Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

У серпні 2021 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Просив визнати виконавчий напис, вчинений 23 липня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С., зареєстрованого в реєстрі за №13987, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» заборгованості у розмірі 46498 грн. 42 коп. В обґрунтування позову зазначив, що виконавчий напис було здійснено із порушеннями, оскільки сума заборгованості є спірною, позивачу не було надіслано вимогу, що підтверджує безспірність заборгованості, відповідачем було навмисно вказано адресу зареєстрованого місця проживання позивача, яка не відповідає дійсності, а нотаріусом не було перевірено факт такого надіслання, крім того, нотаріусу не було надано первинні бухгалтерські документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового чи повного погашення. Акцентував увагу, що виконавчий напис було вчинено нотаріусом після спливу позовної давності. Ухвалою судді від 12 серпня 2021 року було відкрито провадження у справі, залучено у справі учасників справи, постановлено розглянути справу у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 03 серпня 2021 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Зупинено стягнення на підставі виконавчого напису, вчиненого 23 липня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С., зареєстрованого в реєстрі за №13987, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» заборгованості у розмірі 46498 грн. 42 коп. Ухвалою суду від 18 листопада 2021 року постановлено провести заочний розгляд у справі. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибув, просив розглянути справу за його відсутності, позов підтримав, проти заочного розгляду справи не заперечував, про що надав письмову заяву. Представник відповідача - ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» та треті особи: - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. та приватний виконавець виконавчого округу міста Києва Клименко Р.В. повторно не прибули у судове засідання, про час, дату та місце судового засідання були повідомлені належним чином. При цьому вказані учасники справи про причини неявки суд не повідомили та керівництво відповідача не подавало заяву про розгляд справи за відсутності представника, а також не подавало відзив на позов. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Судом достовірно встановлено, що 23 липня 2020 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Гораєм О.С. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №13987 про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС» заборгованості за кредитним договором №R031.002-ТЕК.0032623 вiд 27 серпня 2013 року в розмірі 46498 грн. 42 коп., який було укладено з ПАТ «ТРАСТ», ЄДРПОУ 35371070, правонаступником усiх прав та обов`язків якого, на підставі Договору про Відступлення прав вимоги за кредитними договорами №1 від 18 травня 2018 року є ТОВ «Фінансова компанія «СІТІ ФІНАНС», ЄДРПОУ 39500708. Строк платежу за кредитним договором №R031.002-ТЕК.0032623 від 27 серпня 2013 року настав. Боржником допущено прострочення платежів. Стягнення заборгованості проводиться за період з 18 травня 2018 року по 07 березня 2020 року. Сума заборгованості складає 45998,42 грн, у тому числі: - прострочена заборгованість за сумою кредиту становить 22394,47 грн, - прострочена заборгованість за комісію становить 15 588,45 грн, - прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом становить 8015,50 грн. За вчинення виконавчого напису та на підставі статті 3 Закону України «Про нотаріат» в розмірі 500 грн, які підлягають стягнення з боржника на користь стягувача. Загальна сума, що підлягає стягненню складає 46498,42 грн. 11 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Клименко Р.В. було ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62778135 на підставі вищезазначеного виконавчого напису. Згідно п.п. 3.1, 3.2 глави 16 Порядку вчинення дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих документів. Такими документами, згідно Переліку, є нотаріально посвідчена угода, що передбачає сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. При цьому, згідно п.1 цього Переліку для одержання виконавчого напису подаються оригінал нотаріально посвідченої угоди, а також документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Таким чином, виконавчий напис може бути вчинено лише в разі, якщо заборгованість є безспірною і за умови, що нотаріусу подано документи, які підтверджують безспірний характер такої заборгованості. При стягненні заборгованості на підставі виконавчого напису нотаріуса, такий нотаріус зобов`язаний пересвідчитися, що розмір заборгованості, з приводу погашення якої видається виконавчий напис нотаріуса, є безспірним. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий висновок відповідає, зокрема, правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року у справі №6-887цс17. В оспореному позивачем виконавчому написі нотаріусом зазначається лише, що позивач є боржником за кредитним договором. Факт наявності заборгованості згідно розрахунку позивачем заперечується. Відповідач та треті особи не підтвердили належними і допустимими доказами факт укладення кредитного договору, продовження строку дії договору про надання фінансових (банківських) послуг та дії платіжної кредитної картки, тарифів та розрахунку боргу за останнім договором із зазначенням відомостей про строки заборгованості як в межах строку дії кредитної картки, так і за весь період нарахування боргу в межах та поза межами строків позовної давності, визначених у ЦК України або в окремому письмові договорі про збільшення строку позовної давності. На підставі наведеного суд погоджується з доводами позивача та констатує, що виконавчий напис було вчинено за відсутності ознак безспірності вимоги щодо його вчинення та поза межами строків позовної давності. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Зокрема Європейський суд з прав людини зазначав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року № 63566/00, § 23). Таким чином, приймаючи до уваги, що виконавчий напис приватного нотаріуса був вчинений в порушення вимог Закону «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача. За таких обставин, суд вважає, що зазначений та оспорений позивачем виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. Вирішуючи питання щодо судових витрат у відповідності до ст. 133, 141 ЦПК України, враховуючи, що позов підлягає задоволенню, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору за подання позову 908 грн. та заяви про забезпечення позову у розмірі 454 грн., всього на суму 1362 грн. Учасники справи не заявляли про понесення ними інших судових витрат.

Outcome: approved