Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-26 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання в порядку позовного провадження факту належності майна подружжю на праві спільної сумісної власності, визначення часток у праві спільної сумісної власності подружжя. У позові вказують, що їх дідусь [PERSON] та бабуся [PERSON] під час шлюбу збудували житловий будинок по вул. 9-й проїзд в м. Полтава. 14 січня 1992 року [PERSON] померла та залишила заповіт, яким належне їй майно заповіла своєму сину [PERSON],який вступив в управління та володіння спадковим майном, але не оформив на себе. 04 серпня 2014 року помер [PERSON] та позивачі є його спадкоємцями. Зважаючи, що будинок по вул. 9-й проїзд, 3 в м. Полтава збутовий під час шлюбу, тому є спільною сумісною власністю подружжя, позивачі просили суд, задовольнити їх позовні вимоги. Ухвалою суду від 18 березня 2016 року за клопотанням представника позивача [PERSON] залучено до участі у справі в якості відповідачів правонаступників [PERSON], а саме його спадкоємців [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Позивачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, але їх інтереси представляли представники за довіреностями [PERSON] та [PERSON] Представники позивачів [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позовних вимог. В останнє судове засідання відповідач [PERSON] не зявилась, хоча була повідомлена про день і час розгляду справи, що підтверджується розпискою про отримання судової повістки, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились хоча були повідомлені про день і час розгляду справи, що підтверджується розписками про отримання судових повісток, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Зважаючи на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу без участі вказаних осіб. Суд, вислухавши пояснення представників позивачів, відповідача та, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 14 грудня 1945 року, що підтверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя. Після одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON]. Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 СК України, [PERSON] народився 01 жовтня 1951 року та його батьками є [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] є батьком [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвами про народження серія ІІ-КЕ № 480078 та серія ІІ-КЕ № 318834, свідоцтвом про шлюб серія 1-КЕ № 082998, свідоцтвом про одруження серія 1-КЕ № 099043, свідоцтвом про зміну імені серія І-КЕ № 004171. Отже, позивачі [PERSON] та [PERSON] є онуками [PERSON] і [PERSON], а тому є належними позивачами по даній справі. Під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] їм виділена земельна ділянка для будівництва житлового будинку, що підтверджується договором про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до пяти включно від 23 квітня 1959 року, що укладений Відділом комунального господарства виконавчого комітету міської Ради депутатів трудящих м. Полтави та [PERSON]. [PERSON] померла 14 січня 1992 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 293407. Згідно технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава житловий будинок, господарські споруди та будівлі збудовані за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], в період з 1975 року по 1990 рік, тобто до дня смерті останньої. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно якого належну їй частину будинку з частиною надвірних будівель, що знаходяться в м. Полтава по вул. 9-й проїзд, 3, заповіла повністю сину [PERSON], що підтверджується копією заповіту та витягом із Спадкового реєстру (заповіти, спадкові договори). Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась, що підтверджується витягом із Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину). Згідно актового запису про смерть [PERSON] на час смерті проживала за адресою: [INFO]. На час смерті [PERSON] за адресою: вул. 9-й проїзд, 3, м. Полтава, також були зареєстровані її чоловік [PERSON], син [PERSON] та син [PERSON], що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання (перебування особи), копіями паспортів на імя [PERSON], [PERSON], копією домової книги для прописки осіб, що проживають в [INFO]. На час смерті [PERSON], а саме станом на 14 січня 1992 року, її чоловік [PERSON], [INFO], досяг пенсійного віку. За вказаних обставин, з урахуванням положень ст.ст. 527, 535 ЦК Української РСР, в редакції, яка діяла на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], суд приходить до висновку, що спадкоємцями після смерті її, які прийняли спадщину є син [PERSON], як спадкоємиць за заповітом, та [PERSON], як спадкоємиць, що має право на обовязкову частку у спадщині. Крім того, [PERSON] прийняв спадщину після смерті [PERSON] в разі спадкування за законом. Право власності на будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава зареєстровано за [PERSON] 19 грудня 2012 року. [PERSON] помер 04 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серія І-КЕ № 296366. За змістом ст. ч.4 ст. 3 Закону України «Про держану реєстрацію майнових прав на нерухоме майно та їх обмежень», права на нерухоме майно, які виникли до вступу в силу даного закону, визнаються дійсними, у випадках відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим законом, якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, яке не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13 зробив правовий висновок, що право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинний на час завершення його будівництва Будинок № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава введений в експлуатацію 06 лютого 1976 року, що підтверджується актом про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння. Враховуючи те, що будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава введений в експлуатацію 06 лютого 1976 року, тому питання набуття права власності має бути вирішуватись на підставі законодавства, яке було чинне на час введення будинку в експлуатацію. У 1976 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. До також висновку, прийшов Верховний Суд України у постанові від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції, яка діяла на момент введення в експлуатацію будинку № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ч. 1 ст. 28 вказаного Кодексу в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що з моменту введення в експлуатацію житлового будинку № 3 по вул. 9-й Проїзд в м. Полтава, а саме з 06 лютого 1976 року, з урахуванням положень ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сімю України, в редакції на час введення даного будинку в експлуатацію, він належав на праві спільною сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] та їх частки в праві спільної сумісної власності на вказаний будинок є рівними, а саме кожному з них належало по 1/2 частині зазначено житлового будинку, господарських будівель та споруд, а тому позовні вимоги в частині визначення часток [PERSON] та [PERSON] у праві спільної сумісної власності подружжя підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання факту, що будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава належить на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON] суд приходить до наступних висновків. Згідно п. 1 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про встановлення факту, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року № 5 факти встановлюються, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Верховний суд України в ухвалі від 24 вересня 2013 року зробив правовий висновок, що справи про встановлення фактів, від яких залежать виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються в судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення, а також при неможливості одержання заінтересованими особами відповідних документів або відновлення загублених чи знищених документів, що посвідчують ці факти. Враховуючи викладене та беручи до уваги, що позивачі [PERSON]., [PERSON] мають документи, які посвідчують, що будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтаві збудований подружжям [PERSON] та [PERSON] під час їх шлюбу та належить їм на праві спільної сумісної власнсоті, а саме: витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого подружжя; договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з кількістю кімнат від однієї до пяти включно від 23 квітня 1959 року; акт про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального домоволодіння від 06 лютого 1976 року, тому у суду відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання факту, що будинок № 3 по вул. 9-й проїзд в м. Полтава належить на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON]. У відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, сплачений при подачі позову позивачами [PERSON] та [PERSON] судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON], оскільки саме вказаний відповідач є спадкоємцем після смерті [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: partial