоду в розмірі 517 088 грн. та моральну - 200000 грн.. Відповідач, [PERSON] позовні вимоги не визнав у повному обсязі, у письмових запереченнях зазначив, що позивачка не урахувала зміну обвинувачення у кримінальному провадженні на ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому. Отже, навіть якщо уявити, що ним дійсно був вчинений той злочин, то виходячи зі змісту обвинувального акту, його «злочинний» намір полягав у заволодінні коштами від продажу квартири, і аж ніяк не на позбавлення житла. Станом на 12.04.2000 р. на момент продажу квартира [ADDRESS] не належала [PERSON] , бо 20.01.2000 р. була подарувала [PERSON]. Відповідно до обвинувального акту розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, становить 8300 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на квітень 2000 р. складає 45 034 грн. 14 коп.. Відповідно до договору купівлі-продажу від 12.04.2000 р., що долучений до матеріалів кримінального провадження, позивачка продала свою квартиру [PERSON] за 8 000 грн., тому не зрозуміло, як він міг привласнити 8300 дол. США. Послідовно протягом останніх дев»яти років наполягає на тому, що ніяких «стосунків» з позивачкою не мав, ніколи не перебували в цивільному шлюбі, навіть не збирались подавати заяву про реєстрацію шлюбу до відділу РАГС. Між ними весь час були виключно ділові взаємовідносини Посилання позивачки на ці обставини є не обґрунтовані, викладені факти - не підтверджені та вигадані. Дійсно, позичав у [PERSON] грошові кошти, кожного разу, коли мова йшла навіть про незначні суми, на її вимогу писав розписки про отримання коштів, ще мав виплачувати чималі відсотки за користування позиками. Не уявляє, яким чином майбутня дружина, як стверджує [PERSON], могла б позичати майбутньому чоловіку гроші під розписки та з відсотками. Пізніше, знову на вимогу позивачки, ним були оформлені нотаріально два договори позики, і декілька років тому за її цивільним позовом до нього Подільським районним судом м. Києва прийняте рішення, яке було виконано. Заперечує проти тверджень позивачки про те, що ініціатива продажу належної їй квартири виходила від нього та він займався організацією цього продажу. Навпаки, з моменту їхнього знайомства саме [PERSON] просила його допомогти з цим продажем, він, на її прохання допомагав у проведенні косметичного ремонту квартири, за що вона, до речі, заплатила гроші, допомагав у переїзді на орендовану нею квартиру, але жодним чином не впливав на рішення щодо суми, за яку вона планує продати житло, чи кому саме тощо. Дійсно писав [PERSON] зобов'язання допомогти у придбанні іншого житла, але на її вимогу, бо у той же день позичив ще грошей, і вона висловила умовою надання позики написання такого змісту зобов'язання. Писав зобов'язання зареєструвати [PERSON] за своїм місцем проживання, але також на її прохання, як пояснювала, не мала можливості отримувати пенсію. Підсумовуючи свої позовні вимоги в їх фактичному обґрунтуванні, [PERSON] обвинувачує його у вчиненні особливо тяжкого злочину. Проте, в результаті досить тривалого досудового слідства, а ні правоохоронні органи, а ні сторона обвинувачення не дійшли до висновку про наявність в його діях складу цього кримінального правопорушення. Вважає факти, викладені у позовній заяві на підтвердження матеріальних збитків, необґрунтованими тому, що по-перше: його ніхто не звинувачував в привласненні квартири [PERSON], по-друге: він ніколи не привласнював квартиру, як і гроші від продажу цієї квартири. Відсутній зв'язок між будь-якими його діями чи бездіяльністю та, так званою, на думку позивачки, моральною шкодою. Просив у задоволенні позову відмовити. У судовому засідання позивачка, [PERSON], позовні вимоги підтримала у повному обсязі з наведених у заяві підстав, просить задовольнити. Відповідач, [PERSON], позовні вимоги не визнав з підстав, наведених у письмових запереченнях, у задоволенні просить відмовити. Опитана свідок [PERSON] показала, що [PERSON] тривалий час знаходиться у їхньому притулку, потребує кращих умов влаштування, користується авторитетом, повагою, всім допомагає, поневіряється та заслуговує кращого життя. Суд, заслухавши пояснення позивачки і її представника - адвоката, [PERSON], відповідача і його представника - адвоката, [PERSON], показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи і закритого кримінального провадження в повному обсязі, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені і підлягають задоволенню частково з наступних підстав. Суд установив, що 26.04.2006 р. позивачка, [PERSON], звернулася до Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві із заявою, відповідно до змісту якої [PERSON] шахрайським шляхом позбавив її разом з матір'ю, [PERSON], житла і заволодів грошовими коштами від продажу квартири у сумі 12000 дол. США ( без розписки), та 40600 грн. і 3000 дол. США, на які написав розписки, для завершення будівництва свого будинку, після продажу якого зобов»язувався придбати їм двокімнатну квартиру за вибором, на час продажу забезпечити житлом, у тому числі проживання на другому поверсі цього будинку з реєстрацією, проте заборонив перевезти у дім матір з лікарні, де вона й померла, відмовився від своїх обіцянок, залишивши без грошей і можливості придбати житло, - просила притягнути за шахрайство до кримінальної відповідальності ( т. 1 а. с. 5, 6). Постановою Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 06.05.2006 р. , за заявою [PERSON], у порушенні кримінальної справи відмовлено на підставі ст. 6 п. 2 КПК ( у редакції 1960 р. ) ( а. с. 4). Постановою заступника прокурора району від 29.06.2006 р. скасовано постанову від 06.05.2006 р., порушено кримінальну справу за ст. 143 ч. 1 КК України ( у редакції 1961 р.), матеріали направлено СВ Подільського РУ ГУ МВС України для проведення досудового слідства, прийняте рішення неодноразово переглядалось. Остаточно постановою першого заступника прокурора району від 16.09.2011 р. скасовано постанову слідчого СВ Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві від 09.08.2010 р. про закриття кримінальної справи на підставі п. 2 ст. 6 КПК України. Постановою старшого слідчого СУ ГУ МВС України від 01.10.2012 р. перекваліфіковано шахрайські дії, вчинені відносно [PERSON] за фактом незаконного заволодіння її майном, шляхом обману за ч. 2 ст. 190 КК України на ч. 4 ст. 190 КК України за ознакою - «спричинення шкоди потерпілій у особливо великих розмірах», 23.11.2012 р. внесено до ЄРДР повідомлення з приводу неправомірних дій щодо [PERSON] з боку [PERSON], який шляхом зловживання довірою заволодів її грошовими коштами у сумі 48480 грн., 15000 дол. США, за № 12012110000000079, і повідомлено про початок досудового розслідування, з урахування вимог нового КПК, 20.03.2013 р. повідомлено [PERSON] про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, обвинувальний акт направлено до суду, який ухвалою від 30.05.2013 р., частково залишеною без змін, щодо визначення предмету злочину, повернуто прокурору для усунення недоліків ( т. 5 а. с. 19, 20, 28, 29, 151, 152, т. 6 а. с. 1-23). 30.09.2013 р. досудове слідство повідомило про зміну підозри на заволодіння майном потерпілої шляхом зловживання довірою в особливо великих розмірах - грошовими коштами від продажу квартири у сумі 8300 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ станом на квітень 2000 р. становило 45034 грн. 14 коп., за ч. 4 ст. 190 КК України, 10.10.2013 р. складено обвинувальний акт, і з цивільними позовами потерпілої, [PERSON], про стягнення матеріальної шкоди у сумі 427457 грн., моральної шкоди - 200000 грн., і [PERSON], як представника потерпілої, [PERSON], про стягнення моральної шкоди у сумі 100000 грн. направлено до суду (т.6 а. с. 182-184, т. 7 а. с. 1-111). 18.12.2013 р. прокурор прокуратури м. Києва подав обвинувальний акт зі зміною обвинувачення у кримінальному провадженні за фактом вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, внесеному в ЄРДР за № 12012110000000079 від 23.11.2012 р., на ч. 2 ст. 190 КК України, тобто заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), що завдало значної шкоди потерпілому ( т. 8 а. с. 98-104). 25.12.2013 р. Дарницький районний суд м. Києва звільнив [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності, за клопотанням його захисника, [PERSON], кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12012110000000079 від 23.11.2012 р. за ч. 2 ст. 190 КК України, закрив, цивільні позови потерпілої, [PERSON], і [PERSON], як представника потерпілої, [PERSON], залишив без розгляду ( а. с. 119-122). У мотивувальній частині ухвали від 25.12.2013 р. суд припустився помилки, зазначивши, що [PERSON] визнав себе винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину за ч. 2 ст. 190 КК України, оскільки то спростовується журналом судового засідання, де зазначено, що вину визнає частково, у тому, що написав зобов»язання купити квартиру, мав на увазі за ті гроші, що був винен, які фізично не міг віддати ( т. 8 а. с. 17, 20). Пленум Верховного Суду України у п. 7 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 р. № 14 роз»яснив, що відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Тому, розглядаючи позов, який випливає з кримінальної справи чи зі справи про адміністративне правопорушення, суд не вправі обговорювати вину відповідача, а може вирішувати питання лише про розмір відшкодування. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК. На підтвердження висновку суду щодо розміру відшкодування збитків у рішенні, крім посилання на вирок у кримінальній справі чи постанову у справі про адміністративне правопорушення, необхідно також зазначати докази, подані сторонами при розгляді цивільної справи (наприклад, врахування матеріального становища відповідача або вини потерпілого). Відтак, позивачка та її представник помилково поклали у основу позовних вимог ухвалу Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2013 р. про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності, виходячи з того, що вказана постанова є преюдиціальною, тобто встановлені нею факти не підлягають повторному доказуванню, оскільки то суперечить положенням ч. 4 ст. 61 ЦПК України, відповідно до яких не підлягають доказуванню факти, встановлені вироком у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення. Відповідно до положень ст. ст. 1166, 1167 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Таким чином, при вирішенні цього спору про відшкодування матеріальної та моральної шкоди за вказаними нормами права доказуванню підлягають: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача і його вина, причинний зв'язок між протиправною дію і негативними наслідками. За таких обставин, суд вважає необхідним дослідити ухвалу про звільнення [PERSON] від кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, у зв'язку із закінченням строку давності, та закриття кримінального провадження, і дати оцінку відповідно до вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України , за якими доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд установив, що позивачка, [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2000 р., посвідченого державним нотаріусом Двадцять другої київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за №1-1910, власну квартиру [ADDRESS], де проживала разом з матір»ю, [PERSON], продала [PERSON], продаж відповідно до договору вчинено за 8540 грн. 54 коп. ( к/с, т. 4 а. с. 215). Як убачається з договору від 21.02.2000 р. оренди квартири [ADDRESS], укладеного між [PERSON] та [PERSON], орендна плата складала 80 дол. США, строк дії договору 18 місяціа, з 21.02.2000 р. по 20.08.2001 р. ( к/с, т. 1 а. с. 158). Відповідно до актів від 06.01.2006 р. 07.03.2005 р., 26.05.2004 р., складених комісією в складі працівників ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора Подільського району: інженера ЖЕД по обслуговуванню приватного сектора, [PERSON], майстра ЖЕД, [PERSON], паспортистки ЖЕД, [PERSON], в присутності власника будинку [ADDRESS] [PERSON], про те що [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] дійсно проживають ( к/с, т. 4 а. с. 131-134) Твердження позивачки, що відповідач, [PERSON], шляхом обману і зловживання їхньою з матір'ю, [PERSON], довірою, позбавив їх житла і заволодів грошовими коштами від продажу цієї квартири у сумі 8300 дол. США, чим спричинив тяжкі наслідки, перш за все спростовуються самим договором, змістом її заяви від 26.04.2006 р. до Подільського РУ ГУ МВС України у м. Києві, та доказами, на якї вона посилається. У заяві від 26.04.2006 р., яка була приводом до порушення кримінальної справи, де зазначала, що «квартира, яка у нас була, у за»язку з хворобою матері, мене не влаштовувала, тобто, продати квартиру було усвідомленим її бажанням. Далі по тексту цієї заяви «я на свою біду погодилася на пропозицію [PERSON]», але ж 12.04.2000 р. вона продала квартиру, і це є дата вчинення шахрайства, яке вважається закінченим з моменту заволодіння чужим майном (коштами) шляхом обману чи зловживання довірою. Позивачка помилково ув»язує з неіснуючими на той момент письмовими зобов»язаннями, надання «взамін цих письмових зобов»язань [PERSON] отримав від мене без розписки гроші за продану квартиру в сумі 12000 дол. США», які мали місце значно пізніше, коли їхні відносини набули суто «діловий характер», і позики 40600 грн. та 3000 дол. США надавалися пізніше, на які написав розписки, а також позика, яку взяла у борг у [PERSON] у 2004 р. в сумі 7880 грн.. Так, 19.08.2000 р. відповідач, [PERSON], на випадок своєї смерті склав заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим № 2901, відповідно до якого заповів на користь [PERSON] 1/3 частину від належної йому на праві власності 1/5 частини жилого будинку [ADDRESS], що не можна назвати забезпеченням будь-якого зобов»язання ( к/с, т.2 а. с. 49) 27.06.2001 р. відповідач написав розписку, що зобов»язується до 20.08.2001 р. забезпечити приміщенням для проживання (двокімнатне) [PERSON] та її матір, [PERSON], за свій рахунок, при цьому витрати і оплати проводити за свій рахунок терміном, або на протязі того часу, доки не виконає перед [PERSON] всіх своїх зобов»язань ( ц/с, а. с. 207). 17.07.2003 р. відповідач написав зобов»язання, що обіцяє після продажу будинку купити [PERSON] двокімнатну квартиру. Всі витрати, як брокерські , так і по оформленню квартири, провести за свій рахунок ( ц/с, а. с. 208). 02.09.2003 р. відповідач написав письмове зобов'язання, що у разі затягнення процедури продажу будинку, зареєструвавти у себе [PERSON] та її матір, [PERSON] для проживання, для цього облаштувати для проживання другий поверх (ц/с, а. с. 209). 02.09.2003 р., відповідач написав зобов»язання, що після продажу будинку купить [PERSON] двокімнатну квартиру задовільного стану на житловому масиві «Виноградар», всі витрати по оформленню і брокерські будуть за його рахунок ( ц/с, а. с. 210). Всі ці, так звані зобов»язання, не містять відсилки до конкретних боргових зобов»язань, і відповідно до цивільного законодавства не породжують жодних правових наслідків, є своєрідним способом заведення позивачки у оману щодо дійсних намірів відповідача, проте жодне з цих зобов»язань в часі не відноситься до обставин, що були предметом дослідження в кримінальному провадженні . Відповідно до рішення Подільського районного суду м. Києва від 29.09.2008 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] за прострочення виконання грошових зобов'язань за договорами позики від 17.07.2003 р.та 02.09.03 р. індекс інфляції в сумі 23424 грн. 07 коп. та три проценти річних - 4924 грн. 92 коп., витрати по оплаті судового збору -283 грн. 50 коп. та коштів на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи - 30 грн., всього суму 28 662 грн. 49 коп. (двадцять вісім тисяч шістьсот шістьдесят дві грн. коп. 49) ( к/с, т. 1, а. с. 239, 246). 13.01.2006 р. первісно позивачка, [PERSON], як опікун у інтересах своєї недієздатної матері, звернувшись до суду за позовом до [PERSON] про усунення порушень щодо права користування жилим приміщенням [ADDRESS], зазначала, що декілька років тому продала їхню з матір»ю квартиру, і гроші від продажу позичила [PERSON] на завершення будівництва власного будинку для продажу (копія договору позики додається), при цьому вони домовилися, що після продажу будинку він купить їй з матір»ю квартиру, а на період його добудови, тимчасово зареєструє у цьому будинку, тобто дасть право на проживання ( розписки додаються). Для добудови будинку позичила у своєї знайомої під «чесне слово» гроші, і за договором позики (копія договору додається) передала відповідачу нову позику. Строки договорів позики і зобов»язань за розписками уже минули …, і у додатку посилається саме на договори позики грошей від 17.07.2003 р. та 02.09.2003 р., за якими він уже розрахувався, про передачу без розписки коштів від продажу власної квартири у сумі 8300 дол. США не зазначала ( к/с, т. 1 а. с. 76). В уточненій заяві від 27.04.2006 р. лише посилається на те, що після продажу квартири віддала відповідачу гроші 12000 дол. США, на які він не дав розписки (к/с, а. с. 77-80). Відповідно до ст. 1051. ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Із показань свідків, допитаних на досудовому слідстві, убачається наступне: 09.01.2007 р. свідок, [PERSON], сестра позивачки, показала, що у 2000 р. дізналась про її намір продати квартиру, гроші надати [PERSON] для завершення будівництва власного будинку, натомість дозволить їй з матір»ю проживати, або придбає двокімнатну квартиру на Виноградарі; 10.01.2007 р., 30.11.2011 р. свідок, [PERSON], показала, що купила квартиру, гроші в сумі 8300 дол. США передала [PERSON], а вона віддала [PERSON]; оглядала квартиру в присутності [PERSON], якого прийняла за чоловіка, [PERSON], який взяв з її рук завдаток у сумі 200 дол. США, і наступного дня взяв завдаток у сумі 300 дол., і через декілька днів залишок коштів 300 грн.; 25.01.2007 р. свідок, [PERSON], показала, що [PERSON] розповідала про [PERSON], який допомагає в життєвих проблемах; що продала свою квартиру і позичила гроші [PERSON] на завершення будівництва будинку; [PERSON], зі слів [PERSON] обіцяв тимчасового забезпечити житлом на другому поверсі будинку; після продажу будинку купити їй з матір»ю окрему квартиру; на прохання [PERSON] позичила [PERSON] 1500 дол. США., у строк до 09.09.2004 р. не повернув; написав розписку; як стало відомо, [PERSON] не виконав своїх зобов»язань перед [PERSON]; гроші з продажу квартири не повернув, житлом не забезпечив; 01.02.2007 р. свідок, [PERSON], показала, що влітку 2006 р. дізналась від [PERSON], що друг умовив продати квартиру і віддала гроші для добудови його будинку, наскільки пам»ятає, 12000 дол. США; цей чоловік обіцяв добудувати будинок і заселити [PERSON] на другий поверх; у разі продажу будинку купить їй двокімнатну квартиру; 02.02.2007 р. свідок, [PERSON]( колишня дружина відповідача), показала, що з [PERSON] підтримували стосунки (як чоловік та жінка) з 2000 р., жили у його будинку; в 2002 р. уклали шлюб, і того року розлучилися; до ньго приходила жінка, [PERSON] , мав з нею якісь справи; пізніше дізналась, що познайомились через шлюбне агентство; підтримувати певні стосунки; якось зайшла до кімнати, коли [PERSON] рахував велику суму грошей, приблизно 7000 дол. США; відповів, що з [PERSON] продав її квартиру; гроші від продажу вклав у завершення будівництва свого будинку; [PERSON] неодноразово надавала позики [PERSON]; 16.10.2007 р. свідок, [PERSON] показав, що у 2000 р. хрещена, [PERSON], влаштувала на роботу до [PERSON], з яким спільно жила у його будинку; була з ним у шлюбі, потім розлучились; неодноразово у [PERSON] бачив [PERSON]; спільно з ним перевіряли якість роботи; [PERSON] сказав, що це спонсор; в будинку бачив один-два рази на тиждень; 23.11.2007 р. свідок, [PERSON] показала, що з [PERSON] познайомив [PERSON]; спочатку сказав, що сестру; іноді бачила [PERSON] у [PERSON] вдома; [PERSON] казав, що мав близькі відносини; між [PERSON] та [PERSON] була сварка за гроші; говорив, що зустрів легковажну людину, грошима якої заволодів; пізніше дізналась, що [PERSON] віддала [PERSON] всі гроші за квартиру; коли [PERSON] був у Норвегії, [PERSON] все розповіла; пожаліла [PERSON], приютила у його будинку; проживала там до 2006 р.; потім виселили; 11.08.2009 р., 23.09.2009 р. свідок, [PERSON], показав, що [PERSON] умовив його продати квартиру; 6000 дол. позичив на добудову будинку під розписку; у строк не повернув; передав копію заповіту на 1/5 частину від 1/5 частини; заплатив проценти 320 дол. та 100 грн.; 23.05.2012 р. опитаний свідок, [PERSON], показав, що влітку 2000 р. 2 місяці працював у [PERSON], оздоблював будинок; часто пригодила [PERSON], готувала їжу, прибирала тощо; спілкувався з нею, була завжди привітною, життєрадісною, [PERSON], мала добрі стосунки, не сварилися, не було непорозумінь; , е від [PERSON] чув, що продала свою квартиру та надала гроші на оздоблення будинку; 31.05.2012 р. свідок [PERSON] показав, що у квітні 1999 р. батько продати свою квартиру, позичив [PERSON] 6000 дол. без розписки під 50% річних; що викликало сумнів, наполіг, щоб оформив розписку; у строк гроші не повернув; сплати 100 дол. США у рахунок процентів; з 24.04.2000 р. по 24.03.2009 р. повернув 750 дол. та 2000 грн. 11.04.2010 р. на похорони батька; по телефону лише обіцяє повернути з процентами; 22.08.2012 р. свідок [PERSON] показала, що влітку у 2002 р. познайомилась з [PERSON], працювала консьєржкою у тому будинку, де знімала квартиру; розповіла, що продала свою квартиру, віддала гроші чоловіку на будівництво будинку, він знімав їй квартиру; поїхав на заробітки; вона не мала чим платить, переселилась до його будинку; вони з сином і чоловіком перевозили речі, той будинок не пристосований до житла; 07.09.2012 р. свідок, [PERSON], показав, що через матір познайомився з [PERSON]; вона не мала грошей платити за житло; перевезли до будинку, не пристосованого для житла; на період з листопада 2002 р. по квітень 2003 р. впустили до себе; 15.09.2012 р. свідок [PERSON] показав, що на початку 2000 р. побачив [PERSON] у [PERSON] вдома; періодчно йому допомагав по будівельним роботам; протягом 2000 р. декілька разів бачив [PERSON] вони спілкувалися [PERSON]; [PERSON] збиралась продати квартиру, замовила їм косметичний ремонт, заплатила іншому працівнику 250 канадських доларів; допомагав перевозити речі у зняту квартиру; чув, що продала свою квартиру, і дала [PERSON] гроші під проценти на завершення будівництва, зі слів [PERSON] за рішенням суду повністю розрахувався; 24.09.2013 р. свідок, [PERSON], показала, що у 1998-1999 р. колишній чоловік познайомив з [PERSON]; не міг їй повернути борг; оформили нотаріальний договір; і швидко гроші віддали ( к/с, т. 1 а.с. 119, а. с. 120, а. с. 121, 122, а. с. 124, 125, в. с. 127, а. с. 182, 183, а. с. 190, 191, т. 2 а.с. 23-28, т. 3 а. с. 3-5, т. 4 а. с. 36-39, а. с. 58-61, а. с. 140-144, а. с. 148-150, а. с. 164-167) При очній ставці від 24.09.2013 р. [PERSON] показала, що у 1998 р. позичила [PERSON] 4000 дол. США без розписки, дізнався [PERSON] і наполіг в грудні 2000 р. укласти на 1 місяць; 28.12.2000 р. сплатили борг; [PERSON] показала, що гроші брав [PERSON] без розписки, у присутності [PERSON] уклали договір у грудні 2000 р. на 1 місяць, і швидко повернули гроші ( т. 5 а. с. 167 -169). Відповідно до нотаріально посвідченого пояснення від 23.05.2012 р. [PERSON] зазначала, що під час чергової відпустки була у [PERSON], бачила [PERSON], казали, що познайомились через шлюбне агентство, подали заяву до ЗАГСу, купила за власні гроші машину, бажала з ним створити сім»ю, повністю довіряла, оформила генеральне доручення, він видавався уважним і турботливим. Повторно була через три місяці у знятій квартирі, приходив [PERSON], був турботливим, висловлював почуття та намір про одруження, казав, що завершить будівництво будинку за кошти від продажу квартири [PERSON], будуть жити як сім»я. Як зрозуміла зі слів, [PERSON] відала гроші на будівництво будинку, а виявився аферистом, добудував будинок, та залишив її на вулиці ( к/с. т. 4 а. с. 93, 94) Відповідно до протоколу очної ставки від 18.09.2012 р. на запитання [PERSON] підтвердив свої покази, що не чув про наміри і обіцянки [PERSON] одружитися, особисто допомагав [PERSON] робити ремонт, перевозити речі, знав, що [PERSON] позичив у [PERSON] гроші під проценти на завершення будівництва, які більші ніж у банку. [PERSON] есть розписки, їх змістом не цікавився. [PERSON] казав, що придбали машину [PERSON] половина на половину. Бачив [PERSON] у будинку [PERSON] у 2003 р., проживала протягом 3 років( к/с, т. 4 а. с. 174-178) Суд критично оцінює показання свідків, опитаних у ході досудового слідства, і досліджених в ході судового розгляду справи, оскільки вони суперечливі, виходять за межі обставин справи, і приймає їх до уваги у тій частині, що відповідає іншим доказам у справи. Відповідно до потоколу очної ставки між [PERSON] та [PERSON] від 05.02.2008 р., на запитання вона відповідала, що після продажу квартири передала гроші [PERSON] в сумі 7800 дол. США в кабінеті у нотаріуса, які вона тримала у руках, а в холі всі гроші передалв а руки [PERSON] ( к/с, т. 1 а. с. 213, 214) Відповідно до протоколу судового засідання від 26.07.2007 р. в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням, свідок, [PERSON], показала, що коли передала за квартиру гроші [PERSON], [PERSON] взяв у неї гроші. Давала завдаток, чула що їм потрібні на ремонт будинку, на внутрішні роботи. Заплатила 9000 дол. США. Давала [PERSON] завдаток 200 дол., був присутній [PERSON], його представили як хорошого знайомого. [PERSON] тримала гроші в руках, бачила, як біля машини гроші взяв [PERSON], на запитання відповідала позивачка, після того як приїхала з заробітків з Мурманська привезла 2000 дол., з ни х 250 канадських, постійного місця роботи не мала, жили за рахунок пенсії матері. Машину купили за гроші, які привезла з заробітку, за 1900 дол., фактично залишилась без грошей. Сестра [PERSON] додала до машини на колеса. Відповідно до договору позики від 28.12.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти у сумі 13200 грн. на строк до 28.01.2001 р. ( к/с, т. 1 а. с. 231). Відповідно до договору позики від 29.07.2000 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 2742, [PERSON] позичила [PERSON] 24000 грн. на строк до 29.08.2000 р. ( к/с, т. 1 в.с. 232). Відповідно до розписки від 16.04.2000 р. [PERSON] позичила у [PERSON] 2500 дол. США на строк до 01.05.2000 р. ( к/с т. 1 а. с. 234) Відповідно до договору позики від 20.03.2001 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 1179, [PERSON] позичив [PERSON] 24000 грн. на строк до 20.03.2002 р. ( к/с т. 1 а. с. 242). Відповідно до договору позики від 09.03.2004 р., посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, реєстр № 349, [PERSON] позичив [PERSON] 39975 грн. на строк вісім місяців до 09.11.2004 р. ( к/с т. 1 а. с. 243) Відповідно до рішення Оболонського районного суду м. Китєва від 06.2008 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти у сумі 55643 грн. 89 коп. та 556 грн. 43 коп. державного мита, 30 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового розгляду, всього суму 56230 грн. 32 коп. ( к/с, а. с. 236-238). 13.09.2000 р. відповідач, [PERSON], за розпискою позичив у [PERSON] 600 грн. до кінця року, та зобов»язався повернути з урахуванням зміни інфляційного курсу ( ц/с, а. с. 220). 27.06.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою зобов»язався повернути [PERSON] борг, котрий брав у [PERSON] 13.03.2001 р. у розмірі 130 дол. США та обіцяв повернути з нарахуванням 5% процентів щомісячно, за кожен прострочений місяць до 01.10.2001 р. ( ц/с, а. с. 211). 27.06.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою зобов»язався повернути [PERSON] борг, котрий брав у [PERSON] 13.09.2000 р. у розмірі 109 дол. США, з процентами за кожен прострочений місяць, а з 01.01.2001 р. у розмірі 5%, до 01.10. 2001 р. ( ц/с, а. с. 213 ) 27.06.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою зобов»язався повернути [PERSON] борг у розмірі 300 дол. США, , котрий брав у [PERSON] 20.08.2000 р., з процентами за кожен прострочений місяць у розмірі 5% щомісячно, до 01.10.2001 р. ( ц/с, а. с. 214). 27.06.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою зобов»язався повернути [PERSON] борг у розмірі 1000 дол. США, а повернути +300 дол. США, всього 1300 дол. США, до 25.07.2001 р., котрий був наданий на 1 рік, просить продовжити термін повернення до 01.10.2001 р. з процентами 5% за кожен прострочений місяць від суми 1300 дол. США ( ц/с, а. с. 215). 25.07.2000 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере у [PERSON] 1000 дол. США з виплатою 30% річних, і зобов»язався повернути до 01.08.2001 р. 1300 дол. США ( ц/с, а. с. 216). 20.08.2000 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере у [PERSON] на 1 місяць 300 дол. США і зобов»язується віддати 20.09.2000 р. цю суму США ( ц/с, а. с. 217). 04.10.2000 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере у [PERSON] 400 грн. та зобов»язується повернути до 01.02.2001 р. з індексацією, згідно курсу валют у комерційних банках 5,6 грн. за 1 дол. США ( ц/с, а. с. 218). 13.03.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере у [PERSON] борг 700 грн., зобов»язався повернути з індексацією, згідно курсу валют у комерційних банках 5,5 грн. за 1 дол. США ( ц/с, а. с. 219). 13.09.2000 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере у [PERSON] у [PERSON] 600 грн. і зобов»язався з урахуванням зміни інфляційного курсу валют 5,5 грн. за 1 дол. США ( ц/с, а. с. 220 ). 27.06.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере борг у [PERSON] 500 дол. США, і обіцяє повернути через 3 місяці з процентами у розмірі 5% за кожен місяць утримання ( ц/с, а. с. 221). 24.07.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере борг у [PERSON] 600 дол. США, і зобов»ячався повернути з процентами 8% за місяць, 700 дол. США до 01.10.2001 р. ( ц/с, а. с. 222). 14.08.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере борг у [PERSON] 1500 грн. та зобов»язався повернути з нарахуванням 9% за місяць, що складає 277 дол. США + проценти до 01.10.2001 р. ( ц/с, а. с. 223). 18.08.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере борг у [PERSON] 1230 грн. та обіцяє повернути ці кошти у доларах, виплатити проценти 9% річних на місяць до 01.10.2001 р. це 230 дол. США плюс проценти 33 дол. США ( ц/с, а. с. 224). 25.10.2001 р. відповідач, [PERSON], за розпискою бере борг у [PERSON] 200 дол. США та зобов»язався повернути 07.11.2001 р. і проценти у 100 грн. ( ц/с, а. с. 225). Всі боргові зобов»язання за цими розписками виникли після події злочину, і не були виконані у обумовлені строки, та у наступному оформлені договором позики, укладеним 17.07.2003 р. між [PERSON] та [PERSON] , та посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №1-1164, на загальну сумі 40600 грн., відповідно до умов якого зі строком повернення до 17.01.2004 р., проте теж у часі ці позики надавалися значно пізніше, не стосуються обставин, досліджуваних у кримінальному порядку. Крім того, 02.09.2003 р. відповідач, [PERSON], позичив у [PERSON] гроші в сумі 15990 грн. за договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, за реєстровим №3146, відповідно до якого зобов 'язався повернути отримані гроші до 02.12.2003 р.. Відповідач не виконав боргові зобов»язання в обумовлені строки і за договорами позики від 17.07.2003 р. в сумі 40600 грн. та від 02.09.2003 р. в сумі 15990 грн., всього у сумі 56 590 грн.. 30.08.2006 р. відповідач, [PERSON], з великим простроченням вніс на депозит приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу в рахунок виконання зобов»язань перед [PERSON] за ними договорами: договором позики, посвідченим державним нотаріусом Чотирнадцятої київської нотаріальної контори 17.07.2003 р. за реєстровим № 1-1164, що був укладений між ними, суму 40600 грн.; договором позики, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 02.09.2003 р. за реєстровим № 3144, що був укладений між ними на суму 15990 грн., що підтверджується квитанцією ( ц/с, а. с. 83, к/с , а. с. 245). Позивачка у підтвердження розміру заподіяних злочином матеріальних збитків посилається на дані агентств нерухомості: «Парк Лайн», «Агент Юа», «Благовест» станом на 01.11.2013 р. про середню вартість 1 кв. м двокімнатної квартири в цегляному п'ятиповерховому житловому будинку по бул. Перова у м. Києві складає 1430 дол. США, що станом на 01.11.2013 р. за офіційним курсом НБУ еквівалентно 11 440 грн., і вважає, що він складається з мінімальної вартості аналогічного житла - двокімнатної квартири у Дніпровському районі м. Києва, загальною площею 45,2 кв. м, і відповідає сумі 517 088 грн.. Суд дослідивши наявні у справі докази, і надавши їм належну оцінку дійшов висновку, що розмір матеріальної шкоди, заподіяний злочином, не підтверджений належними і допустимими доказами і не підлягає задоволенню Відповідно до положень ст.ст. 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Пленум Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 р. №4 у п. 9 постанова розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити Що стосується моральної шкоди, суд вважає підтвердженою частково, з урахуванням із засад розумності, виваженості та справедливості, розмір морального відшкодування зменшує до 36000 грн.. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги доведені і підлягають задоволенню частково, у частині моральної шкоди у сумі 36000 грн., у задоволенні решти позовних вимог відмовляє. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд присуджує з відповідача у дохід держави судовий збір у сумі 36000 грн.. На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 22, 23, 1166, 1167, 1192 ЦК України,

Outcome: partial