Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

У серпні 2014р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому поставлено питання про визнання недійсним абзацу другого п.2.8. кредитного договору №500351106 від 11.03.2013р. та додатку до договору, укладеного між позивачем та відповідачем, про встановлення комісійної винагороди банку «за управління кредитом» в розмірі 2,30% від суми кредиту та встановлення розміру додаткових послуг у сумі 1150,02грн. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що між ним та відповідачем 11.03.2013р. було укладено кредитний договір №500351106, відповідно до умов якого позивач отримав від відповідача кредит в сумі 50001,00грн. зі сплатою 0,01% річних, на строк до 12.03.2018р. для власних потреб. Зазначає, що відповідно до п.2.8. договору, банком була встановлена комісійна винагорода «за управління кредитом», яка становить 2,30% від суми кредиту, тобто 1150,02грн. Вказує, що ним, у період з квітня 2013р. по липень 2014р. було сплачено банку комісійну винагороду в загальному розмірі 19550,34грн. Однак, при цьому, позивач зазначає, що вказана умова договору суперечить положенням ч.5 ст.11, ч.8 ст.18, ст.22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки є несправедливою, а отже такою, що підлягає визнанню недійсною в порядку встановленому ЦК України. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, заперечення проти позову не подавав та не просив розглядати справу за його відсутності. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, відповідно до ст.ст.169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 11.03.2013р. між [PERSON] (далі-позивач/позичальник) та Публічним акціонерним товариством «Альфа-Банк» (далі-відповідач/банк/кредитор) було укладено кредитний договір №500351106 (далі-кредитний договір) відповідно до умов якого позичальник отримав від банку кредит в сумі 50001,00грн., зі сплатою 0,01%, строком до 12.03.2018р. для власних потреб (а.с.6-10). Відповідно до п.2.8. кредитного договору банком встановлена комісійна винагорода «за управління кредитом», яка становить 2,30% від суми кредиту, а саме 1150,02грн. Відповідно до додатку до кредитного договору (а.с.7-8) сума платежу за розрахунковий період (сума мінімального платежу за кредитом) становить 1868,59грн., яка складається з основної суми кредиту, процентів за користування кредитом та комісії за управління кредитом, що є супутньою послугою банку. Частиною 1 ст.1054 Цивільного кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Як вбачається з умов кредитного договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та отримали те, на що вони розрахували при укладенні договору. При цьому, як вказував сам позивач, що ним, у період з квітня 2013р. по липень 2014р. було сплачено банку комісійну винагороду в загальному розмірі 19550,34грн., що підтверджується копіями квитанцій (а.с.14-18), Отже, позивач був обізнаний про усі умови кредитування, в тому числі про необхідність сплати комісійної винагороди в розмірі 2,30%, що підтверджується наявністю підпису позивача на кредитному договорі та кожному аркуші додатку до нього. Тому, твердження позивача про невідповідність спірних положень кредитного договору ст.ст.1, 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованими та спростовується наявними у матеріалах справи доказами. Згідно зі до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки не ґрунтуються на вимогах закону та положеннях кредитного договору, а відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed