Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

У серпні 2020 року позивач - голова правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON]. звернувся до суду з позовом до відповідачів Громадської спілки «Останній Бастіон» та [PERSON] , в якому просить: 1) визнати недостовірною та такою, що не відповідає дійсності, порушує права і свободи, принижує честь, гідність та ділову репутацію Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] , інформацію, оприлюднену [PERSON] та Громадською спілкою «Останній Бастіон» у статті під назвою «ДП «НАК «Надра України» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі» в засобах масової інформації в соціальній мережі Інтернет на сайті Громадської організації «Останній Бастіон» [INFO] , а саме відомості: «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі»; «7 липня до Львова з терміновим візитом прибув Голова правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] . На порядку денному візиту чиновника до Львова стояло одне питання: переконати колектив підприємства ДП «Західукргеологія», якому де-юре належить будівля, підтримати продаж будівлі «Будинку книги»; «Будинок Книги» досі знаходиться на балансі ДП «Західукргеологія». Напевно суспільний резонанс зміг зупинити одіозних керівників злочинного угрупування ПрАТ «НАК «Надра України», а, можливо, промова перед трудовим колективом ДП «Західукргеологія» була непереконливою, бо, як говорять місцеві, [PERSON] дуже швидко тікав зі Львова»; «Фактично керівництво підприємства доводить ДП «Західукргеологія» до банкрутства, чому посильно сприяє [PERSON] . У підприємства шалені борги по заробітній платі й це не може не дратувати працівників. Крім того, ДП «Західукргеологія» мало податкову заборгованість, яка, зі слів [PERSON] , станом на 2019 рік складала понад 30 мільйонів гривень.»; «Проте, як не дивно, на сьогодні заборгованості немає. Маємо підозру, що це було зроблено з метою неповернення ДП «Західукргеологія» коштів, виручених від продажу їхнього майна.»; «Не рятує ситуацію і те, що майже весь будинок на [ADDRESS] здається в оренду під робочі офіси та бізнес, а це досить пристойний прибуток. Але НАК «Надра України» вважає це приміщення нерентабельним та всупереч рішенню суду вирішила продати саме його. Справа в тому, що в основі рішення лежить техніко-економічне обґрунтування, яке не відповідає дійсності.»; «Крім того, ЗМІ неодноразово повідомляли. що «Будинок книги» у Львові, котрий є пам`ятником культури і охоронюваною пам`яткою ЮНЕСКО, хочуть продати за 2 мільйони доларів США!»; «Таким чином, ПрАТ «НАК «Надра України», кероване [PERSON] , доводить одне з найприбутковіших дочірніх підприємств до банкрутства та розпродує за безцінь майно підприємства «потрібним людям»; «І це лише один із фактів. Раніше ми вже писали про те, як [PERSON] та голова Держгеонадр [PERSON] «віджали» у ДП «Західукргеологія» Тинівське родовище, передавши його в довгострокову оренду ТОВ «Нафтогазрембуд-1», котре ще в 2014 році незаконно пробурило свердловину на чужому родовищі та розпочало видобуток (фактично - крадіжку!) газу»; «Ще хочемо зазначити, що ДП «Полтавнафтогазгеологія» наразі перебуває у стані припинення, триває процедура банкрутства підприємства... До такого стану підприємство доводилося роками, чому сприяли як колишнє, так і нинішнє керівництво Держгеонадр. Роками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] доводили найприбутковіше підприємство в структурі ПрАТ «НАК Надра України» до банкрутства»; «Адміністративну будівлю в [ADDRESS] продали з аукціону Товариству з обмеженою відповідальністю «KAM... «TOB «KAM» було засновано у 2016 році, до червня 2020 року його власником була Кіпрська компанія Сіанон Лімітед, власником якої, у свою чергу, був Антрі Лампроу. В червні-липні 2020 року компанія змінює власника та збільшує статутний капітал. Новою власницею компанії стає [PERSON] . Цікаво, що за даними аналітичної системи YouControl зазначена компанія входить до групи компаній «Бурізма груп», засновником та власником якої є [PERSON] »; «Атож, злочинне угрупування [PERSON] - [PERSON] тісно співпрацює з одіозними олігархами національного та місцевого штибу, продаючи їм державне майно за заниженою вартістю, чим завдає збитків державі в особливо великих розмірах»; «Аналізуючи бурхливу діяльність злочинного угрупування НАК «Надра України», виникає питання, чому даною діяльністю вперто не хочуть цікавитися правоохоронні органи? Адже [PERSON] та [PERSON] завдають державі збитків на мільярди гривень, займаючи ключові посади в стратегічній галузі та розвалюючи її з середини». 2) Зобов`язати Відповідача-2 автора статті [PERSON] та Відповідача-1 Громадську спілку «Останній Бастіон», спростувати опубліковані ними недостовірну інформацію щодо Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] (зміст якої викладено у позовній вимозі №1) шляхом опублікування спростування у соціальній мережі Інтернет на сайті Громадської організації «Останній Бастіон» [INFO] протягом десяти днів після вступу рішення в законну силу із зазначенням спростування наступного змісту: «СПРОСТУВАННЯ! Визнаю, що інформація опублікована 10.08.2020 р. автором статті [PERSON] під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі» на сайті [INFO] є недостовірною, не відповідає дійсності, порушує права і свободи, принижує честь, гідність, ділову репутацію Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] »; Судові витрати покласти на Відповідача та відшкодувати за його рахунок судовий збір. В обґрунтування позовних вимог посилається на ті обставини, що розпорядженням Кабінету Міністрів України №1232-р від 11.12.2019 року позивача призначено головою правління ПрАТ «НАК «Надра України», наказом ПрАТ «НАК «Надра України» від 13.12.2019 №74-К [PERSON] призначений на посаду Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України». Зазначає, що [INFO] в засобах масової інформації в мережі Інтернет на сайті Громадської спілки «Останній Бастіон» https://bastion.tv/ було опубліковано недостовірну, неправдиву інформацію під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі», що носить образливий характер та порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації Голови правління ПрАТ «НАК» Надра України» [PERSON] . Автором вищевказаної статті є [PERSON] . Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб підприємців та громадських організацій керівником Громадської спілки «Останній Бастіон» є [PERSON] . Так, на вищезазначеному сайті [INFO] в розділі «Виміри» автором статті [PERSON] та Громадською спілкою «Останній Бастіон» опубліковано статтю ([INFO]) щодо Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] , під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі». Дана стаття доведена до широкого кола осіб - користувачів соціальних мереж Інтернету. Зміст даної статті позивач наводить у позовній заяві. У позові зазначає, що відповідачем у формі стверджування як фактів поширено цілком неправдиву та викривлену інформацію. Такої юридичної особи, як «[INFO]» взагалі не існує; дочірні підприємства НАК «НАДРА УКРАЇНИ» за будь-яких умов не можуть продавати державну нерухомість, оскільки не володіють нею, а мають лише право користування майном, яке належить на праві приватної власності ПрАТ НАК Надра України, що підтверджується установчими документами дочірніх підприємств; НАК «Надра України» здійснює продаж майна, яке належить їй на праві приватної власності, виключно на підставі незалежної грошової оцінки ринкової вартості проведеної оцінювачами Компанії, які затверджені наказом Уповноваженого органу управління ПрАТ «НАК «Надра України» (п.п.34 п.43 Статуту Компанії) на конкурсній основі шляхом проведення публічних торгів у формі електронного аукціону. Враховуючи вищевикладене, твердження про багатомільярдні збитки держави є абсолютно недостовірним та необґрунтованим. 07 липня 2020 року до Львова Голова Правління ПрАТ НАК Надра України [PERSON] зі службовим відрядженням не приїздив, а знаходився на робочому місці в ПрАТ «НАК «Надра України» за адресою: м Київ, вул.Є.Мірошниченко, 10, що підтверджується довідкою відділу кадрів Компанії; будівля «Будинку книги» де-юре належить на праві приватної власності ПрАТ НАК «Надра України», що підтверджується свідоцтвом про право власності. Вищевказане підтверджує, що 7 липня [PERSON] не був у м.Львів, тому ніяк не міг переконувати колектив підприємства ДП «Західукргеологія» в продажі будівлі «Будинку книги», якому де-юре вказана будівля взагалі не належить, тобто інформація носить неправдивий характер і подана автором у формі ствердження як фактів. Зазначає, що на дату призначення позивача на посаду Голови правління ПрАТ «НАК «НАК «Надра України» ДП «Західукргеологія» знаходилось на межі виживання: непокриті збитки підприємства станом на квітень 2020 року становили більше 62 млн. грн. Вищевказана заборгованість накопичувалась протягом останніх 10 років поспіль. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 11.09.2019 року по справі №914/1195/19 за заявою ДП «Західукргеологія» було затверджено план досудової санації до відкриття провадження у справі про банкрутство із кредиторською заборгованістю 69,494 млн. гривень. За період перебування на посаді голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] , щоб підтримати діяльність дочірніх підприємств Компанія видала майже 19 млн. грн фіндопомоги, заборгованість дочірніх підприємств Компанії по ЄСВ та пільгових пенсіях скоротилась на 20 млн. грн. Також, за фінансової підтримки Компанії дочірніми підприємствам сплачено 36,8 млн. грн. податків, з яких 25,0 млн. грн. - це заборгованість минулих років та донараховані штрафні санкції, а решта поточні платежі. Разом з тим, станом на 01.07.2020 року заборгованість дочірніх підприємств Компанії по сплаті ЄСВ вперше за останні 10 років відсутня. Крім того, не відповідає дійсності твердження про те, що «у підприємства шалені борги по заробітній платі», оскільки станом на сьогодні, на день публікації статті та за період перебування на посаді Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] борги по заробітній платі у ДП «Західукргеологія» відсутні, що підтверджується статистичною звітністю «Звіт із праці», починаючи з 1 січня 2020 року. Вищевказане підтверджує, що перебуваючи на посаді Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» з 13.12.2019 року [PERSON] ніяк не міг «довести до банкрутства ДП «Західукргеологію» та посильно цьому спряти», оскільки борги ДП «Західукргеологія» накопичувались протягом 10 років і на час призначення [PERSON] на посаду була розпочата досудова санація дочірнього підприємства з кредиторськими вимогами 69,494 млн. гривень. Навпаки за сприянням [PERSON] борги значно зменшились, ЄСВ сплачено повністю, заробітна плата погашена, що підтверджується платіжними дорученнями. Також зазначає, що нерухоме майно по [ADDRESS] » належить на праві приватної власності ПрАТ НАК «Надра України», що підтверджується свідоцтвом про право власності, а отже твердження про такі дії, як «з метою неповернення ДП «Західукргеологія» коштів, виручених від продажу їхнього майна» є викрученою. Станом на сьогоднішній день жодних рішень суду, які б забороняли ПрАТ НАК «Надра України» продати власне нерухоме майно розташоване за адресою: [ADDRESS] , немає. На сайті ПрАТ «НАК «Надра України» неодноразово висвітлювалась інформація про продаж будівлі по [ADDRESS] за ціною не нижче оціночної, а саме 358000000,00 грн., що становить майже 13 млн. дол. Майно ПрАТ «НАК «Надра України» відчужується лише за рішенням Уповноваженого органу управління ПрАТ «НАК «Надра України» про вчинення правочину щодо відчуження майна, шляхом проведення публічних торгів, у формі електронного аукціону за ціною не нижче оціночної вартості. Вищевказане підтверджує, що ДП «Західукргеологія» на час призначення на посаду [PERSON] ніяк не могло бути «найприбутковішим» і сплачуючи борги минулих років перед бюджетами та працівниками дочірнього підприємства Голова правління [PERSON] не може «доводити» останнє до банкрутства. Також «розпродувати за безцінь майно» не може оскільки Статутом Компанії визначена чітка процедура відчуження майна, що включає в себе наявність рішення Уповноваженого органу управління ПрАТ «НАК «Надра України» про вчинення правочину щодо відчуження майна, проведення незалежної експертної оцінки, проведення публічних торгів за рішенням Уповноваженого органу управління ПрАТ «НАК «Надра України» про вчинення правочину щодо відчуження майна. Крім того, у позові вказує, що ДГС було прийнято наказ про видачу спецдозволу на Тинівське родовище на користь ТОВ «Нафтогазрембуд -1» на виконання рішення суду, яке було прийнято ще в 2016 році, однак після декількох років судової тяганини оскарження цього рішення в усіх можливих судових інстанціях, в березні 2020 року набрала законної сили ухвала суду щодо розгляду заяви про встановлення судом порядку і способу його виконання. При цьому, підставою для прийняття рішення суду на користь товариства двічі стала формальна відмова ДГС в 2016 році на звернення ТОВ «Нафтогазрембуд-1» щодо видачі спеціального дозволу, без зазначення визначених законодавством підстав для такої відмови, що в решті дало можливість ТОВ в судовому порядку визнати ці відмови протиправними та зобов`язати ДГС видати спецдозвіл на користь ТОВ, отримавши позитивне рішення по суду. В свою чергу, порушення термінів подачі документів на продовження спеціального дозволу зі сторони ЗУГ в 2016 році, стало причиною для оскарження через суд ТОВ «Нафтогазрембуд- 1» рішення ДГС про видачу наказу №297 від 08.09.2016 року про продовження спецдозволу ЗУГ. Що стосується ствердження про «крадіжку», то крадіжка є кримінальним злочином, факт якого встановлюється вироком суду, що набрав законної сили. Станом на сьогодні жодні вироки судів України відносно вчинення крадіжки позивачем відсутні. Тобто, позивач, перебуваючи на посаді Голови правління ПрАТ НАК «Надра України» ніяк не міг «доводити роками ДП «Полтавнафтогазгеологія» до банкрутства», так як був призначений на посаду Голови правління ПрАТ НАК «Надра України» лише з 13.12.2019 року, тоді як ще 18.07.2013 року постановою Господарського суду Полтавської області у справі №18/117 ДП «Полтаванафтогазрозвідка» визнано банкрутом. Автор статті Відповідач-2 описує ситуацію та становище Дочірнього підприємства «Національної акціонерної компанії «Надра України «Полтавнафтогазгеологія», директором якого колись був сам [PERSON] , і приклав значних зусиль до банкрутства останнього. При цьому гр. [PERSON] неодноразово звільнявся з посади директора Дочірнього підприємства «Національної акціонерної компанії «Надра України «Полтавнафтогазгеологія» та поновлювався на роботі за рішенням судів різних інстанцій, та спробами стягнути за час вимушеного прогулу значні суми коштів. Проте постановою Верховного Суду гр. [PERSON] відмовлено у задоволенні позовних вимог. Вищевказане підтверджує, що Голова правління Компанії [PERSON] ніяк не міг доводити роками ДП «Полтаванафтогазгеологія» до банкрутства та сприяти цьому, оскільки на час оголошення банкрутом ДП «Полтаванафтогазрозвідка» 18.07.2013 року не був Головою правління «ПрАТ «НАК «Надра України» та не мав до Компанії ніякого відношення. Також зазначає, що згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань TOB «KAM» (код ЄДРПОУ 32620474) зазначена компанія не має відношення до групи компаній «Бурізма груп». Що стосується твердження про «злочинне угрупування», то злочинне угрупування (злочинна організація) є визначенням, передбаченим кримінальним кодексом, факт якого встановлюється вироком суду, що набрав законної сили. Станом на сьогодні жодні вироки судів України відносно причетності Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] до «злочинного угрупування [PERSON]-[PERSON] » відсутні. Відтак, на переконання позивача, відповідачами поширена недостовірна, неправдива, образлива та негативна інформація, що порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації позивача викладена автором статті у формі ствердження. З урахуванням викладеного, позивач мас право на захист у судовому порядку своєї гідності, честі, ділової репутації, та відповідно, спростування недостовірної інформації, оприлюдненої Відповідачем. Факт поширення недостовірної та такої, що принижує честь, гідність, ділову репутацію позивача, підтверджується роздруківкою публікації статті з засобів масової інформації мережі Інтернет з сайту Громадської організації «Останній Бастіон» https://bastion.tv/ під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі» (вказаний документ долучено до позовної заяви). При цьому поширена інформація є абсолютно неправдивою і недостовірною і відповідач не вжив жодних заходів, щоб переконатися, що оприлюднювана ним інформація відповідає (чи не відповідає) дійсності. В деякій частині опубліковані відомості носять характер оціночних суджень, разом з тим, безпідставно формують яскраво негативне, образливе враження, принижуюче честь, гідність та ділову репутацію щодо позивача, який є публічною особою. Неправдива, викручена, образлива інформація завдає шкоди позивачу, його честі, гідності та діловій репутації і безпідставно ставить під сумнів його неупередженість та високу кваліфікацію як керівника Компанії. Компанія створена з метою покращення забезпеченості потреб України в корисних копалинах, збереження та нарощування потенціалу геологічних підприємств та реалізації інтересів держави, здійснення інвестиційних проектів у геологорозвідувальній галузі на території України. Тобто, така неправдива інформація завдає шкоди не лише позивачу, його честі, гідності та діловій репутації як керівника Компанії, але і в цілому авторитету Компанії та державі України. Голова правління [PERSON] проводить роботу по залученню міжнародних інвесторів з метою здійснення інвестиційних проектів Компанії на території України та виступає стороною договорів від імені Компанії на підставі Статуту. Тому, поширена відповідачами недостовірна інформація про позивача у засобах масової інформації в соціальній мережі Інтернет може негативно впливати на контрагентів Компанії щодо прийняття ними рішень по укладенню багатомільйонних контрактів із Компанією. З огляду на вищевказане та аналізу характеру статті, опублікованої [PERSON] на сайті [INFO] під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі» позивач вважає доведеним, що інформація викладена в статті у формі фактичного твердження, а не оціночного судження, у зв`язку з чим та з урахуванням доводів, зазначених у позовній заяві, останній звернувся за судовим захистом. 25 серпня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву залишено без руху (а.с.136-137 т.1). 08 вересня 2020 року позивачем надано до суду пояснення щодо усунення недоліків з доданими документами (а.с.143-149 т.1). Судом направлений запит в порядку ч.6 ст.187 ЦПК України щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання (перебування) фізичної особи відповідача, на що отримано відповідь (а.с.151, 153 т.1). 21 вересня 2020 року ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом (повідомленням) сторін (а.с.155 т.1). Представником відповідачів - адвокатом Панченко О.О. на адресу суду подано відзив на позовну заяву, у якому з позовними вимогами не погоджується та вважає їх необґрунтованими з таких підстав. Вважає, що позивачем подано позов до ГО «Останній Бастіон» як до неналежного відповідача, оскільки належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Зазначає, що на сьогодні в Україні відсутній реєстр власників веб-сайтів. Згідно з усталеною практикою у сфері реєстрації і користування доменними іменами у мережі Інтернет власником веб-сайту може бути інша особа, ніж реєстрант доменного імені, яким адресується такий веб-сайт. Зазначає, що власником веб-сайту є особа, яка є володільцем облікового запису та встановлює порядок і умови використання веб-сайту. За відсутності доказів іншого, власником веб-сайту вважається реєстрант доменного імені, яким адресується веб-сайт, та/або отримувач послуг хостингу. З урахуванням цього позивач мав звернутись із заявою до ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет «Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» з проханням видати довідку з відомостями про власника веб-сайту, на якому, на думку позивача, розміщена недостовірна інформація. Крім того, відповідачу незрозуміло, чому позивач вказує відповідачем саме Громадську Спілку «Останній Бастіон», так як із поданої роздруківки не вбачається, що стаття розміщена саме на її сайті. Крім того, існує не лише Громадська спілка «Останній Бастіон», а й ТОВ «Останній Бастіон», а також телеканал Останній Бастіон. Також просить врахувати, що позивач по справі [PERSON] є публічною особою, оскільки обіймає посаду Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України» з 13 грудня 2019 року. Сталою практикою ЄСПЛ (справи «Лігенс проти Австрії», «Українська Прес-Груп проти України», «Хендісайд проти Сполученого Королівства», «Торгейр Торгейрсон проти Ісландії») визначені критерії (підходи) для правильного вирішення спорів цього виду, а саме загальний та спеціальний (свобода преси). Ключовими питаннями, які підлягають дослідженню у справі є з`ясування характеру поширеної інформації, чи є вона твердженням про факти або ж оціночним судженням автора, якою є мета опублікованої інформації, чи пов`язана публікація інформації з певним значущим громадським (суспільним) інтересом та чи дотримана межа допустимої критики. З огляду на це, представник відповідачів вважає, що хоча судження і припущення, висловлені [PERSON] у гострій та негативній, певною мірою провокативній формі, проте автор даної статті не перетнув межі допустимої критики, не допустив відвертих, поза межами загальноприйнятих етичних норм, образливих чи принизливих слів або висловлювань. Зазначає, що оскільки позивач є публічною особою, обіймає державну посаду та відповідно відіграє важливу роль у суспільному житті, надання оцінки у формі суджень міркувань, думок є нормою публічної діяльності і дані норми є загальноприйнятими та такими, що закріплені у декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації. Крім того, оскільки [PERSON] є публічною особою, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, ніж щодо окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків, а тому повинні це усвідомлювати. Крім того, сам позивач зазначає, що в деякій частині опубліковані відомості носять характер оціночних суджень, разом із тим, безпідставно формують яскраво негативне, образливе враження, принижує честь, гідність та ділову репутацію щодо позивача. З урахуванням ч.2 ст.30 Закону України «Про інформацію», оціночні судження, на відміну від інформації, не містять в собі фактів та не несуть в собі навантаження, оскільки носять оціночний характер та є по своїй природі судження з того чи іншого приводу. Також позивач вправі скористатись наданим йому законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому ж засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм свою оцінку. На підставі викладеного, просить у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (а.с.181-184 т.1). Позивачем надано відповідь на відзив на позовну заяву, в якій зазначає, що ним встановлено, що неправдиву, недостовірну та таку, що принижує гідність, честь та ділову репутацію інформацію опубліковано автором [PERSON] у засобах масової інформації в мережі Інтернет на сайті Громадської організації «Останній Бастіон» https://bastion.tv/. Враховуючи викладене ГО «Останній Бастіон» є належним відповідачем по справі. Зазначає, що відповідачі в порушення вимог ст.302 ЦК України поширили інформацію, не переконавшись в її достовірності, жодного запиту до Компанії з приводу підтвердження інформації, викладеної в статті, не надходило. Запит про надання інформації та копій документів було направлено до Компанії лише після опублікування статті та подання позовної заяви, що підтверджує той факт, що відповідачі виклали спірну інформацію в статті за відсутності переконання в її достовірності та підтвердження необхідними доказами. Також посилається, що ПрАТ «НАК «Надра України» обгрунтовано доведено в позовній заяві з доданням доказів, що відповідачами поширена недостовірна, неправдива, образлива та негативна інформація, що порушує особисті немайнові права на повагу до гідності, честі та ділової репутації позивача, викладена автором статті саме у формі твердження, як фактів. Неправдива інформація, яка вказана у статті, містить в собі факти, які несуть в собі навантаження, викладені у формі твердження. Відтак, доводи відповідача, що інформація в статті наведена у вигляді оціночних суджень, є безпідставною та надуманою. Вважає, що позивачем встановлено та доведено юридичний склад правопорушення, наявність якого є підставою для задоволення позову про захист честі гідності та ділової репутації (а.с.197-199, 228-233 т.1). Представником відповідачів адвокатом Панченко О.О. до суду подано клопотання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу з доказами понесених відповідачами витрат в розмірі 9800 грн. (по 4900 грн. кожним), в якому посилається, що з метою захисту своїх прав ГО «Останній Бастіон» та [PERSON] звернулись за правовою допомогою до адвоката, оскільки відповідач-1 не має в своєму штаті фахівця в галузі права, а відповідач-2 не є таким фахівцем в галузі права, у зв`язку з чим були укладені відповідні договори про надання правової допомоги. В свою чергу адвокатське бюро відповідно до укладених договорів отримано від відповідачів оплату за надані послуги по 4900 грн. з кожного, що підтверджується долученими квитанціями, у зв`язку з чим просить стягнути вказані витрати (а.с.208-210 т.1). 09 листопада 2020 року ухвалою суду задоволено частково клопотання представника відповідача - адвоката Панченко О.О. про витребування доказів; витребувано з ПрАТ «Національна акціонерна компанія «Надра України» та з Державної служби геології та надр України інформацію та документи відповідно до змісту ухвали (а.с.246-247 т.1). 03 грудня 2020 року на виконання ухвали суду від представника позивача до суду надійшли копії витребуваних документів та пояснення (а.с.5-61 т.2). 04 грудня 2020 року на виконання ухвали суду від Державної служби геології та надр України надійшли копії витребуваних документів (а.с.66-70 т.2). 24 грудня 2020 року ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представників позивача про виклик у судове засідання як свідка [PERSON] (а.с.88, 89 т.2). 24 грудня 2020 року ухвалою суду відмовлено в задоволенні заяви представника позивача [PERSON] про відвід судді Чуванової А.М. (а.с.90, 91 т.2). 24 грудня 2020 року протокольною ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача Єлєніної С.М. про надання часу для письмового опитування як свідка [PERSON] (а.с.86 т.2). 22 січня 2021 року ухвалою суду залучено до участі в справі як співвідповідача ТОВ «Останній Бастіон» (а.с.118, 122 т.2). Відповідачем ТОВ «Останній Бастіон» на адресу суду надано відзив на позовну заяву, в якому з наданими стороною позивача доводами не погоджується, посилаючись, зокрема, що на підставі довідки ДП «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» був зроблений імовірний висновок про те, що власником веб-сайту https://bastion.tv є ТОВ «Останній Бастіон», жодних достовірних доказів стосовно того, що товариство є власником веб-сайту, позивачем надано не було. В свою чергу, відповідач ніколи не був власником веб-сайту, а отже не несе жодної юридичної відповідальності. Також зазначає, що позивач [PERSON] є публічною особою, а тому з урахуванням сталої практики ЄСПЛ та відповідних критеріїв (підходів) вирішення аналогічних спорів, вважає, що судження і припущення висловлені [PERSON] у гострій та негативній, певною мірою провокативній формі, проте автор вказаної статті не перетнув межі допустимої критики, не допустив відвертих, поза межами загальноприйнятих етичних норм, образливих чи принизливих слів або висловлювань. Вважає, що межа допустимої критики щодо публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. На підставі викладеного, просить відмовити в задоволенні позову (а.с.134-139 т.2). Позивачем надано до суду відповідь на відзив відповідача ТОВ «Останній Бастіон», в якому не погоджується з твердженнями відповідача-3, що останній не є власником веб-сайту https://bastion.tv/, оскільки представник відповідачів сам вказав на те, що власником є не Громадська спілка «Останній Бастіон», а інша особа. Позивач 29 грудня 2020 року звернувся із заявою про надання довідки з відомостями про власника веб-сайту https://bastion.tv або інформацію про його встановлення, на що 13 січня 2021 року надано довідку №6/2021-Д. Аналіз доменного імені https://bastion.tv/ дозволяє зробити висновок, що власником цього веб-сайту є ТОВ «Останній Бастіон» (код ЄДРПОУ 39203699). При цьому, на переконання позивача, у довідці не вказано жодного слова про ймовірність висновку, як про це зазначає відповідач-3 у своєму відзиві, чим намагається спотворити факти та ввести суд в оману. Також вважає, що посилання відповідача на веб-портал судової влади України не можуть слугувати доказом встановлення власників веб-сайтів, оскільки за його допомогою публікується інформація щодо судових справ, призначених до розгляду, тоді як власник веб-сайту встановлюється обмеженим компетентним колом підприємств, до якого зазначений веб-портал не входить. Твердження відзиву про те, що судження і припущення відповідача-2 не перетнули межу допустимої критики та етичних норм вважає безпідставними з підстав, які детально зазначені в позовній заяві. Крім того, долучено в якості доказу висновок експерта Українського НДІ спеціальної техніки та судових експертиз СБУ №13/1 від 17.02.2021 року, отриманий на замовлення адвоката, в якому зазначено, що «У наданій на дослідження статті під назвою [INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі», яка опублікована [INFO] на сайті [INFO] з лінгвістичної точки зору міститься інформація, що порушує честь, гідність, ділову репутацію Голови правління Приватного акціонерного товариства «Приватна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] ». Тому вважає, що даний висновок підтверджує правомірність заявлених вимог та просить врахувати як доказ при вирішенні справи (а.с.155-157, 168-173, 159-165,182-195 т.2). У судовому засіданні представники позивача - адвокати Герасько О.А. та Єлєніна С.М. підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Просили задовольнити позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві та заявах по суті справи. Зазначили, що [PERSON] не є публічною особою, стаття завдає шкоди його діловій репутації. Дані в статті викладені у формі тверджень. Кримінальних проваджень стосовно голови правління Приватного акціонерного товариства «Приватна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] немає. Наполягають, що довідкою підтверджено, що ТОВ «Останній Бастіон» є власником веб сайту та власником доменного імені. Представник відповідачів Громадської спілки «Останній Бастіон» та [PERSON] - адвокат Панченко О.О. у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечувала проти позову в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним у відзиві. У зв`язку з цим просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Останній Бастіон» - Сікалов Г.А. в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що ТОВ «Останній Бастіон» не являється власником доменного імені, не є власником веб сайту і не може ним бути. Дочірнє підприємство не може стверджувати, що ТОВ «Останній Бастіон» є власником доменного імені. В судове засідання 07.05.2021 року відповідачі та їх представник до суду не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином. Суд вирішив завершити розгляд справи у відсутність сторони відповідачів, оскільки неявка в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки не перешкоджає розгляду справи за відсутності такого учасника справи. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також доводи сторони відповідачів, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до вимог ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1, 3 статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно матеріалів позову, [INFO] в засобах масової інформації в мережі Інтернет на сайті «Останній Бастіон» [INFO] була опублікована стаття за авторством [PERSON] (відповідача по справі) під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі», у якій, зокрема, містилась інформація такого змісту: «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі»; «7 липня до Львова з терміновим візитом прибув Голова правління ПрАТ «НАК «Надра України» [PERSON] . На порядку денному візиту чиновника до Львова стояло одне питання: переконати колектив підприємства ДП «Західукргеологія», якому де-юре належить будівля, підтримати продаж будівлі «Будинку книги»; «Будинок Книги» досі знаходиться на балансі ДП «Західукргеологія». Напевно суспільний резонанс зміг зупинити одіозних керівників злочинного угрупування ПрАТ «НАК «Надра України», а, можливо, промова перед трудовим колективом ДП «Західукргеологія» була непереконливою, бо, як говорять місцеві, [PERSON] дуже швидко тікав зі Львова»; «Фактично керівництво підприємства доводить ДП «Західукргеологія» до банкрутства, чому посильно сприяє [PERSON] . У підприємства шалені борги по заробітній платі й це не може не дратувати працівників. Крім того, ДП «Західукргеологія» мало податкову заборгованість, яка, зі слів [PERSON] , станом на 2019 рік складала понад 30 мільйонів гривень.»; «Проте, як не дивно, на сьогодні заборгованості немає. Маємо підозру, що це було зроблено з метою неповернення ДП «Західукргеологія» коштів, виручених від продажу їхнього майна.»; «Не рятує ситуацію і те, що майже весь будинок на [ADDRESS] здається в оренду під робочі офіси та бізнес, а це досить пристойний прибуток. Але НАК «Надра України» вважає це приміщення нерентабельним та всупереч рішенню суду вирішила продати саме його. Справа в тому, що в основі рішення лежить техніко-економічне обґрунтування, яке не відповідає дійсності.»; «Крім того, ЗМІ неодноразово повідомляли. що «Будинок книги» у Львові, котрий є пам`ятником культури і охоронюваною пам`яткою ЮНЕСКО, хочуть продати за 2 мільйони доларів США!»; «Таким чином, ПрАТ «НАК «Надра України», кероване [PERSON] , доводить одне з найприбутковіших дочірніх підприємств до банкрутства та розпродує за безцінь майно підприємства «потрібним людям»; «І це лише один із фактів. Раніше ми вже писали про те, як [PERSON] та голова Держгеонадр [PERSON] «віджали» у ДП «Західукргеологія» Тинівське родовище, передавши його в довгострокову оренду ТОВ «Нафтогазрембуд-1», котре ще в 2014 році незаконно пробурило свердловину на чужому родовищі та розпочало видобуток (фактично - крадіжку!) газу»; «Ще хочемо зазначити, що ДП «Полтавнафтогазгеологія» наразі перебуває у стані припинення, триває процедура банкрутства підприємства... До такого стану підприємство доводилося роками, чому сприяли як колишнє, так і нинішнє керівництво Держгеонадр. Роками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] доводили найприбутковіше підприємство в структурі ПрАТ «НАК Надра України» до банкрутства»; «Адміністративну будівлю в [ADDRESS] продали з аукціону Товариству з обмеженою відповідальністю «KAM... «TOB «KAM» було засновано у 2016 році, до червня 2020 року його власником була Кіпрська компанія Сіанон Лімітед, власником якої, у свою чергу, був Антрі Лампроу. В червні-липні 2020 року компанія змінює власника та збільшує статутний капітал. Новою власницею компанії стає [PERSON] . Цікаво, що за даними аналітичної системи YouControl зазначена компанія входить до групи компаній «Бурізма груп», засновником та власником якої є [PERSON] »; «Атож, злочинне угрупування [PERSON] - [PERSON] тісно співпрацює з одіозними олігархами національного та місцевого штибу, продаючи їм державне майно за заниженою вартістю, чим завдає збитків державі в особливо великих розмірах»; «Аналізуючи бурхливу діяльність злочинного угрупування НАК «Надра України», виникає питання, чому даною діяльністю вперто не хочуть цікавитися правоохоронні органи? Адже [PERSON] та [PERSON] завдають державі збитків на мільярди гривень, займаючи ключові посади в стратегічній галузі та розвалюючи її з середини». Позивач - [PERSON] є Головою правління Приватного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Надра України». Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1232-р від 11.12.2019 року призначено [PERSON] головою правління ПрАТ «НАК «Надра України». Наказом ПрАТ «НАК «Надра України» від 13.12.2019 року №74-К [PERSON] призначений на посаду Голови правління ПрАТ «НАК «Надра України». Даючи оцінку доводам позивача про недостовірність наведеної інформації та порушення її поширенням його особистих немайнових прав, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що [INFO] в засобах масової інформації в мережі Інтернет на сайті «Останній Бастіон» [INFO] була опублікована стаття за авторством [PERSON] (відповідача по справі) під назвою «[INFO]» продає державну нерухомість за значно заниженими цінами, чим завдає багатомільярдних збитків державі», у якій поряд з іншим зазначенаінформація щодо Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] та ПрАТ «НАК «Надра України», як «злочинного угрупування». В матеріалах справи є відомості про те, що Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 1232-р від 11.12.2019 року призначено [PERSON] головою правління ПрАТ «НАК «Надра України», а отже останній є публічною особою. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно із статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканність своєї ділової репутації. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 30 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та їх правдивість не доводиться. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для охорони порядку або запобігання злочинам, для охорони здоров`я або моралі, для захисту репутації або прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або підтримання авторитету і безсторонності суду і є необхідним в демократичному суспільстві. Як зазначено в рішеннях Європейського суду з прав людини (справи Лінгенса, Де Гаєс і Гійзельс, Гудвіна, Прагер і Обершлік) свобода вираження поглядів, гарантована пунктом 1 статті 10, становить одну з основних підвалин демократичного суспільства й одну з принципових умов його розвитку та умов реалізації кожної особи. За умови додержання пункту 2 свобода вираження стосується не лише тієї «інформації» чи тих «ідей», які отримані належним чином або розглядаються як необразливі чи незначні, а й тих, що викликають образу, обурення або неспокій. Такими є вимоги плюралізму, терпимості й широти поглядів, без яких «демократичне суспільство» неможливе. Повинно бути зроблене чітке розмежування між констатацією фактів та оціночними судженнями. У той час як наявність фактів може бути продемонстровано, достовірність оціночних суджень не піддається доведенню. Вимогу доводити достовірність оціночних суджень неможливо виконати, вона порушує свободу думки як таку, що є базовою частиною права, гарантованого статтею 19 (Lingens, cited above, p. 28, пункт 46). Суд враховує при цьому правову позицію Європейського суду з прав людини щодо різниці між поняттями «оціночне судження» та «фактів». Так, у пункті 39 рішення Європейського суду з прав людини від 28 березня 2013 року у справі «Нова Газета і Бородянський проти Росії» вказано, що правдивість оціночних суджень не піддається доведенню і їх потрібно відрізняти від фактів, існування яких може бути доведено. У пункті 75 рішення Європейського суду з прав людини від 12 липня 2001 року у справі «Фельдек проти Словаччини» суд зазначав, що на відміну від оціночних суджень, реальність фактів можна довести. З аналізу вказаних рішень випливає, що Європейський суд з прав людини вважає порушенням статті 10 Конвенції з прав людини задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації, оскільки ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. Отже, при оцінці твердження про поведінку третьої особи, деколи може бути важко, як і в цій справі, віднайти різницю між оцінкою фактів та оціночними судженнями. Проте навіть оціночне судження може бути надмірним, якщо воно не має під собою фактичних підстав. (Jerusalem v.Austria, no. 26958/95, n. 43, ECHR 2001-11). Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи (далі - Резолюція). Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації зазначено, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. В статті автора [PERSON] , зокрема, зазначенаінформація щодо Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] та ПрАТ «НАК «Надра України», як «злочинного угрупування». За певних умов така діяльність має ознаки кримінального правопорушення, яке підпадає під дію КК України. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. У частинах першій, другій та п`ятій статті 17 КПК України зазначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом,і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. Презумпцію невинуватості необхідно розглядати в загальноправовому і процесуальному значеннях. Як загальноправова вимога вона визначає положення особи в суспільстві. Хоча цей принцип сформульований як кримінальний процесуальний, однак його дія виходить за рамки лише кримінального процесу. Презумпція невинуватості - об`єктивне право положення. Це вимога закону, звернена до всіх громадян, посадових осіб, державних і громадських організацій, до суспільної думки в цілому. Такої позиції дотримується і Європейський Суд з прав людини, що у своєму рішенні від 10 лютого 1995 року у справі «Аллене де Рібермон проти Франції» підкреслив, що сфера застосування принципу презумпції невинуватості є значно першою: він обов`язковий не лише для кримінального суду, який вирішує питання про обґрунтованість обвинувачення, а й для всіх інших органів держави. У найзагальнішому вигляді правило презумпції невинуватості означає, що особа може бути визнана винуватою у вчиненні злочину і покарана лише за умови, що її вина буде доведена в передбаченому законом порядку і встановлена обвинувальним вироком суду. Повідомлення особі про підозру, складання слідчим та затвердження прокурором обвинувального акта на стадії досудового розслідування, розгляд справи у підготовчому провадженні не вирішують наперед визнання його винуватим у вчиненні злочину. Лише один орган у державі наділений таким правом - це суд, який є відповідно до Конституції України (стаття 124) носієм судової влади, що здійснює правосуддя в умовах законності, незалежності, гласності та змагальності. Вирок суду є єдиним процесуальним документом, що встановлює винуватість. При цьому, Європейський суд з прав людини зазначає, що презумпцію невинуватості буде порушено, якщо судове рішення або заява посадової особи щодо особи, обвинуваченої у вчиненні кримінального злочину, відображає думку про її вину до того, як вона буде доведена відповідно до закону. Достатньо мати навіть за відсутності будь-якого формального висновку певні підстави припускати, що суд або посадова особа вважає обвинуваченого винним. Питання про те, чи порушує заява посадової особи державного органу принцип презумпції невинуватості, необхідно визначати в контексті конкретних обставин, за яких оспорювану заяву було зроблено (пункт 42 рішення від 21 вересня 2006 року в справі «Грабчук проти України» (заява № 8599/02); пункт 48 рішення від 12 січня 2012 року в справі «Довженко проти України» (заява № 36650/03)). Оскільки у відношенні позивача ніколи не ухвалювались обвинувальні вироки, всі припущення відповідача щодо належності позивача до «злочинного угрупування» є незаконними та є такими що не можуть бути оприлюднені. Саме такі дифамації є тим обмеженням свободи слова, про які зазначається і в Резолюції № 428 (1970) Консультативної асамблеї Ради Європи щодо Декларації про засоби масової інформації та права людини від 23 січня 1970 року, і в Рекомендації СМ/Rec(2007)16 державам-членам «Про заходи з підвищення суспільного значення Інтернету» від 07 листопада 2017 р., і в Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схвалену 12 лютого 2004 року Комітетом Міністрів Ради Європи, і в доповіді від 16.05.2011 року (A/HRC/17/27), поданій до Ради ООН з прав людини, Спецдоповідач Ради ООН з прав людини щодо питань заохочення й захисту права на свободу думок та їхнє вираження. Отже, посилання на конкретну фізичну особу у контексті її зв`язку зі злочином, кримінальним провадженням чи його розслідуванням можливо лише у випадку, коли особа перебуває у статусі підозрюваного, обвинуваченого або підсудного. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 грудня 2020 року у справі № 484/2781/19-ц (провадження № 61-13499св20). Незважаючи на те, що позивач є публічною особою, а отже, межа допустимої критики щодо нього є значно ширшою, а його діяльність є об`єктом значного суспільного інтересу, за обставинами даної справи, суд приходить до висновку, що поширена щодо позивача інформація стосується звинувачення у вчиненні злочину, відтак не може бути віднесена за критерієм його публічності до оціночних суджень. Таким чином, відповідач [PERSON] не мав жодних правових підстав на розповсюдження недостовірної інформації стосовно позивача, оскільки поширена інформація не підкріплена жодним доказом, а отже відповідна недостовірна інформація порушує особисті немайнові права позивача. Суд вважає, що інформація, викладена відповідачем [PERSON] у статті в частині, що стосується інформації щодо Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] та ПрАТ «НАК «Надра України», як «злочинного угрупування», є такою, що може бути перевірена на предмет її правдивості, оскільки дії, про які заявлено у цій статті, підпадають під ознаки кримінально-караного діяння, однак встановлена відсутність щодо позивача будь-яких кримінальних проваджень, повідомлень про підозру у вчиненні злочинів або направлення обвинувальних актів, що у свою чергу виключає віднесення цих слів щодо діяльності позивача до оціночних суджень чи критичних зауважень про його діяльність, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визнання зазначеної поширеної відповідачем інформації недостовірною та такою, що принижує честь, гідність і ділову репутацію, зобов`язання відповідача розмістити на сайті повідомлення про спростування цієї інформації. Відповідно до висновку експерта №13/1 від 17.02.2021 року, який складено Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБ України, текстовий матеріал публікації містить інформацію, що принижує честь, гідність та ділову репутацію Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] (т.2 а.с.202-211). Згідно ч. 2 ст. 102 ЦПК України у висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Статтею 106 ЦПК України регулюється проведення експертизи на замовлення учасників справи. Зокрема в ч. 5 вказано, що у висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до ч. 1 ст. 110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Проаналізувавши висновок №13/1, складений 17.02.2021 року Українським науково-дослідним інститутом спеціальної техніки та судових експертиз СБ України, судом встановлено, що у ньому не зазначено про те, що експерт попереджений про кримінальну відповідальність, а відтак, виходячи з вимог ст. 89 ЦПК України щодо оцінки доказів, суд не може вважати такий висновок повністю достовірним та таким, що може бути покладено в основу рішення, а тому суд бере до уваги виключно його інформаційно-рекомендаційну складову. Відповідачі заперечують інші вимоги позову за безпідставністю та необґрунтованістю. Суд вважає доводи відповідачів слушними, виходячи з наступного. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Конституцією України в ст.3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст.28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно із ч.2 ст.5 Закону України «Про інформацію» реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. За положеннями статті 29 Закону України «Про інформацію», суспільство має право на отримання суспільно необхідної інформації і предметом суспільного інтересу вважається інформація, яка свідчить про загрозу державному суверенітету, територіальній цілісності України; забезпечує реалізацію конституційних прав, свобод і обов`язків; свідчить про можливість порушення прав людини, введення громадськості в оману, шкідливі екологічні та інші негативні наслідки діяльності (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб тощо. При цьому суспільство також має право на отримання інформації, яка відповідає дійсності та надає можливість суспільству здійснити її оцінку самостійно на основі усіх фактів та різноманіття думок щодо оцінки такої інформації та її значення для суспільства, тому так важливо, щоб інформація, яка розповсюджується будь-ким, а особливо засобами масової інформації або лідерами суспільної думки, посадовими особами, державними службовцями, відповідала дійсності з одного боку, а з іншого, була суспільно значуща та задовольняла попит суспільства на необхідність контролю за діяльністю державних органів та їх посадових осіб. За таких обставин, з огляду на необхідність громадського контролю за діяльністю державних органів та посадових осіб інформація, яка розповсюджується щодо державних посадовців, публічних осіб є суспільно важливою інформацією, а обмеження щодо розповсюдження цієї інформації та межі критики та оцінки поведінки є більш ширшими ніж межі критики та оцінки поведінки пересічного громадянина. Публічна особа, державний службовець, повинен бути готовим до підвищеного рівня критики, у тому числі у грубій формі, прискіпливої уваги суспільства і підвищеної зацікавленості суспільства його діяльністю та/або особистим життям тощо, адже вони, обираючи кар`єру публічної особи, погодились на таку увагу. А відповідно до ч.1 ст.30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч.2 ст. 30 цього Закону). У п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. При поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв`язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати (статі 3, 4, 6 Декларації). Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Позивач вказує, що поширена відповідачем інформація принижує честь та гідність, а також ділову репутацію [PERSON] , дискредитує позивача як Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» ; інформація у інтернет-статті є негативною та недостовірною. Однак, з огляду на зазначену природу оскаржуваних тверджень суд вважає, що вони мають розглядатися у контексті оскаржуваної інформації у цілому як оціночні судження, а не чисті твердження щодо фактів. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини посадова особа органу державної влади, погоджуючись на виконання владних повноважень, бере на себе обов`язок нести і поєднаний з цими повноваженнями тягар, до складу якого входить, зокрема, певний дискомфорт від критичного ставлення до влади, а тому межа допустимої критики щодо такої особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Судом встановлено, що позивач займає посаду Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України». Отже, виконує організаційно-розпорядчі чи/або адміністративно-господарські функції або обов`язки, розпоряджається коштами, щорічно заповнює та оприлюднює декларацію про майновий стан та доходи. Відповідно до пункту 3 Рішення Конституційного Суду України від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 у справі за конституційним зверненням про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Таким чином, оскільки позивач є публічною особою, а тому він свідомо відкритий для прискіпливого контролю за своєю особою з боку інших громадян. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення такого позову, має бути сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує його честь та гідність, ділову репутацію відсутні. Слід також зазначити, що правові засади діяльності журналістів визначені Конституцією України, законами України «Про інформацію», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні», «;Про інформаційні агентства», «Про порядок висвітлення діяльності органів державної влади та органів місцевого самоврядування в Україні засобами масової інформації», «Про телебачення і радіомовлення», «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів» та іншими нормативно-правовими актами. До сфери професійної діяльності журналіста Закони України «Про державну підтримку засобів масової інформації та соціальний захист журналістів», «Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні» відносять професійне збирання, одержання, створення та підготовку інформації для засобів масової інформації, виконання редакційно-посадових службових обов`язків в засобі масової інформації. Основними принципами інформаційних відносин є: гарантованість права на інформацію; відкритість, доступність інформації, свобода обміну інформацією; достовірність і повнота інформації; свобода вираження поглядів і переконань; правомірність одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації; захищеність особи від втручання в її особисте та сімейне життя (стаття 2 Закону України «Про інформацію»). Відповідно до статті 24 Закону України «Про інформацію» забороняються втручання у професійну діяльність журналістів, контроль за змістом поширюваної інформації, зокрема з метою поширення чи непоширення певної інформації, замовчування суспільно необхідної інформації, накладення заборони на висвітлення окремих тем, показ окремих осіб або поширення інформації про них, заборони критикувати суб`єкти владних повноважень, крім випадків, встановлених законом, договором між засновником (власником) і трудовим колективом, редакційним статутом. Суб`єкти інформаційних відносин звільняються від відповідальності за розголошення інформації з обмеженим доступом, якщо суд встановить, що ця інформація є суспільно необхідною. Проте, право журналістів поширювати інформацію не є абсолютним і одне з найголовніших питань, яке постає під час розгляду таких справ, це баланс між правом на свободу слова і правом на повагу честі та гідності (рішення ЄСПЛ від 29.03.2005 у справі «Українська Медіа Група проти України»). Суд погоджується з доводами сторони відповідача про те, що позивач є публічною особою, а оспорювана інформація - суспільно важливою. За таких обставин, суд вважає, що баланс між публічним інтересом, що полягає у праві в суспільства отримувати інформацію, та правом особи на повагу до її честі, гідності та ділової репутації, було дотримано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Позивач не спростував обставини, викладені відповідачем у відзиві, тому суд на підставі оцінки наведених сторонами аргументів і наданих ними доказів дійшов висновку про необґрунтованість решти позовних вимог [PERSON] про визнання недостовірною поширеної відносно нього інформації і зобов`язання її спростувати, та відмовляє у їх задоволенні. Що стосується позовних вимог до Громадської спілки «Останній Бастіон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Останній Бастіон», суд зазначає наступне. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. У випадку, коли інформація була поширена у засобі масової інформації з посиланням на особу, яка є джерелом цієї інформації, ця особа також є належним відповідачем. Належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. У пункті 6.5. Постанови Великої Палати Верховного Суду 12 листопада 2019 року у справі № 904/4494/18 (провадження № 12-110гс19) зроблено висновок, що «належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайту, особи, яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайту - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайту, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Аналогічний правовий висновок висловив Верховний Суд в Постанові від 30 вересня 2019 року, справа № 742/1159/18 та Постанові від 18 грудня 2019 року, справа № 742/286/17. У статті 1 Закону України «Про телекомунікації» зазначено: домен - частина ієрархічного адресного простору мережі Інтернет, яка має унікальну назву, що її ідентифікує, обслуговується групою серверів доменних імен та централізовано адмініструється; доменне ім`я - позначення (словесне, цифрове, словесно-цифрове), яке використовується для ідентифікації діяльності юридичних і фізичних осіб в мережі Інтернет, з будь-якою метою. Поняття «веб-сайт» міститься у наказі Державного комітету інформаційної політики, телебачення і радіомовлення України, Державного комітету зв`язку та інформатизації України від 25 листопада 2002 року № 327/225 «Про затвердження Порядку інформаційного наповнення та технічного забезпечення Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади та Порядку функціонування веб-сайтів органів виконавчої влади», згідно з яким веб-сайт - це сукупність програмних та апаратних засобів з унікальною адресою у мережі Інтернет разом з інформаційними ресурсами, що перебувають у розпорядженні певного суб`єкта і забезпечують доступ юридичних та фізичних осіб до цих інформаційних ресурсів та інші інформаційні послуги через мережу Інтернет. Власником сайту є особа, на яку зареєстроване відповідне доменне ім`я. Доменне ім`я, зареєстроване у відповідному домені, використовується для позначення відповідного сайту. Для того щоб сайт був позначений конкретним доменним ім`ям, спочатку необхідно зареєструвати доменне ім`я у відповідному домені. Як вбачається із матеріалів справи, під час розгляду справи судом було встановлено, що автором статті вказаний [PERSON] . У позові [PERSON] зазначав, що інформація про нього була поширена саме відповідачем, який є власником веб-сайту. Така інформація є негативною, недостовірною та порушує його особисті немайнові права, ганьбить його честь, гідність й завдає шкоди діловій репутації та створює відносно нього негативні судження з боку громадськості. На підтвердження зазначених у позові обставин позивачем було надано суду довідку з відомостями про власника веб-сайту або інформацією про його встановлення, видану 13.01.2021 № 6/2021-Д, дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес» (т.2 а.с.96-102). З довідки вбачається, що це доменне ім`я зареєстровано в публічному домені .tv, що не належить до українського сегменту мережі Інтернет, реєстратор доменного імені та хостинг-провайдер є іноземними суб`єктами; висновки щодо належності сайту як власнику Товариству з обмеженою відповідальністю «Останній Бастіон» зроблені виключно на підставі ідентифікаторів розміщеної на сайті інформації, а для встановлення належності веб-сайту необхідно витребувати дані про реєстранта доменного імені bastion.tv - реєстратора цього доменного імені Name. Com, Inc. Отже висновки в довідці зроблені виключно на підставі ідентифікаторів розміщеної на сайті інформації, а для встановлення належності веб-сайту необхідно витребувати інформацію від реєстратора доменного імені. Надавши оцінку зазначеній довідці, суд з урахуванням зазначеного вище, дійшов висновку, що інформація зазначена в останній може бути виключно припущенням та не може бути доказом у справі у розумінні норм закону. Викладена у довідці, виданій дочірнім підприємством «Центр компетенції адресного простору мерережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес», інформація підлягала детальній перевірці судом, оскільки доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, суд позбавлений можливості самостійно витребувати докази у справі, лише за клопотанням учасників справи. Проте, позивач та його представники відповідних клопотань суду не подали, витребовувати будь - які додаткові докази на підтвердження викладених у позові обставин не вважали за необхідне, посилаючись на наявну у матеріалах справи довідку дочірнього підприємства «Центр компетенції адресного простору мерережі Інтернет» Консорціуму «Український центр підтримки номерів і адрес». Позивач, не вчиняючи дій, спрямованих на отримання доказів на підтвердження обставин викладених у позові, свідомо розумів, що така його бездіяльність несе ризики настання негативних наслідків щодо реалізації процесуальних прав. Суд звертає увагу на те, що сторона позивача, після отримання відзивів на позовну заяву, достеменно знала про те, що відповідач заперечує його належність як відповідача у справі, а тому не була позбавлена можливості звернутись до суду із клопотанням про витребування відповідних доказів для підтвердження належності зазначеного відповідача, однак таким правом не скористалась. Поряд з цим, суд у відповідності до положень ст.ст. 13, 81 ЦПК України, не збирає докази самостійно. У даному випадку, з процесуальної точки зору, неможливо вважати ТОВ «Останній бастіон» власником веб-сайту, адже докази для належного підтвердження власника веб-сайту відсутні не у зв`язку із тим, що таких даних взагалі не існує, а у зв`язку із тим, що сторона позивача вважала недоцільним самостійне відшукування або витребування таких доказів за ухвалою суду. Отже, на підставі досліджених і оцінених доказів кожного окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження того, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Останній Бастіон», як і Громадська спілка «Останній Бастіон», є власниками сайту https://bastion.tv/ та що саме ними була поширена інформація, про яку позивач зазначив у позові. Жодних доказів протилежного матеріали справи не містять. Таких доказів не отримано від позивача і в ході розгляду справи. Враховуючи вищевикладене, позов Голови правління Приватного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Надра України» [PERSON] до Громадської спілки «Останній Бастіон» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Останній Бастіон» не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог до відповідача [PERSON] , з останнього підлягає стягненню на користь позивача [PERSON] судовий збір в сумі 840 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial