overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вищевказаним позовом, у якому вказував, що 14 жовтня 1994 року його мати майдан Єфросінія Іванівна склала заповіт, яким заповіла все майно в рівних частках позивачеві та його сестрі відповідачці по справі. Позивач вважає заповіт недійсним, оскільки він є єдиним сином померлої, а також з тих підстав, що померла була неписьменною особою та заповіт був складений без присутності свідків. Тому, уточнивши позовні вимоги, [PERSON] просив суд визнати заповіт недійсним. Позивач у судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Відповідачка та її представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити у позові, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності. Заслухавши пояснення позивача, відповідачки, її представника, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню за наступних підстав. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст.262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. Відповідно до ст.267 ЦК України особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що 27 серпня 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання заповіту складеного 14.10.1994р. недійсним. 17.06.2008р. [PERSON] звертався до суду з позовом про визнання цього ж заповіту частково недійсним. Рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 23 липня 2008 року позов задоволено частково. Визнано за [PERSON] право власності на ? частину спірного майна. Дане рішення залишено без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19.11.2008р. Відповідачем заявлена заява про пропуск позивачем строків позовної давності, однак позивач не просить суд поновити йому строк позовної давності. Враховуючи той факт, що позивачем пропущений строк позовної давності на звернення до суду з позовом, у відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-16 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 07.04.2011 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем. За період роботи йому була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 20039,82 грн. Позивач в ході розгляду справи уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача борг в розмірі 23030,04 грн. 17.11.2015 року до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих суду причин. За таких обставин суд на підставі ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України провів заочний розгляд справи, в результаті якого дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 07.04.2011 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами в трудовій книжці. За період роботи йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-830 від 10.09.2015 р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з жовтня 2014 року по серпень 2015 року складає 23030,04 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Частиною 2 ст.233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Таким чином, судом встановлено, що у відповідача мається заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] в розмірі 23030,04 грн. та ця сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 243,60 грн. за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що з 08.11.2011 року перебуває у трудових відносинах із відповідачем. За період роботи йому була нарахована, але не сплачена у повному обсязі заробітна плата, у звязку з чим виникла заборгованість. На підставі викладеного, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 37033,26 грн. Позивач в ході судового розгляду уточнив позовні вимоги, просив стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 40707,00 грн. 12.11.2015 року до судового засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечував. Представник відповідача, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин. За таких обставин суд на підставі ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України провів заочний розгляд справи, в результаті якого дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 43 Конституції передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обовязки, в рівній мірі кореспондується обовязок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Судом встановлено, що позивач з 08.11.2011 року перебуває у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записами в трудовій книжці. За період роботи йому нараховувалась заробітна платня. Згідно наданої відповідачем довідки №238/ро-831 від 10.09.2015р. сума заборгованості по заробітній платі з урахуванням вже утриманих обовязкових податків та зборів перед [PERSON] за період його роботи з листопада 2014 року по серпень 2015 року складає 40707,00 грн. Положеннями ст. 115 КЗпП України встановлено обовязок працедавця виплачувати заробітну плату працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідачем вказаних вимог закону дотримано не було, заробітна плата у встановлені строки не виплачувалася, що підтверджується власною довідкою відповідача, внаслідок цього по сьогоднішній день існує заборгованість по заробітній платі в розмірі 40707,00 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати у вигляді судового збору у сумі 407,07 грн. за вимоги майнового характеру.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи вимоги тим, що з відповідачкою перебуває у зареєстрованому шлюбі з 27 лютого 2015 року. На даний час він відбуває покарання у місцях позбавлення волі та збагнув, що через постійні сварки з дружиною у них немає спільного майбутнього. У судове засідання сторони не зявилися, направили заяви з проханням справу розглядати у їх відсутність, позивач позов підтримав, відповідачка позов визнала. Дослідивши докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 27 лютого 2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Бердичеву реєстраційної служби Бердичівського міськрайонного управління юстиції Житомирської області зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Сторони спільно не проживають, позивач відбуває покарання у БВК УДПС України в Житомирській області (№ 70) ( а.с. 24). Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки ти чоловіка до шлюбу не допускається. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо встановлено, що подальше спільне життя і збереження шлюбу буде суперечити інтересам одного з сторін, що мають істотне значення (частина друга статті 112 СК України). Оскільки сторони спільно не проживають та не бажають зберігати шлюб, суд вважає, що їх сім'я розпалася і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 21.11.2007 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO]. Спільне життя не склалося внаслідок несумісності характерів, більше року проживають окремо. Шлюб носить формальний характер і сім'я розпалася. Спору про поділ спільного майна, та про місце проживання дитини немає. В судове засідання сторони, надали заяви з проханням розглядати справу за їх відсутністю, позивач на вимогах наполягає, відповідач не заперечує проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно ч. 2 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 109 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Судом встановлено, та підтверджено наявними матеріалами справи, що сторони по справі дійсно перебувають в зареєстрованому шлюбі з 21 листопада 2007 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.6). Від шлюбу мають неповнолітню дитину, сина - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Сторони припинили шлюбні відносини, спільне господарство не ведуть, тому подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Враховуючи вищенаведені обставини суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-03 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що 09 лютого 2015 року померла його бабуся - [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Згідно заповіту посвідченого 07 червня 2001 року [PERSON] все належне їй майно заповіла заявнику. 15 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у прийнятті якої йому відмовлено у звязку з пропуском шестимісячного строку для прийняття спадщини. Посилаючись на те, що він постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: Київська область, м. Бровари, вул. Леніна, 90, а тому відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України вважається таким, що прийняв спадщину, заявник просить встановити факт його постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. У судове засідання заявник не зявився, подав письмову заяву, в якій просить задовольнити його заяву та розглянути справу в його відсутності. Представник Броварської міської ради у судове засідання не зявився. У письмових поясненнях просить здійснити розгляд справи у його відсутності та на власний розсуд, згідно чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що 09 лютого 2015 року померла [PERSON], після смерті якої відкрилась спадщина на належне їй майно. Згідно заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Броварського міського нотаріального округу [PERSON] 07 червня 2001 року, [PERSON] на випадок своєї смерті все належне їй майно заповіла [PERSON] 15 серпня 2015 року [PERSON] звернувся до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Листом від 17 серпня 2015 року № 253/01-16 нотаріус повідомив відповідача про відсутність підстав для прийняття заяви, оскільки він пропустив шестимісячний строк для прийняття спадщини та не був зареєстрований за однією адресою з померлою. З акту обстеження побутових умов, складеним 05.07.2015 року депутатом Броварської міської ради вбачається, що [PERSON] з 2014 року по день смерті [PERSON] проживав разом з нею у будинку по вул. Леніна, 90 в м. Бровари Київської області. Наведені обставини підтверджуються наявними у матералах справи доказами. У пункті 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. З огляду на наведене та оцінюючи в сукупності надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що йому та його неповнолітньому сину [PERSON] на праві спільної часткової власності належить 1/4 частина квартири [ADDRESS]: його частка складає 3/20, а сина 1/10. Співвласниками інших часток є його колишня дружина [PERSON], якій належить 3/20 частини квартири, та їх діти: [PERSON], [PERSON], яким належить по 3/10 частини кожному. Посилаючись на те, що відповідачі без поважних причин не проживають у квартирі з липня 2013 року, позивач просить визнати їх такими, що втратили право користування квартирою на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України. У судове засідання позивач не зявилася, повідомивши письмово про підтримання позовних вимог та розгляд справи в його відсутності. Відповідачі по повторному виклику у судове засідання не зявилася, про місце, дату та час розгляду справи повідомлялись належним чином, причин неявки не повідомили, тому суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] 3/20 частки, [PERSON] 3/20, [PERSON] 1/10, [PERSON] 3/10, [PERSON] 3/10, що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 04.05.2003 року та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1289522 від 20.08.2003 року. Відповідачі у вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають тривалий час, що підтверджується довідкою про склад сімї, виданою ЖБК «Домобудівник-2». Наведені обставини підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання особи і місце розташування майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності або обмежений у його здійсненні. З огляду на наведене та враховуючи, що відповідачі є співвласниками квартири і відповідно до вказаних норм закону мають право на власний розсуд володіти, користуватись та розпоряджатись належним їм майном незалежно від їх місця проживання, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначає, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року по цивільній справі за його позовом до [PERSON] про поділ рухомого майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, позов задоволено частково: визнано обєктом спільної сумісної власності рухоме майно на загальну суму 128\~077,82 грн та виділено йому у власність майно на суму 56\~056,37 грн, а [PERSON] на суму 72\~021,45 грн, що на 7\~982,54 грн більше від ідеальної частки, у звязку з чим просить стягнути з відповідачки на його користь вказану суму. У судове засідання позивач не зявився, подав письмову заяву, у якій просить задовольнити позов та розглянути справу в його відсутності. Відповідачка у судове засідання не зявилася, повідомивши письмово про розгляд справи в її відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з слідуючих підстав. Судом встановлено, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 26 березня 2015 року, залишеним без зхмін ухвалою Апеляційного суду Київськоїобласті від 30 липня 2015 року, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ рухомого майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, позов задоволено частково: визнано обєктом спільної сумісної власності рухоме майно на загальну суму 128\~077,82 грн та виділено [PERSON] у власність майно на суму 56\~056,37 грн, а [PERSON] на суму 72\~021,45 грн. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З огляду на наведене та враховуючи, що відповідачці виділено майна на загальну суму 72021,45 грн, що на 7\~982,54 грн більше від ідеальної частки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

у серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебуває з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі з 15.11.2004 року. У шлюбі у сторін 25.01.2007 року народилася дочка [PERSON]. Подружнє життя з відповідачкою не склалося через несумісність характерів та поглядів на життя. Разом не проживають з літа 2013 року, не приймають участі у житті один одного, не підтримують шлюбні стосунки та не ведуть спільного господарства. Позивач переконаний, що збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам сторін. Питання щодо проживання дитини вирішено сторонами. Враховуючи вищевикладене позивач просив суд розірвати шлюб. Позивач в судове засідання не зявився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. До початку розгляду справи надав суду клопотання, в якому просив розглянути справу за його відсутності. Зазначив, що підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. До початку розгляду справи надала суду клопотання, в якому просила розглянути справу за її відсутності. Зазначила, що не заперечує проти розірвання шлюбу. Суд, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. 15.11.2004 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Козелецького районного управління юстиції Чернігівської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 73, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5). 25.01.2007 року народилася [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6), згідно якого її батьками є [PERSON] та [PERSON] Сторони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільне господарство, не приймають участі у житті один одного, позивач не має наміру зберігати сімю. Згідно ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що примирення між сторонами неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому, суд приходить до висновку про задоволення позову, як законного та обґрунтованого. Враховуючи викладене та

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що перебуває з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 14.04.1999 року. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] Причиною розірвання шлюбу зазначив те, що спільне життя з відповідачкою не склалося у звязку з різними поглядами на життя та сімейні цінності, що приводить до постійних сварок та непорозумінь. Між ними втрачено почуття любові та взаємоповаги. Вважає примирення, подальше спільне життя та збереження сімї неможливим, просить суд шлюб розірвати. В судове засідання позивач не з'явився, заявою позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, справу розглядати у його відсутність. Відповідачка в судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи розглядати у її відсутність. Позовні вимоги визнала та просила після розірвання шлюбу залишити прізвище «Підганюк». Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі з 14.04.1999 року, що вбачається з актового запису про одруження Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області № 1 від 14.04.1999 року. Після реєстрації шлюбу «Колеснікова» змінила прізвище на «Підганюк». З актового запису про народження Лазурненської селищної ради Скадовського району Херсонської області № 01 від 20.01.2003 року вбачається, що сторони є батьками [PERSON], [INFO]. За таких обставин, враховуючи доводи позивача та позицію відповідачки, суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей.

Outcome: approved