Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та згідно уточненої позовної заяви просив: - визнати за [PERSON] право власності на садовий будинок загальною площею 53,8 м. кв., житловою площею 21,6 м. кв. та земельну ділянку площею 0,040 га., розташовані по [ADDRESS], садового масиву «Алтестівський», Холоднобалківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області. - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль марки CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER], 2010 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. При цьому посилаючись на те, що предметом розподілу по справі на даний час є нерозділене при розірванні шлюбу майно, а саме: садовий будинок, розташований у садовому товаристві «Антарктика», садового масиву «Алтестівський», Холоднобалківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, а також автомобіль марки CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER]. За час перебування в шлюбі [PERSON] та [PERSON] мають спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] залишилися проживати з позивачем, який утримує дітей матеріально, дбає про їх виховання, моральний та розумовий розвиток, забезпечує їх житлом та харчуванням. Позивач стверджує, що як до розірвання шлюбу так і після розлучення з позивачем, відповідач [PERSON] жодним чином не приймає участі в матеріальному забезпеченні [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] вважає, що має право на присудження йому більшої частки подружнього майна у вигляді садового будинку, відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України. 05 жовтня 2017 року ухвалою Приморського районного суду була прийнята до провадження зустрічна позовна заява до [PERSON], [PERSON], згідно якої [PERSON] просила: - у порядку поділу спільного майна подружжя виділити в приватну власність [PERSON] шляхом стягнення з [PERSON] ? частини вартості автомобіля CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER], 2010 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. -визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 49 земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] і договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 50 садового будинку, за адресою: Одеська область Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS], посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] -витребувати з [PERSON] у власність [PERSON] нерухоме майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS], за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS] Свої вимоги обґрунтовує тим, що на даний час, [PERSON] усупереч заочному рішенню Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року (яким право власності на автомобіль визнано саме за [PERSON] і яке станом на 22 лютого 2017 року мало законну силу). 22 лютого 2017 року, за відсутності на це письмової згоди [PERSON] відчужив (продав) спірний автомобіль сину - [PERSON]. За таких обставин та з урахуванням встановленої судом вартості спільного автомобіля в сумі 259 500,00 грн., у порядку поділу спільного майна подружжя, відповідач вважає правильним виділити в приватну власність [PERSON] шляхом стягнення з [PERSON] ? частини вартості спірного автомобіля в сумі 129 750,00 гривень. Стосовно спірної земельної ділянки та будинку відповідач стверджує, що вони не підлягають поділу як спільне майно подружжя, оскільки не є і не були спільною власністю подружжя, а є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Будинок будувався не за грошові кошти подружжя, а за гроші інших осіб (родичів [PERSON].) і згодом у 2009 році безоплатно відійшов відповідачу в приватну власність. 10 лютого 2017 року Приморським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задоволено частково і визнано за [PERSON] право приватної власності на спірні земельну ділянку та садовий будинок. На підставі вказаного рішення суду відповідач уклав з [PERSON] договори купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 49 та № 50 земельної ділянки [ADDRESS] Отже, відповідач вважає, що земельна ділянка і будинок вибули з власності [PERSON] поза її волею та вона має право витребувати їх від добросовісного набувача - [PERSON] за правилами статті 388 ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні первинні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити, щодо задоволення зустрічного позову заперечував та просив у його задоволенні відмовити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення первісного позову та підтримав зустрічні позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. У відповідності до ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні первісного та зустрічного позову, виходячи з наступного. Заочним рішенням Приморського районного суду від 10 лютого 2017 року позов [PERSON] до [PERSON] - було задоволено частково та розділено майно між подружжям, присуджено [PERSON] дачний будинок, що знаходиться на земельній ділянці в садовому товаристві «Антарктика», садового масиву «Алтестівський», Холоднобалківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області та визнано за [PERSON] право власності на автомобіль CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER]. 04.07.2017 року представник відповідача звернувся до суду з заявою про перегляд вищевказаного рішення суду, посилаючись на те, що об'єкти нерухомості, а саме дачний будинок, що знаходиться на земельній ділянці в садовому товаристві «Антарктика», садового масиву «Алтестівський», Холоднобалківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області, отримані в порядку приватизації та є об'єктами приватної, а не спільної сумісної власності, а відтак не можуть бути предметом розподілу майна між подружжям. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 14 серпня 2017 року заочне рішення суду від 10.02.2017 року скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Судом встановлено, що сторони перебували в шлюбі із 05 серпня 1989 року, який розірвали в судовому порядку 18 серпня 2016 року та як випливає із рішення Подільського райсуду м. Києва, питання щодо розподілу подружнього майна при розгляді позову про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] - не розглядалось. З матеріалів справи вбачається що грошові кошти на придбання спірного майна дачного будинку, що знаходиться на земельній ділянці в садовому товаристві «Антарктика», садового масиву «Алтестівський», Холоднобалківської сільської ради, Біляївського району, Одеської області були надані громадянином [PERSON] Відповідно до нотаріально засвідченої заяви, [PERSON], підтвердив факт того, що в березні 1999 року, надав кошти в сумі 3500,00 доларів США своєму племіннику [PERSON], саме на придбання зазначеного дачного будинку із земельною ділянкою під ним. За змістом ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма права закріплена і в ст. 372 Цивільного кодексу України: у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як роз'яснено у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісної власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч.3, ст.368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідні із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлені шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робочі худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно ч. 3 ст. 70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування, просить провести розподіл майна згідно запропонованого нею варіанту, зокрема відступити від засад рівності часток подружжя та збільшити її частку майна. Позивач просить поділити майно між позивачем та відповідачем та просить суд відійти від презумпції рівності часток у спільному майні подружжя, оскільки разом з ним проживає спільний син сторін [PERSON], а також прийомна дитина [PERSON], який є учнем 8-го класу Державного ліцею з посиленою військово-фізичною підготовкою «Кадетський корпус» імені І.Г. Харитоненка. Відповідно до розпорядження Подільської районної в м. Києві Державної адміністрації, за № 159, від 09.08.2007 року - було створено прийомну сім'ю в складі [PERSON] та [PERSON] 20.08.2007 року на підставі розпорядження Печерської в м. Києві Державної адміністрації, до прийомної сім'ї [PERSON] було передано малолітнього [PERSON], [INFO]. Той факт, що позивач здійснює повне матеріальне забезпечення сина [PERSON], [INFO], який є студентом 5-го курсу, денної форми навчання Одеського національного медичного університету, також дані обставини підтверджуються показаннями в якості свідка самого [PERSON] Обов'язок по утриманню повнолітньої дитини, що навчається на стаціонарній формі встановлюється ч. 1 ст. 199 СК України. З матеріалів справи вбачається, що автомобіль CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER], зареєстрований за сином [PERSON], з 22.02.2017 року. Проте, суду не зрозуміло на яких підставах автомобіль CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER] було зареєстровано на [PERSON] та чи було передано вказаний автомобіль за відплатним договором. Відповідачем не доведено того, що вона не реєструвала чи заперечувала щодо перереєстрації вищевказаного автомобіля на свого сина. З огляду на викладене у суду не має підстав виділити в приватну власність [PERSON] шляхом стягнення з [PERSON] ? частини вартості автомобіля CITROEN C4 PIKASSO, д/н знак: [NUMBER], 2010 року випуску, номер кузова: [NUMBER]. [PERSON] у своєму зустрічному позові від 05 жовтня просила: визнати недійсним договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 49 земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] і договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 50 садового будинку, за адресою: Одеська область Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS], посвідчені приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що садовий будинок належав [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 10 лютого 2017 року. Договором купівлі-продажу садового будинку від 23 березня 2017 року [PERSON] передав у власність [PERSON] садовий будинок, який знаходиться за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS], загальною площею 53,8 кв. м., житловою площею 21,6 кв. м. Право власності на садовий будинок зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 19401397. Реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1193779751210, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON], Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Одеської області 13 березня 2017 року за індексним номером витягу: 82231963. Відповідно до даних, що містяться у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, виданому [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23.03.2017 року, право власності зареєстроване за продавцем. Продаж садового будинку за домовленістю сторін вчинився за 535000,00 гривень, які покупець повністю сплатив продавцю. Сторони підписали Договір, чим підтвердили факт повного розрахунку за проданий Садовий будинок та відсутність одна щодо одної будь-яки претензій майнового та фінансового характеру. Договором купівлі - продажу земельної ділянки від 23 березня 2017 року, позивач передав у власність, а [PERSON] прийняла земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки - для індивідуального садівництва, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Відчужувана земельна ділянка належить продавцю [PERSON] на підставі рішення Приморського районного суду міста Одеси від 10 лютого 2017 року. Право власності на земельну ділянку зареєстроване за продавцем 07 березня 2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером запису про право власності: 19402090, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: 1193831951210. Що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, виданим державним реєстратором прав на нерухоме майно [PERSON], Одеська філія державного підприємства «Державний інститут судових економіко-правових та технічних експертних досліджень» Одеської області 13 березня 2017 року за індексним номером витягу: 82235850. Відповідно до даних, що містяться у Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна, виданому [PERSON], приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 23.03.2017 року, право власності зареєстроване за продавцем. Продаж садового будинку за домовленістю сторін вчинився за 95000,00 гривень, які покупець повністю сплатив продавцю. Сторони підписали Договір, чим підтвердили факт повного розрахунку за продану земельну ділянку та відсутність одна щодо одної будь-яки претензій майнового та фінансового характеру. Під час укладення даних договорів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було дотримано всих вимог діючого законодавства, зокрема, було розяснено положення законодавства стосовно прав, обовязків та наслідків, що виникнуть у звязку із укладанням даних договорів, а також було розяснено положення законодавства щодо недійсності правочину (ст.ст.215-220 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 203. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Згідно зі ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. З огляду на викладене, суд зазначає, що договір купівлі-продажу повинен бути укладений у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Як вбачається з матеріалів справи договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 49 земельної ділянки та договір купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 50 садового будинку були укладені в письмовій формі та нотаріально посвідчені. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Статтею 216 ЦК України визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочин у кожна зі сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Разом з тим, передбачені ст. 216 ЦК України правові наслідки застосовуються лише за наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним або який визнано недійсним. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що під час укладення договорів купівлі-продажу вимоги передбачені ст. 203 ЦК України сторонами були додержані, а тому підстав для визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 49 земельної ділянки та договору купівлі-продажу від 23.03.2017 року № 50 садового будинку в суду не має. Щодо вимог відповідача витребувати в [PERSON] у власність [PERSON] нерухоме майно, а саме: земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, [ADDRESS], за адресою: Одеська область, Біляївський район, с/рада Холоднобалківська, «Антарктика» садове товариство, садового масиву «Алтестівський», вулиця Антарктична, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Частиною 3 ст. 388 ЦК України зазначено, якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. За змістом ч.1 ст. 388 ЦК України необхідно встановити обставини вибуття майна з володіння власника, який вважає своє право власності порушеним та вимагає повернення майна, а не особи, яка у подальшому здійснила продаж цього майна [PERSON]. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Судової плати у цивільних справах Верховного Суду України від 07.11.2012 року в справі № 6-107цс12. У відповідності до вимог постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що вищевказане спірне майно перебувало в спільній сумісній власності сторін та суд на підставі наданих позивачем доказів відійшов від презумпції рівності часток у спільному майні правових підстав для витребування майна за 388 ЦК України немає. Таким чином, відповідачем та її представником у судовому засіданні не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своїх вимог. Вищевказані фактичні обставини дають суду підстави вважати, що вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Одним із проявів принципу диспозитивності у цивільному судочинстві є те, що сторони вільно розпоряджаються наданими їм процесуальними правами, за допомогою яких вони можуть впливати на хід процесу. Зокрема, здійснюючі права передбачені ст. 27, 31 ЦПК України. Згідно з ч. ч. 1, 3 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved