Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

У серпні 2016 році [PERSON] (далі - позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» (далі - відповідач) про визнання недійсним пунктів договору та стягнення коштів. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 29 липня 2008 року між позивачем та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11377435000, за умовами якого АТ «УкрСиббанк» надав, а позивач прийняв кошти в розмірі 56 317,00 доларів США для придбання автомобіля [NUMBER] та передав цей автомобіль в заставу банку. На виконання умов кредитного договору, 25 квітня 2014 року між позивачем та АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» був укладений договір страхування наземного транспорту № 3688647. 03 червня 2014 року автомобіль був викрадений, що відповідно до п.15.2. договору страхування є страховим випадком. Позивачкою на виконання умов договору страхування було надано відповідачу відповідні документи згідно розділу 19 вказаного договору. У листі № 6452/12/Цв від 30 липня 2014 року відповідач повідомив позивачку, що після перевірки поданих документів буде прийняте рішення щодо визнання заявленого випадку страховим та здійснення виплати страхового відшкодування. Проте, свої зобов'язання щодо виплати відшкодування відповідач не виконав, мотивуючи це тим, що умовою для проведення виплат є укладення договору про передачу прав власності (абандон). Запропонований відповідачем проект договору про передачу прав власності (абандон) є неприйнятним для позивача, так як порушує сам принцип абандону та містить положення, які суперечать умовам укладеного договору страхування. Так, п.20.6. договору страхування передбачено, що обов'язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення між Страховиком і Страхувальником угоди, відповідно до якої Страхувальник зобов'язується у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього Страховику або його представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. Позивач вчинив дію, направлену на набуття цивільних прав і обов'язків для нього та відповідача шляхом заявлення абандону, що підтверджується письмовою заявою позивачки від 25.12.2014р. Таким чином, відмова відповідача у виплаті страхового відшкодування на тій підставі, що між сторонами не укладено двосторонній договір є неправомірною та суперечить умовам укладеного договору страхування. Водночас, пунктами 23.3 та 23.4. договору страхування визначено, що у разі виникнення між сторонами договору судового спору щодо визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування не нараховується пеня та інші санкції, передбачені діючим законодавством України (інфляційні нарахування, штрафи, 3% річних та інші) за неналежне виконання зобов'язань, а також визначено, що до правовідносин, що регулюються даним договором застосовується виключно пеня, передбачена умовами договору, а саме 0,01% від суми несвоєчасно виплаченого страхового відшкодування за кожен робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування, та не застосовується неустойка (пеня) передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими законами. Позивач вважає відповідні пункти договору страхування несправедливими, а отже такі пункти мають визнаватись недійсними і не мають жодної юридичної сили. Враховуючи викладене, у зв'язку з невиконанням відповідачем своїх зобов'язань до нього відповідно до вимог ст. 625 ЦК України має бути застосована відповідальність у вигляді стягнення трьох відсотків річних та інфляційного збільшення суми заборгованості в межах загального строку позовної давності. Крім того, позивачу було завдано збитків в сумі 12 292,13 грн. завданих в результаті виплати відсотків за користування кредитом за період, коли мала бути виплачена сума страхового відшкодування і погашено кредит, та моральної шкоди у вигляді моральних страждань, які виразилися в незаконній відмові виконувати умови укладеного договору страхування, що спричинило позивачу душевні страждання і переживання. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог Позивачка просила: - визнати недійсними пункт 23.3 та пункт 23.4 договору страхування наземного транспорту № 3699647/05АВ від 25.04.2014р., укладеного між [PERSON] та Акціонерним товариством «Страхова компанія «АХА Страхування»; - стягнути з Акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» на користь [PERSON] 421 133,53 грн., з яких: 176 415,34 грн. страхового відшкодування, 165 780,19 грн. інфляційного збільшення суми боргу; 16 645,87 грн. - 3% річних, 12 292,13 грн. збитків; 50 000,00 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив та просив відмовити в його задоволенні. Підтримав письмові заперечення, в яких зазначено, зокрема, що [PERSON] є неналежним позивачем по справі, оскільки вигодонабувачем за договором страхування визначено АТ «УкрСиббанк». Окрім того, незважаючи на умови Договору страхування щодо необхідності попереднього підписання договору про передачу прав для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення, та неодноразові повідомлення Позивача про необхідність укладення відповідного договору, договір про передачу права не було підписано Позивачем, тобто має місце невиконання Позивачем обов'язків, передбачених договором страхування. Також, Договір про передачу права власності на ТЗ Страховику або його представнику має бути укладено шляхом підписання між Страховиком та Страхувальником, та містити всі істотні умови, які необхідні для врегулювання заявленої події та взаємовідносин після знайдення ТЗ, в той час, як зазначені умови не передбачені односторонньою заявою Позивача про абандон адже не містять істотних умов, перш за все про дані застрахованого ТЗ, від прав на який відмовляється Страхувальник, ні посилання на Договір страхування та ін., тому дана заява не є та не може бути угодою, яка визначена положеннями п.20.6. договору страхування. Крім того, відповідно до п.21.4.13. договору страхування Страховик не відшкодовує та не включає до розрахунку суми страхового відшкодування непрямі збитки, викликані страховим випадком (зокрема, моральна шкода, суми за кредитними зобов'язаннями тощо). Разом з тим, перед підписанням Договору страхування Позивач був ознайомлений з Правилами страхування, що підтверджується його підписом в Договорі, під час укладення Договору страхування, сторонами за взаємною згодою було погоджено умови договору, [PERSON] як страхувальник мала можливість вивчати зміст Договору, обов'язки страхувальника за договором, та у випадку непогодження з окремими пунктами Договору, висловити свою думку з цього приводу, запросити роз'яснення його умов, чи відмовитись від укладення Договору, або, в подальшому у випадку підписання - у порядку передбаченому законодавством ініціювати внесення змін до Договору чи його припинення. Твердження позивача про наявність підстав вважати п.п.23.3. та 23.4. Договору недійсними на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необгрунтованими та безпідставними, оскільки Позивачем не було доведено наявність істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків на шкоду споживача та не надано належних та допустимих доказів недодержання в момент укладення Договору вимог, які встановлені ч.ч.1, 5 ст.203 ЦК України. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 29 липня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11377435000, за умовами якого Банк зобов'язується надати Позичальнику, а Позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути Банку кредиту кошти (кредит) в сумі 56 317,00 доларів США та сплатити плату за кредит в порядку і на умовах, визначених Договором. У забезпечення виконання усіх грошових зобов'язань в повному обсязі Позичальника за договором, позичальник передає в заставу, а Банк приймає транспортний засіб марки Mazda, модель СХ-9, рік випуску 2008, колір чорний, тип ТЗ легковий універсал, державний номер [NUMBER]. На виконання умов кредитного договору, між Позивачем та АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» було укладено Договір страхування наземного транспорту № 3688647 від 25.04.2014р., згідно якого Страховик застрахував транспортний засіб Позивача Mazda CX9, реєстраційний номер [NUMBER], 2008 року випуску за страховими ризиками: Викрадення, Збитки внаслідок ДТП, Збитки внаслідок інших подій, страхова сума 182 000,00 грн., норматив знецінення ТЗ за період страхування 10,00%, франшиза за ризиком «Викрадення» - 2,00% від страхової суми, термін дії договору з 26.04.2014р. до 25.04.2015р., вигодонабувач за договором: АТ «УкрСиббанк» на підставі 127088 29.07.2008р. 0011447146000 (а.с.29-34 т.1). З матеріалів справи вбачається, що 03.06.2014р. застрахований транспортний засіб було викрадено, в зв'язку з чим [PERSON] звернувся до АТ «СК «АХА Страхування» з Повідомленням про настання події, що має ознаки страхового випадку та заяви на виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування транспортного засобу (а.с.207-210 т.1). Відповідно до п.п.20.1., 20.2 Договору страхування страхове відшкодування виплачується Страховиком згідно з Договором на підставі Повідомлення про подію, письмової заяви Страхувальника (його правонаступника, Вигодонабувача) про виплату страхового відшкодування і Страхового акту, який складається Страховиком. Страхове відшкодування сплачується Страхувальнику тільки після того, як повністю будуть встановлені причини та розмір збитку. Страхувальник зобов'язаний надати страховику усі необхідні документи та/або інформацію, що підтверджують причини та розмір збитку, перелік яких наведено в розділі 19 Договору. Згідно п.20.14. Договору страхування при визнанні Страховиком події «страховим випадком», страхове відшкодування виплачується протягом 10-ти робочих днів з дня складання страхового акту особі, вказаній у листі Вигодонабувача. Якщо Вигодонабувачем виступає Банк на підставі кредитного договора та/або договору застави, то розмір страхового відшкодування, яке сплачується Вигодонабувачу, не повинен перевищувати обсягу невиконаних зобов'язань Страхувальника за кредитним договором, включаючи заборгованість за кредитом та плату за його використання, залишок сплачується Страхувальнику. Взаємовідносини між Страхувальником та Вигодонабувачем оформлюються актами взаєморозрахунків. Згідно довідки АТ «УкрСиббанк» № 58-4-2/26/64 від 10 березня 2016 року станом на цей день (10.03.2016р.) у Позивачки немає простроченої заборгованості по основному боргу та процентам за Кредитним договором № 11377435000 від 29.07.2008р. (а.с.192-198 т.1). Пунктом 20.4. договору страхування визначено, що виплата за ризиком «Викрадення» здійснюється лише за умови початку кримінального провадження згідно з чинним законодавством та внесення відомостей про незаконне заволодіння ТЗ до Єдиного реєстру досудових розслідувань, але не раніше ніж через 2 (два) місяці після отримання необхідних документів та/або інформації згідно з розділом 19 Договору. У разі настання страхової події за ризиком «Викрадення» страхове відшкодування виплачується в розмірі страхової суми (з урахуванням умов п.20.24 договору) за вирахуванням суми знецінення транспортного засобу за період страхування (п.11 та п.24.2.14 Договору) та встановленої згідно з розділом 12 Договору франшизи (п.20.5. Договору). Пунктом 23.3. Договору страхування визначено, що сторони домовилися, що в разі виникнення між ними судового спору щодо відмови у виплаті страхового відшкодування та/або визнання події страховим випадком та/або щодо розміру страхового відшкодування на період до вступу судового рішення в законну силу не нараховується пеня та інші санкції, передбачені діючим законодавством України (інфляційні нарахування, штрафи, 3% річних та інші) за неналежне виконання зобов'язань. Згідно п.23.4. Договору страхування сторони домовились, що до правовідносин за цим Договором застосовується виключно пеня передбачена умовами договору та не застосовується неустойка (пеня) передбачена Законом України «Про захист прав споживачів» та іншими законами. Позивач просить визнати п.п.23.3., 23.4. Договору страхування недійсними на підставі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки відповідні положення є несправедливими, а отже не мають жодної юридичної сили. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. Відповідно до п. 8 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про страхування» добровільне страхування це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. На цих правових підставах конкретні умови страхування визначаються сторонами при укладенні договору добровільного страхування. Водночас, згідно ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема свобода договору. Так, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі статті 16 Закону України «Про страхування», стаття 979 ЦК України договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, відповідно до якої страховик бере на себе зобов'язання в разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Отже, за своєю правовою природою договір страхування є договором про надання послуг. Відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. А відповідно до пункту 22 статті 1 цього ж Закону споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Таким чином, на підставі аналізу вищевказаних правових приписів та урахуванням пункту 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1996 року № 5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», можна зробити висновок, що до відносин, які регулюються нормами Закону України «Про захист прав споживачів», належать, зокрема, відносини, які виникають при укладенні договору страхування. У частині п'ятій статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» установлено, що в разі якщо виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня в розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. Одночасно законодавством, що регулює правовідносини у сфері страхування, визначено, що в разі несплати страховиком страхувальникові або іншій особі страхової виплати страховик зобов'язаний сплатити неустойку в розмірі, встановленому договором або законом (статті 992 ЦК України). А згідно з частиною четвертою статті 16 Закону України «Про страхування» однією з істотних ознак договору страхування є визначення в ньому відповідальності за невиконання або неналежне виконання умов договору. На підставі викладеного, можна зробити висновок що положення щодо відповідальності страховика, закріплені в Законі України «Про страхування» та главі 67 ЦК України, є спеціальними нормами права, а в Законі України «Про захист прав споживачів» - загальними. Розмір неустойки як відповідальність страховика за договором страхування має бути визначено у такому договорі. Якщо ж такий розмір не було визначено сторонами в договорі страхування, то до спірних правовідносин застосовується частина п'ята статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи. Отже, на підставі наведених правових приписів, принципу заборони притягати особу двічі за одне й те саме правопорушення, а також правил застосування конкуренції правових норм, за умови, що укладений договір страхування спрямований на задоволення особистих потреб застрахованої особи, страховик несе відповідальність у вигляді розміру неустойки, визначеного в договорі страхування (у разі відсутності визначення розміру в договорі - у розмірі, визначеному в Законі України «Про захист прав споживачів»). Судом установлено, що сторони уклали договір страхування, відповідно до п.23.1. якого страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення виплати страхового відшкодування шляхом сплати Страхувальнику пені в розмірі 0,01% від суми несвоєчасного виплаченого страхового відшкодування за кожний робочий день прострочення здійснення страхового відшкодування. Таким чином, між сторонами укладено договір майнового страхування, за умовами якого передбачено відповідальність страховика за несвоєчасне здійснення страхового відшкодування, отже, в цьому випадку положення пункту 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносини не поширюються, про що і зазначено в п.23.4. Договору страхування. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 638 ЦК України, сторонами договору було досягнуто згоди з приводу усіх суттєвих умов договору, про що свідчить підписи на договорі страхування. Окрім того, відповідно до п.24.9. договору страхування підписанням цього договору страхувальник підтверджує та визнає, що до укладення цього договору на виконання вимог Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» Страховик надав, а Страхувальник отримав та ознайомився зі всією інформацією в обсязі та в порядку, що передбачені ч. 2 ст. 12 Закону; зазначена інформація є доступною в місцях обслуговування страхувальників Страховика та/або на веб сторінці страховика в мережі інтернет axa-ukraine.com., а також є повною та достатньою для правильного розуміння суті фінансових послуг, що надаються Страховиком; вся зазначена інформація та всі умови цього Договору та Правил йому зрозумілі; зазначена інформація та Договір не містять двозначних формулювань та/або незрозумілих Страхувальнику визначень; укладення цього Договору не нав'язане йому іншою особою (в тому числі Вигодонабувачем); цей договір не укладається Страхувальником під впливом помилки, тяжких обставин, примусу, насильства. Суд дійшов висновку, що Позивачка перед підписанням договору мала можливість ознайомитись з усіма умовами договору страхування, в тому числі з умовами договору про відповідальність сторін, зокрема п.п.23.3., 23.4., тому підстави, передбачені ст.ст.203,215,998 ЦК України при укладення договору страхування були відсутні, як і не надано доказів на підтвердження того, що оспорювані пункти договору страхування є несправедливими в розумінні ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», відтак суд вирішив, що договір страхування відповідає вільному волевиявленню, про що свідчать підписи сторін, складений у відповідності до вимог законодавства України, тому позовні вимоги про визнання недійсними п.п.23.3., 23.4. Договору страхування не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про стягнення коштів, суд виходить з наступного. Відповідно до п.20.6. Договору страхування визначено, що обов'язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» є попереднє укладення між Страховиком і Страхувальником угоди, відповідно до якої Страхувальник зобов'язується у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього Страховику або його представнику (оформити абандон). Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. Пунктом 20.7. Договору страхування визначено, що за письмовою заявою Страхувальника та за згодою Страховика, після того, як викрадений транспортний засіб буде знайдено, транспортний засіб повертається Страхувальнику за умови повернення Страховику виплаченого страхового відшкодування. У цьому випадку Страхувальнику на підставі його заяви відшкодовуються збитки, пов'язані з відновленням пошкоджень, завданих транспортному засобу при викраденні. На виконання п.20.6. Договору страхування Відповідачем 14.08.2014р. було надано Позивачу проект Договору про передачу права власності (абандон), предметом якого є відмова Страхувальника від своїх прав на транспортний засіб марки Mazda CX9, реєстраційний номер [NUMBER], номер кузова (шасі, рами) [NUMBER], рік випуску 2008, об'єм двигуна 3726, колір чорний, тип легковий універсал, і передача цих прав Страховикові, та виплата Страховиком після цього страхового відшкодування Страхувальнику, в розмірі 167 297,14 грн. (за вирахуванням суми знецінення Транспортного засобу за період страхування, встановленої у Договорі страхування,, франшизи, суми несплачених платежів) (а.с.35-37 т.1). В подальшому Страховик неодноразово направляв на адресу Позивачки листи, до яких було додано підписану з боку страхової компанії угоду (абандон), в яких зазначав, що укладення відповідної угоди згідно п.20.6. Договору страхування є обов'язковою передумовою для виплати страхового відшкодування (а.с.212-219 т.1). 29 грудня 2014 року [PERSON] надала Відповідачу заяву про абандон від 25 грудня 2014р., в якій зазначила, що у відповідно до п.20.6. Договору страхування Страхувальник - [PERSON] зобов'язується у разі якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати права власності на нього Страховику - АТ «Страхова компанія «АХА Страхування» або його представнику. Витрати на переоформлення транспортного засобу сторони несуть порівну. З урахуванням п.20.7. Договору Страхування Позивачка вважає умови раніше запропонованого Страхувальником договору про передачу права власності неприйнятними (зокрема п.3.4.2., п. 3.4.3., п.2.6. та п.2.5.) та такими, що суперечать суті абандону, та просила протягом десяти днів з дня отримання цієї заяви виплатити страхове відшкодування (а.с.38,220 т.1). Листом вих. № 838/18ЦВ від 26.01.2015р. Відповідач повідомив Позивачку про відсутність правових підстав для виплати страхового відшкодування по події від 03.06.2014р., оскільки, надана Позивачкою «Заява про абандон» вх.№3347 не є Абандоном, наявність якого є обов'язковою умовою для виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» (п.20.6. Договору). Окрім того, пропозиції, протоколи розбіжностей чи проекти Абандону в прийнятній для позивачки редакції на обговорення до Страховика не надходило, тому відповідні дії, АТ «СК «АХА Страхування» розцінює як порушення умов п.20.6. Договору та ухилення від укладення угоди, відповідно до якої Страхувальник зобов'язується, у разі, якщо викрадений транспортний засіб буде пізніше знайдено, передати право власності на нього Страховику або його представнику (оформити абандон) (а.с.39,221-222 т.1). Згідно зі ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону) (ч. 1 ст.8 ЦК України). Так, відповідно до ст. 271 Кодексу торговельного мореплавства страхувальник може заявити страховику про відмову від своїх прав на все застраховане майно (абандон) і отримати повну страхову суму у випадках: 1) пропажі судна безвісти; 2) економічної недоцільності відбудування або ремонту застрахованого судна; 3) економічної недоцільності ліквідації пошкоджень або доставки застрахованого вантажу в місце призначення; 4) захоплення судна або вантажу, застрахованих від такої небезпеки, якщо захоплення триває більше двох місяців. Заява про абандон повинна бути зроблена страховику протягом шести місяців з моменту закінчення термінів (настання обставин), зазначених у статтях 270 і 271 цього Кодексу. Із закінченням шестимісячного терміну страхувальник втрачає право на абандон, але може вимагати відшкодування збитків на загальних підставах (ч.ч.1, 2 ст. 272 Кодексу торговельного мореплавства). Згідно з положеннями ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. З наведеного слідує, що обов'язковою умовою виплати страхового відшкодування за ризиком «Викрадення» сторонами визначено укладення страховиком та страхувальником двостороннього правочину, який за своєю суттю є одностороннім договором, згідно з яким страхувальник бере на себе обов'язок передати права власності на транспортний засіб Страховику або його представнику у випадку, якщо такий буде пізніше знайдено. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування», підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування є: інші випадки, передбачені законом. Пунктом 21.5.6. Договору страхування визначено, що Страховик має право відмовити у виплаті страхового відшкодування в разі, якщо Страхувальник (його представник) не виконав обов'язків, передбачених умовами Договору, окрім п.18.1.12 Договору. Відтак, оскільки позивачкою не подано жодних доказів про виконання нею умов п.20.6 договору страхування, тобто вчинення дій, спрямованих на набуття цивільних обов'язків, оскільки заява про абандон від 25.12.2014р. за своїм змістом не спрямована на набуття цивільних обов'язків та була подана після спливу шести місяців після страхового випадку, суд дійшов висновку, що Позивачкою було порушено умови Договору страхування (п.20.6.), що в свою чергу згідно п.21.5.6. Договору страхування є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, тому суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. З огляду на викладене,

Outcome: dismissed