Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-15 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на те, що йому на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який був членом сім'ї попереднього власника квартири та за умовами договору купівлі-продажу позивачу було гарантовано, що всі особи будуть зняті з реєстрації протягом 14 днів. У звязку з тим, що відповідач зареєстрований у квартирі, позивач не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеною квартирою. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, надав суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги, та обставини, викладені у позовній заяві визнає у повному обсязі та просить суд про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 14 липня 2016 року, укладеного між позивачем та [PERSON] /а.с.5,6/. У квартирі за вказаною адресою з 15.05.2012р. зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO]. У відповідності до п.17 договору купівлі-продажу квартири, укладеного 14 жовтня 2011 року, позивачу було гарантовано продавцем [PERSON] що протягом двох тижнів з моменту укладення правочину буде знято з реєстрації проживання власника квартири та усіх інших зареєстрованих осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР (далі - ЖК УРСР), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, Закон не передбачив при переході прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частина 4 ст. 156 ЖК УРСР передбачає збереження права користування житлом для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок у особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 листопада 2014 року № 6-158цс14, що в силу вимог ч.2 ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Ухвалюючи рішення по суті позовних вимог суд виходить з того, що позивач є власником квартири; договір найму житла позивач та відповідачі не укладали; на момент набуття позивачем права власності на квартиру, відповідач не був та не є на теперішній час членом сім'ї позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що права позивача як власника квартири порушені, а у відповідача відсутні правові підстави для використання житла, що є підставою для задоволення позову. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір, тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача користь позивача.

Outcome: approved