Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача кредитних послуг, шляхом визнання кредитного договору недійсним, просила: - визнати недійсним кредитний договір №11252086000 від 14 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] ; - визнати недійсним договір іпотеки від 14 листопада 2007 року, укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] ; - виключити з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 14 листопада 2007 року, а саме квартиру, за адресою: [ADDRESS] ; - зобов`язати ПАТ «УкрСиббанк» повернути [PERSON] у натурі все, що отримав ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов за кредитним договором №11252086000 від 14 листопада 2007 року укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 14 листопада 2007 року між [PERSON] та Акціонерним комерційним інноваційним банком «Укрсиббанк», який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (АТ «УкрСиббанк») було укладено кредитний договір № 11252086000 від 14 листопада 2007 року. Відповідно до пунктів 1.1 даного договору банк надає позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 35600 доларів США 00 центи, а позичальник зобов`язується прийняти належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у договорі. Проте, всупереч вимогам законодавства України у вищевказаному кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій відповідно до ст.ст. 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» та п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 14 листопада 2007 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України. Станом на 14 листопада 2008 року АКІБ «УкрСиббанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівкою іноземною валютою фізичних осіб. Відтак, оспорюваний кредитний договір відповідно до ст.ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. В кредитному договорі не зазначено, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій. Всупереч вимогам п. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст.ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору № 11252086000 від 14 листопада 2007 року відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Таким чином, відповідачем було допущено істотне порушення прав позивача, як споживача фінансових послуг, через невиконання банком вимог закону щодо надання повної, своєчасної та достовірної інформації про послугу, що є предметом договору, у зв`язку з чим позивач був позбавлений можливості належним чином оцінити властивості такої послуги та можливі негативні для нього наслідки, що можуть настати внаслідок її отримання. Крім того, сукупна вартість договорів у гривні на момент підписання споживачем оспорюваного договору не була повідомлена і також вона не має уявлення про цю істотну умову договору на даний момент. Графік платежів був наданий банківськими установами і складений у іноземній валюті, але в ньому не видано, скільки споживач повинен платити у гривнях. Цей графік також не враховує суму страхових платежів, банківських комісій, при придбанні споживачем валюти на погашення кредиту тощо. Тобто остаточна ціна споживчого кредиту залишається для споживача невідомою. Не надано було інформації споживачам щодо податкового режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживачі мають право, або відомості про те, у кого вони можуть одержати відповідну інформацію. Вимога надати споживачам переваги та недоліки запропонованої схеми кредитування не виконана взагалі. Ці факти є прикладом нечесної та агресивної підприємницької практики, коли споживачів вводять в оману стосовно істотних умов договору, п.п. 1 п. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, згідно п. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 02 вересня 2015 року відкрито провадження у справі /т. 1, а.с.19/. Ухвалою Кіровського районного суду міста Кіровограда від 06 квітня 2016 року по справі призначено судово-економічну експертизу, проведення якої доручено Київській незалежній судово-експертній установі, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи /т. 2, а.с.193-195/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 19 липня 2017 року провадження по справі відновлено та призначено розгляд справи /т. 3, а.с.235/. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким, зокрема, Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Згідно п.9 ч.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 січня 2018 року визначено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження, призначено підготовче засідання /т. 4, а.с.6-7/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2018 року закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті в судовому засіданні /т. 4, а.с.52-53/. 23 березня 2016 року представником відповідача подано до суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідно якої вказано, що договір про надання споживчого кредиту №11252086000 між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено 14 листопада 2007 року. Позовна заява була подана позивачем та прийнята Кіровським районним судом м. Кіровограда 02 вересня 2015 року, в зв`язку з чим вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду /т. 2, а.с.155-156/. 06 лютого 2018 року від представника відповідача Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» до суду надійшли письмові заперечення, відповідно яких вказано, що 14 листопада 2007 року між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11252086000. Відповідач надав позивачу кредит в іноземній валюті в сумі 35 600 доларів США, а позивач зобов`язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 14 листопада 2037 року. Відповідно до п.п. 1.1., 1.2.2 кредитного договору позивач зобов`язався належним чином прийняти, використовувати і повернути кредит у повному обсязі в терміни та розрізах, що встановлені графіком погашення кредиту, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором перед позивачем, надавши кредит у розмірі 35 600 доларів США. При укладенні кредитного договору, між позивачем та відповідачем додержані всі загальні вимоги, які встановлені ст. 203 ЦК України, Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Законом України «Про захист прав споживачів». Позичальник свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті - доларах США, кредитний договір № 11252086000 від 14 листопада 2007 р. засвідчений особистим підписом позичальника. Також, під час підписання даного кредитного договору, позивач мав можливість ознайомитись з умовами та відмовитись від його підписання, якщо його не задовольняли умови укладення кредитного договору. Позичальник також не був обмежений отримати кредит у національній валюті - гривні або звернутися для отримання кредиту до іншої банківської установи. У п. 7.12 розділу 7 договору позивач своїм підписом підтвердив згоду з умовами договору, свої права та обов`язки за договором і погодився з ними, підтвердив свою здатність виконувати умови договору, а також те, що всі умови договору йому зрозумілі та є справедливими по відношенню до нього, що перед його укладенням отримав від відповідача інформаційний лис згідно вимог чинного законодавства України, зокрема Закону України «Про захист прав споживачів». Порушення чинного законодавства України при укладенні кредитного договору відсутнє. Протягом строку чинності договору позивач вчиняв дії, спрямовані на його виконання, зокрема здійснював платежі за договором у валюті договору - доларах США, що також засвідчує згоду позивач з умовами оспроюваного договору. Перед укладанням кредитного договору банком, в порядку Закону України «Про захист прав споживачів» надано позичальнику інформаційний лист, що підтверджується підписанням позичальника кредитного договору. В день укладення договору позичальником отримано додаток №2 до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту», що є невід`ємною частиною договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року, що підтвердив власним підписом. 24 грудня 2001 року Національним банком України видано АКІБ «УкрСиббанк» банківську ліцензію №75 на право здійснювати банківські операції, в тому числі щодо розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, та письмовий дозвіл №75-2 від 19 листопада 2002 року з додатком до нього на право здійснювати операції з валютними цінностями. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, позичальник прийняв на себе певні ризики, на випадок зміни валютного курсу та в момент кредитного укладення договору не мав будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане. Вважає, що позивачем [PERSON] пропущено строки звернення до суду, оскільки кредитний договір було укладено 14 листопада 2007 року, а з позовом вона звернулась 02 вересня 2015 року. Вказано, що з метою забезпечення належного виконання зобов`язань [PERSON] за договором про надання споживчого кредиту №11252086000 банком було укладено договір іпотеки від 14 листопада 2007 року, посвідчений приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Панчишиною С.С., запис в реєстрі №1755. Згідно зазначеного договору іпотеки від 14 листопада 2007 року в іпотеку АТ «УкрСиббанк» передано нерухоме майно: квартира загальною площею 57, 05 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченим Панчишиною С.С., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу 14 листопада 2007 року за р. №1743. Зазначено, що судом було доручено проведення експертизи експерту Київської незалежної судово-експертної установи. Експертиза була проведена експертом Віхляєвим О.К., який не мав права здійснювати експертне дослідження, оскільки не є працівником призначеної судом експертної установи. Реальна процентна ставка, значення абсолютного подорожчання кредиту не являється істотними умовами кредитного договору й не впливають на такі його істотні умови, як річна процентна ставка та сума кредиту, про які домовились сторони, укладаючи договір, а тому розрахунок цих значень - вірний або невірний не свідчить про наявність ознак обману. Висновок судової економічної експертизи №2206 від 05 квітня 2017 року доводи позовної заяви не підтверджує, а відзив банку проти позову не спростовує, оскільки висновок не доводить ні навмисність в діях банку стосовно обставин, що мають істотне значення, ні - замовчення банком обставин, які могли перешкоджати позивачу вчиненню правочину. Суду надано докази, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови, відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, у додатках до кредитного договору «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» та «Тарифи банку», які підписані позивачем, міститься повна інформація стосовно умов кредитування /т. 4, а.с.11-27/. 23 травня 2018 року від представника позивача надійшли письмові пояснення, відповідно яких вказано, що позивач про порушене право дізнався коли звернувся до фахівця права, тому позивач і подала позов з моменту коли їй стало відомо про порушене право і строк позовної давності застосовується лише з даної дати і не пропущеним. Під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об`єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банк, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах, кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях відповідача. Вважає, що Національний банк України на момент видачі ліцензії, не надав відповідачу право здійснювати кредитування в іноземній валюті /т. 4, а.с.40-47/. Позивач в судове засідання не з`явилась. Повідомлялась належним чином. Причини неявки суду невідомі. Представник відповідача в судове засідання не з`явився. Надав заяву в якій просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, в межах наданих доказів, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про захист прав споживача кредитних послуг, шляхом визнання кредитного договору недійсним не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або спорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права чи інтересу, обравши передбачений законом або умовами договору спосіб захисту. Згідно частини 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у справі, яка розглядається в порядку цивільного судочинства, повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до статті 13 ЦПК України учасник справи, на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета спору, а суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбаченому цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 14 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] , укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11252086000, згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» № 514-VІ від 17.09.2008 року внесено зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». За положеннями ЦК України та Закону України «Про акціонерні товариства» дані зміни не є реорганізацією або ліквідацією юридичної особи АКІБ «УкрСиббанк». Відповідно до умов кредитного договору, банк зобов`язався надати позичальнику кредиті кошти (кредит) в іноземній валюті, долар США, в сумі 35 600,00 доларів США, що дорівнює еквіваленту 179 780 грн. за курсом НБУ на день укладення договору, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у даному договорі. При цьому сторони обумовили, що гривневий еквівалент суми кредиту зазначається в договорі лише в разі надання банком кредиту в іноземній валюті. Надання кредиту здійснюється у наступний термін: 14 листопада 2007 року. В свою чергу, позичальник зобов`язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку №1 до Договору (якщо сторонами визначено такий графік погашення та укладено додаток №1 до договору), але в будь-якому випадку не пізніше 14 листопада 2037 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов цього договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. За користування кредитними коштами протягом перших 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 12,90 % річних. Сторони домовились, що за умовами Кредитного договору може бути встановлений новий розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання будь - якої з обставин, передбачених ч. 1 п. 5.2. договору. Нарахування процентів за цим договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця методом «факт/360» відповідно до вимог чинного законодавства України. Період нарахування процентів згідно умов цього договору починається з дня фактичного надання кредитних коштів, якщо умовами пунктів 1.3.2, 5.2 договору не передбачено іншу дату початку нарахування процентів, а в наступному - з першого календарного дня поточного місяця, і закінчується останнім календарним днем поточного місяця. При цьому, проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані банком позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність банку відповідно до умов договору. Позичальник згідно умов договору в день видачі першого траншу сплачує банку у національній валюті комісію за надання кредиту у розмірі еквівалентному сумі 20,00 доларів США за курсом Національного банку України станом на дату видачі першого траншу за договором. Розділом 2 Кредитного договору передбачено умови забезпечення кредиту, згідно яких з метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника перед банком приймається застава нерухомості (будівлі/споруди/приміщення), а саме: трикімнатної квартири, загальною площею 57,05 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є власністю [PERSON] , код за ДРФО [NUMBER] . Порука, а саме: порука [PERSON] , код за ДРФО [NUMBER] . Сторони також погодили права та обов`язки сторін, відповідальність сторін, порядок зміни процентної ставки, порядок дострокового повернення кредиту за вимогою банку. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» (Іпотекодержатель) та [PERSON] 14 листопада 2007 року укладено іпотечний договір, який посвідчений Панчишиною С.С., приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу за реєстровим № 16755. За умовами п. 1 іпотечного договору, іпотекодавець передає в іпотеку нерухоме майно- квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 6.1. іпотечного договору, цей договір підлягає нотаріальному посвідченню і діє з моменту нотаріального посвідчення до повного виконання зобов`язань за договором, що обумовлюють основне зобов`язання /т.2, а.с.30-33/. 14 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду №1 до договору про надання споживчого кредиту №11252086000 від 14 листопада 2007 року /т. 2, а.с.10/. 14 листопада 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір поруки № 11252086000-П. За умовами вказаного договору поручитель [PERSON] зобов`язався перед кредитором відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобов`язань перед кредитором, що виникли з кредитного договору № 11252086000 від 14 листопада 2007 року /т. 2, а.с.27/. Згідно ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У випадках, передбачених законодавством, право сторін визначати умови договору на власний розсуд може бути обмежено. Зокрема, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено особливі вимоги щодо умов договору споживчого кредиту та порядку його укладення. На договори поширюється презумпція правомірності правочину, встановлена ст. 204 ЦК України, яка може бути оспорена в судовому порядку. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, закріплені у ст. 203 ЦК України. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч. 1 ст. 215 ЦК України). Враховуючи, що позивач в позові навела кілька самостійних підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, суд оцінює їх окремо. Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України. Так, статтею 227 ЦК України визначено, що правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 192 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93 визначено, що Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Відповідно до статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» до банківських послуг належать операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Пунктом 2.3 Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 17 липня 2001 року № 275, передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки мають права здійснювати, зокрема, операції з валютними цінностями. Банк, як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (стаття 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»). Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію, письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» вважається генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Як вбачається із справи, 02 грудня 2001 року Національним банком України видано Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» банківську ліцензію № 75 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та пунктами 5 - 11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (т.с. 1, а.с. 56), а 19 листопада 2002 року Національний банк України видав Акціонерному комерційному інноваційному банку «УкрСиббанк» дозвіл № 75-2 з додатком, який містить перелік операцій, які має право здійснювати цей банк серед яких, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України (т.с. 1, а.с. 57, 57а). Вказані документи, надані відповідачем до суду, являються належними і допустимими доказами цих обставин. Отже, Акціонерний комерційний інноваційний банк «УкрСиббанк», як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» від 15 лютого 2011 року № 3024-VI є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету). Статтею 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов`язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ст. 533 ЦК України). Таким чином, законодавством визначено право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу, а також наявність у відповідача, який на час укладення з позивачем оспорюваного кредитного договору діяв на підставі банківської ліцензії та дозволу Національного банку України на розміщення іноземної валюти на внутрішньому валютному ринку, а також відсутність законодавчої заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку про наявність у банку, на той час, права надавати споживчий кредит в іноземній валюті та вимагати його повернення, а також процентів за користування кредитними коштами в іноземній валюті. Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-УІ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», згідно з якими ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється, набрав чинності лише 16 жовтня 2011 року, який, відповідно до пунктів 1, 2 його Прикінцевих положень набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, а його дія не поширюється на кредитні договори, укладені до набрання ним чинності. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За таких обставин суд вважає недоведеними та безпідставними заявлені позивачем позовні вимоги про визнання укладеного між нею і відповідачем по справі кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України, а також з огляду на те, що сама позивач з умовами кредитування (вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті) погодилась. Щодо визнання недійсним правочину з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України та ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач вказувала на те, що банк не дотримався вимог статей 11, 15 Закону України «Про захист прав споживачів» і не надав їй на час підписання оспорюваного кредитного договору інформацію про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність, а також про пропоновану банком послугу, що є предметом договору. Це, за твердженням позивача, позбавило її можливості належним чином оцінити властивості банківської послуги та можливі негативні наслідки від її отримання. За змістом частин 1, 4 ст. 91 ЦК України цивільна правоздатність зареєстрованої відповідно до закону юридичної особи презумується. Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії). Як зазначалося вище, на час укладення оспорюваного кредитного договору відповідач мав передбачені законодавством дозволи (ліцензію) на здійснення кредитування фізичних осіб в іноземній валюті. Отже, його цивільна правоздатність на укладення оспорюваного договору позивачем не спростована. Зі змісту преамбули кредитного договору та іпотечного договору вбачається, що ці договори від імені банку укладено виконуючим обов`язки начальника Відділення АКІБ «УкрСиббанк» № 566 [PERSON] , який діяв на підставі статуту, Положення «Про Відділення № 566 АКІБ «УкрСиббанк» та довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полежаєвою Н.П. 18 квітня 2007 року за реєстраційним № 2724. Дійсність довіреності, на підставі якої діяв [PERSON] від імені банку, ніким не оспорена, відомості про те, що на час укладення договору ця довіреність була скасована або втратила чинність відсутні. Відповідач не заперечує повноваження свого представника на укладення кредитного договору від його імені. Після укладення договору банк виконав умови договорів, а тому будь-які сумніви у дієздатності відповідача чи особи, яка уклала від імені банку договори є безпідставними. Цивільна правосуб`єктність відповідача не була обмежена, в тому числі щодо укладення кредитного договору з позивачем. Укладаючи з банком вказаний договір, позивач не мала сумніву у здатності відповідача на вчинення таких правочинів, а тому її доводи про те, що неповідомлення її банком про наявність у нього цивільної дієздатності та правоздатності на укладення договорів стало перешкодою у прийнятті нею правильного рішення та ввело її в оману є безпідставними. Позивач також посилалася на те, що кредитний договір не містить детального розпису сукупної вартості кредиту, а надана їй банком інформація не містить повних відомостей про запропонований банком продукт, та банк не попередив її про можливі валютні ризики, що суперечить положенням ст.ст. 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, що свідчить про несправедливі умови договору та нечесну підприємницьку практику банку. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, далі - Закон) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Порядок виконання банківськими установами вимог ч. 2 ст. 11 Закону деталізовано у Правилах надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Згідно змісту пунктів 2.1, 2.4. Правил банки зобов`язані перед укладенням договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про банківську установу, умови кредитування, а також орієнтовну вартість кредиту. Банки зобов`язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з наведеною інформацією. Відповідно абз. 2 ч. 2 ст. 11 Закону у разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону, а саме: розірвання договору, відшкодування збитків, штраф. Згідно ч. 5 ст. 11 Закону до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача (ч. 2 ст. 18 Закону). Пунктом 10 ч. 3 ст. 18 цього Закону встановлено, що несправедливими є умови договору про установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом частин 5, 6 ст. 18 Закону, якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому. Крім того, ст. 19 Закону заборонена нечесна підприємницька практика, яка включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Заперечуючи проти позову, відповідач надав суду докази виконання ним вимог законодавства про ознайомлення в письмовій формі з умовами кредитування та орієнтовною вартістю кредиту , що підтверджується її особистим підписом а також записом у анкеті - заяві про надання повної інформації у письмовій формі про усі умови кредитування. Вказані документи, в їх сукупності, містять інформацію, передбачену Законом та Правилами. Ці дані давали позивачу можливість визначити розмір своїх витрат на виконання його зобов`язань за договором. Тому, обставини справи не дають підстав вважати, що позивач була позбавлена достатньої і достовірної інформації для прийняття нею вільного і свідомого вибору щодо укладання із банком кредитного договору. Таким чином твердження позивача, з посиланням на ст. 11, ст. 18, п. 1 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», про ненадання їй попередньої інформації про кредит, несправедливі умови договору та нечесну і агресивну підприємницьку практику є безпідставними. Разом з цим, суд відхиляє також твердження позивача про несправедливість умов договору внаслідок покладання на неї тягаря від знецінення національної валюти відносно валюти договору так, як оспорюваний кредитний договір не містить умов щодо покладення такої відповідальності на будь-яку із його сторін, а фактичне знецінення національної валюти, у якій формуються доходи позивача, відноситься до звичайних ризиків позичальника, які вона мала усвідомлювати при укладенні договору. Враховуючи вищевикладене, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, у тому числі у відповідача була відповідна банківська ліцензія на видачу кредиту у валюті, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, умови кредитного договору викладені чітко та з наявністю повної інформації стосовно умов кредитування; позивач підписала кожну сторінку кредитного договору, а також загальну вартість кредитування, графік погашення кредиту, сертифікат, анкету - заяву, на момент укладення договору та протягом 8 років з дня його укладення не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору, та виконувала його умови. Таким чином, суд вважає, що заявлені вимоги в даному випадку не можуть бути задоволеними, оскільки відсутні підстави для визнання кредитного договору недійсними, а відтак позов є безпідставним та необґрунтованим. Позивач не довів своїх позовних вимог, що є його процесуальним обов`язком (ст. ст. 81 ЦПК України). Разом з цим, висновком експерта за результатами проведення судово-економічної експертизи від 25 квітня 2017 року № 2206 встановлено, що згідно п. 1.3.1 договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року встановлена процентна ставка у розмірі 12,90% річних. Згідно даних додатку №2 «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» до договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року реальна процентна ставка становить 14,45%, абсолютне значення подорожчання кредиту ставить 73520,76 дол. США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, встановлено: реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року складає 14,62 % та є вищою від визначеної договором реальної процентної ставки та процентної ставки за користування кредитом; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року складає 73920,18 дол. США та є вищим від визначеного договором. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів, при виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США, за період з 14 листопада 2017 року по 06 квітня 2016 року з застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 06 квітня 2016 року, встановлено: реальна процентна ставка на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року складає 31,59%; абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення договору про надання споживчого кредиту № 11252086000 від 14 листопада 2007 року складає 1302399,03 грн. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів встановлено: щомісячні платежі (в т.ч. заборгованість за кредитом, процентами за користування кредитом, комісією, страховими платежами та іншими платежами), передбачені умовами договору про надання споживчого кредиту №№11252086000 від 14 листопада 2007 року складають від 96,40 дол. США до 598,99 дол. США. За результатами експертизи, в межах наявних матеріалів встановлено: при здійсненні позичальником платежів за офіційним курсом НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 14 листопада 2007 року по 06 квітня 2016 року щомісячні платежі по договору про надання споживчого кредиту №11252086000 від 14 листопада 2007 року складають від 1594,60 грн. до 10415,48 грн. В межах наявних матеріалів, оформлення банком інформації про умови кредитування, під час укладення договору про надання споживчого кредиту №11252086000 від 14 листопада 2007 року, виконано з недотриманням Закону України «Про захист прав споживачів» (т. 3, а.с.202-214). Однак, суд не бере до уваги вище вказаний висновок експертизи, оскільки встановлені у ньому обставини самі по собі не можуть слугувати підставою для визнання недійсними оспорюваних правочинів. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 березня 2018 року у справі № 405/2823/15-ц. Вимоги позову щодо визнання недійсним договору іпотеки від 14 листопада 2007 року, виключення з реєстру обтяжень та заборон відчуження запис про обтяження та заборону відчуження нерухомого майна за договором іпотеки від 14 листопада 2007 року, зобов`язання ПАТ «УкрСиббанк» повернути [PERSON] у натурі все, що отримав ПАТ «УкрСиббанк» на виконання умов за кредитним договором № 11252086000 від 14 листопада 2007 року обґрунтовані позивачем недійсністю кредитного договору. Оскільки не вбачається підстав для визнання недійсним кредитного договору, то відсутні і підстави для застосування правових наслідків недійсності правочину. При ухваленні рішення не вирішуються питання про застосування до позовних вимог строків позовної давності з урахуванням заяви відповідача, оскільки в задоволенні позову відмовлено у зв`язку з безпідставністю, а в межах строків позовної давності підлягає захисту тільки порушене право. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати по справі компенсувати за рахунок держави. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed