Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Посилався на те, що він є власником будинку [ADDRESS] . В даному помешканні зареєстровані відповідачі, але фактично там ніколи не проживали. Позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування будинком [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач та представник позивача заявлений позов підтримали з підстав наведених в позовній заяві. При цьому позивач пояснив суду, що [PERSON] є донькою його дружини він попереднього шлюбу. За його згодою вона зі своїми дітьми була зареєстрована (прописана) в його будинку в 2013 році, але фактично там ніколи не проживала. На даний час у нього є бажання продати даний будинок. Так як відповідачка добровільно не бажає виписуватися з будинку він звернувся до суду з даним позовом. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позовної заяви не визнала. Пояснила, що в будинку по [ADDRESS] вона постійно проживала коли навчалася в школі. Виписалася після одруження та почала проживати за іншою адресою. Коли розірвала шлюб то за згоди вітчима та матері зареєструвалася за вищевказаною адресою. Також там зареєстровані її діти. На даний час вона власного житла не має, винаймає квартиру. Їй ніде зареєструватися. Якщо її з дітьми знімуть з реєстрації то вони не зможуть отримувати передбачену соціальну та медичну допомогу. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її донькою від першого шлюбу. Після наводження у доньки другої дитини її приписали в будинку [ADDRESS] , щоб остання могла отримувати відповідні соціальні виплати. Чотири роки назад у них з донькою виник конфлікт, після якого вони припинили спілкування. Представник третьої особи - Служби в справах дітей Менської міської ради в судове засідання не з`явився, надав суду заяву про здійснення розгляду справи за їхньої відсутності. У вказаній заяві зазначив, що Служба в справах дітей Менської міської ради заперечує щодо задоволення позовних вимог, так як це порушить право неповнолітніх дітей. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Відповідно до норми ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 5 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 29 квітня 2014 року (а.с. 8). В будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 06.06.2013 року, [PERSON] , з 26.01.2013 року, [PERSON] , з 26.01.2013 року, [PERSON] , з 17.12.1998 року, [PERSON] , з 17.12.1998 року (а.с. 8) Як вбачається з Акту обстеження умов проживання від 16 серпня 2021 року за адресою [ADDRESS] зареєстровані та не проживають [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 7). Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] кожен окремо повідомили суду, що їм достеменно відомо, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в будинку [ADDRESS] з моменту реєстрації не проживали. [PERSON] там мешкала до закінчення навчання в школі. Згідно ч. 4 ст. 311 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідачі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] є малолітньою та неповнолітньою особами. Положеннями ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, а також особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу, чи закладу охорони здоров`я, в якому вона перебуває. В силу ст. 160 СК України місце проживання дитини визначається місцем проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідним від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. За змістом ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Жодна дитина не може бути об`єктом самовільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 вказаної Конвенції). Неповнолітні відповідачі не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому сам по собі факт їхнього не проживання в спірному будинку, не може бути безумовною підставою для визнання їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що неповнолітні набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 листопада 2019 року по справі № 368/750/16-ц, згідно якої не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, відповідно до рішення суду про визначення місця проживання дитини, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. У принц. 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією №1386 (ХIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.59, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання й розвиток; із цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий та післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Таким чином, оскільки позивачем не доведено, що неповнолітні відповідачі набули право власності або право постійного користування іншим житлом, то суд підстав для визнання їх такими, що втратили право користування житловим будинком не знаходить. Що стосується відповідача [PERSON] , то як встановлено в судовому засіданні, і не оспорюється сторонами по справі, вона є матір`ю неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування будинком [ADDRESS] без її неповнолітніх дітей спричиняє роз`єднання сім`ї. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Стаття 8 Конвенції закріплює право кожного на повагу до його приватного і сімейного життя, житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права інакше, ніж згідно із законом і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Щоб визначити поняття «сімейне життя», органи Конвенції вважають за необхідне встановити ступінь кровного споріднення у залучених до справи людей і наявність у них діючих сімейних зв`язків. Сімейне життя в трактуванні статті 8 включає зв`язки між родичами, наприклад, між батьком, матір`ю і дітьми усередині одного шлюбу, а також між бабусею, дідусем і онуками. Не робиться різниці між «оформленою за законом» і «не оформленою за законом» родиною. Доказом існування «сімейного життя» є факт «сімейного проживання осіб», що підпадає під юрисдикцію статті 8 Конвенції. Визнання [PERSON] такою, що втратила право користування спірним будинком спричинить роз`єднання сім`ї, що становитиме втручання у право на повагу до сімейного життя у розумінні статті 8 Конвенції. Вирішуючи колізію між правом власника на вільне користування своєю власністю та правом особи на повагу до сімейного життя, суд дійшов висновку, що таке втручання не є пропорційним у демократичному суспільстві, а тому у позові до [PERSON] необхідно відмовити саме з цих підстав. Дані висновки суду узгоджуються з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 09.10.2019 року по справі № 615/1636/17. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed