Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 16.09.2016 р. [PERSON] перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] . На підставі рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 31.10.2019 шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із позивачем, що встановлено рішенням суду про розірвання шлюбу. До початку проведення антитерористичної операції у Донецькій області позивач з відповідачкою проживали у м. Донецьк. Але у зв`язку з тимчасовою окупацією частини Донецької області, позивач вимушений був переїхати до міста Дніпро, де і проживає як внутрішньо переміщена особа разом з дитиною за адресою [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу відповідачка стала проживати окремо, точне її місцезнаходження позивачу невідомо. На тимчасово окупованій території Донецької області у [ADDRESS] , проживає мати позивача [PERSON] , [INFO] , яка вважаються бабусею малолітньому [PERSON] . Для того, щоб позивач та його дитина могли підтримувати сімейні стосунки з родичами, позивач з дитиною мають необхідність тимчасово виїжджати до м. Донецька, для того щоб син міг відвідати бабусю. Однак на прохання позивача, відповідачка відмовляється надавати нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд з дитиною на тимчасово окуповану територію. Тому позивач з урахуванням уточнень просив суд надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд на тимчасово окуповану територію України у місто Донецьк, з обов`язковим поверненням на територію підконтрольну Україні у супроводі батька [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу матері [PERSON] , [INFO] , строком від дня набрання рішенням законної сили на три роки. Ухвалою від 19.08.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 26.10.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 02 грудня 2020 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивач не з`явився, в окремо поданій заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, щодо заочного вирішення справи не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в окремо поданій заяві просили розглянути справу без участі представника управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради та ухвалити рішення в інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини явки судові не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 221. Наразі, позивач має намір та бажання тимчасово виїжджати до м. Донецька, для того щоб син міг відвідати бабусю, тим самим підтримувати сімейні стосунки з родичами. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч.1-2, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частина 2, ст.10 цієї Конвенції наголошує, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно положень ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. В`їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення одного з документів: паспорта громадянина України, паспорта громадянина України для виїзду за кордон, проїзного документа дитини, з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3-6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Згідно з п. 4 перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, у тому числі без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у м. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Як зазначає п.22, ч.1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього, неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності такої згоди одного з батьків. Частиною першою статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач же у даній цивільній справі щодо доведеності відмови відповідача обмежився виключно абстрактними посиланнями у тексті позову на його звернення до відповідача з приводу отримання дозволу на виїзд дитини та на її відмову надати такий дозвіл. При цьому жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних заявлених вимог стороною позивача не надано. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початком і закінченням. Не можуть бути задоволені позовні вимоги щодо захисту права, яке може бути порушене в майбутньому і щодо якого невідомо, чи буде воно порушене, зокрема, вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон малолітньої чи неповнолітньої дитини без згоди одного з батьків, оскільки невідомо, чи буде необхідність в отриманні дозволу, а якщо і настане така необхідність, можливо, відповідач безперешкодно його надасть. Викладена позиція узгоджується із правовою позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеною в ухвалах від 01 квітня 2015 року у справі №6-1024св15, від 24 червня 2015 року у справі №6-32056св14, від 08 липня 2015 року у справі №6-6403св15, від 09 липня 2015 року у справі №6-7961св15, від 29 липня 2015 року у справі №6-10368св15, від 10 лютого 2016 року у справі №6-32509ск15, від 16 березня 2016 року у справі №6-33303ск15. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги є необґрунтованими, в задоволенні яких слід відмовити в повному обсязі. Питання розподілу судових витрат вирішено згідно зі ст. 141 ЦПК України, враховуючи результат розгляду справи судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed