Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-18 00:00:00

У січні 2014 р. позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог послався на те, що 07.11.2013 р. між ним та відповідачем було укладено договір оренди нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS], літ. Б-1, загальною площею 49 кв.м., літ. В-1, загальною площею 49 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 17,7 кв.м., літ. Г-1, загальною площею 17,7 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 11,6 кв.м.; гараж за адресою: [ADDRESS], літ. З-1, загальною площею 24,0 кв.м.; [ADDRESS], гараж літ. Б-1, загальною площею 16,4 кв.м., гараж літ. Г-1, загальною площею 15,6 кв.м., майстерні літ. Д-1, загальною площею 4,7 кв.м., [ADDRESS], літ. Е-1, загальною площею 53,6 кв.м., а також житловий будинок по [ADDRESS], літ. А-1, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м. Відповідно до умов даного договору сторони домовились до 14.02.2014 р. укласти основний договір оренди зазначеного нерухомого майна. Проте, незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення основного договору, листом від 15.01.2014 р. відповідач повідомив про свою відмову від укладення основного договору оренди, мотивуючи її тим, що нерухоме майно, що є предметом попереднього договору, не зареєстровано в єдиному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а отже позивача не можна вважати його власником. На підставі викладеного просив суд зобов'язати відповідача укласти з ним договір оренди нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS], літ. Б-1, загальною площею 49 кв.м., літ. В-1, загальною площею 49 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 17,7 кв.м., літ. Г-1, загальною площею 17,7 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 11,6 кв.м.; гараж за адресою: [ADDRESS], літ. З-1, загальною площею 24,0 кв.м.; [ADDRESS], гараж літ. Б-1, загальною площею 16,4 кв.м., гараж літ. Г-1, загальною площею 15,6 кв.м., майстерні літ. Д-1, загальною площею 4,7 кв.м., [ADDRESS], літ. Е-1, загальною площею 53,6 кв.м., а також житловий будинок по [ADDRESS], літ. А-1, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м., а також визнати за ним право власності без прийняття в експлуатацію на зазначені нежитлові приміщення. Позивач надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, на задоволені позову наполягає та просить розгляд справи провести без його участі. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день та час його проведення повідомлялася належним чином (а.с. 180), про причини неявки суд не повідомив, що є підставою для розгляду справи за його відсутності у заочному порядку. Третя особа Дніпропетровська міська рада свого представника для участі у судовому засіданні не направила, надала суду заяву про розгляд справи за відсутності представника на підставі матеріалів, що є у справі (а.с. 174). Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 07.11.2013 р. між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено попередній договір оренди нежитлових приміщень за адресами: [ADDRESS], літ. Б-1, загальною площею 49 кв.м., літ. В-1, загальною площею 49 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 17,7 кв.м., літ. Г-1, загальною площею 17,7 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 11,6 кв.м.; гараж за адресою: [ADDRESS], літ. З-1, загальною площею 24,0 кв.м.; [ADDRESS], гараж літ. Б-1, загальною площею 16,4 кв.м., гараж літ. Г-1, загальною площею 15,6 кв.м., майстерні літ. Д-1, загальною площею 4,7 кв.м., [ADDRESS], літ. Е-1, загальною площею 53,6 кв.м., а також житлового будинку по [ADDRESS], літ. А-1, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м. Відповідно до умов даного договору сторони домовились до 14.02.2014 р. укласти основний договір оренди зазначеного нерухомого майна. Проте, незважаючи на погодження сторонами всіх істотних умов укладення основного договору, листом від 15.01.2014 р. відповідач повідомив про свою відмову від укладення основного договору оренди, мотивуючи її тим, що нерухоме майно, що є предметом попереднього договору, не зареєстровано в единому реєстрі прав власності на нерухоме майно, а отже позивача не можна вважати його власником. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у період з 1985 р. по 2005 р. побудував спірне нерухоме майно за адресами: [ADDRESS], літ. Б-1, загальною площею 49 кв.м., літ. В-1, загальною площею 49 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 17,7 кв.м., літ. Г-1, загальною площею 17,7 кв.м.; [ADDRESS], літ. В-1, загальною площею 11,6 кв.м.; гараж за адресою: [ADDRESS], літ. З-1, загальною площею 24,0 кв.м.; [ADDRESS], гараж літ. Б-1, загальною площею 16,4 кв.м., гараж літ. Г-1, загальною площею 15,6 кв.м., майстерні літ. Д-1, загальною площею 4,7 кв.м., [ADDRESS], літ. Е-1, загальною площею 53,6 кв.м., а також житловий будинок по [ADDRESS], літ. А-1, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м. Згідно технічної документації, по [ADDRESS] наявна нежитлова будівля літ. Б-1, загальною площею 49 кв.м.; [ADDRESS], розташована нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею площею 17,7 кв.м., літ. Г-1, загальною площею 17,7 кв.м.; [ADDRESS] наявна нежитлова будівля літ. В-1, загальною площею 11,6 кв.м.; по [ADDRESS] розташований гараж літ. З-1, загальною площею 24,0 кв.м., [ADDRESS] наявний гараж літ. Б-1, загальною площею 16,4 кв.м., гараж літ. Г-1, загальною площею 15,6 кв.м., майстерня літ. Д-1, загальною площею 4,7 кв.м., в [ADDRESS], гараж літ. Е-1, загальною площею 53,6 кв.м., а також житловий будинок по [ADDRESS], літ. А-1, загальною площею 17,4 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м. Оскільки, як вбачається з позовної заяви і не спростовується наявними у справі доказами, для їх будівництва не були отримані відповідні дозволи та узгодження, а також не був складений проект, це майно належить вважати самовільним будівництвом, що зазначено у технічних паспортах. Відповідно до технічних висновків від 2013 р., складених спеціалістами ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут», ліцензія АВ № 558538 від 22.09.2010 р., дійсна до 22.09.2015 р., основні несучі конструкції спірного нерухомого майна за адресами: [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS]; [ADDRESS] знаходяться у нормальному робочому стані, інструментального обстеження не потребує, основні конструктивні елементи в робочому стані, без слідів деформацій та пошкоджень, об'ємно-планувальні і конструктивні рішення нежитлової будівлі виконані відповідно до вимог ДБН В.2.2-15-2005 та ін. діючих екологічних, протипожежних, санітарних норм та забезпечують надійну та безпечну для людей експлуатацію нежитлової будівлі відповідно до його функціонального призначення. Відповідно до технічного висновку від 2013 р., складеного спеціалістами ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут», ліцензія АВ № 558538 від 22.09.2010 р., дійсна до 22.09.2015 р., основні несучі конструкції житлового будинку садибного типу по [ADDRESS], знаходяться в нормальному робочому стані та згідно класифікації, відповідають категорії К-1, житловий будинок відповідає основним вимогам санітарно-гігієничних норм, освітлення та інсоляції, протипожежним нормам, які застосовуються до житлових приміщень. Відповідно до технічного висновку від 2014 р., складених спеціалістами ТОВ «Дніпропетровський проектно-конструкторський технологічний інститут», ліцензія АВ № 558538 від 22.09.2010 р., дійсна до 22.09.2015 р., основні несучі конструкції спірного нерухомого майна за адресою: [ADDRESS], знаходяться у нормальному робочому стані, інструментального обстеження не потребує, основні конструктивні елементи в робочому стані, без слідів деформацій та пошкоджень, об'ємно-планувальні і конструктивні рішення нежитлової будівлі виконані відповідно до вимог ДБН В.2.2-15-2005 та ін. діючих екологічних, протипожежних, санітарних норм та забезпечують надійну та безпечну для людей експлуатацію нежитлової будівлі відповідно до його функціонального призначення. Аналізуючи фактичні обставини справи, суд приходить до наступного. Так, згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Згідно ч. 2 ст. 793 ЦК України, договір найму домоволодіння або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню. Враховуючи вищевикладене, попередній договір оренди спірного нерухомого майна при його укладанні повинен був нотаріально посвідчуватись, оскільки ст. 203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. На підставі цього, укладений між сторонами попередній договір оренди об'єкту нерухомого майна є нікчемним. За таких обставин, суд вважає за необхідне у задоволенні позовних вимог щодо зобов'язання відповідача укласти з позивачем договір оренди спірного нерухомого майна - відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання права власності на спірне нерухоме майно, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила, (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше вважається самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затверджено проекту, або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З урахуванням положень зазначених норм, а також приймаючи до уваги, що будівництво спірного нерухомого майна було проведено позивачем за власні кошти, порушення прав інших осіб у спірних правовідносинах не вбачається і сторони на такі обставини не посилалися, суд вважає позовні вимоги в частині визнання права власності обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial