Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-16 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, вказуючи на те, що 20 грудня 2004 року вона уклала нотаріально посвідчений державним нотаріусом Бахмацької районної державної нотаріальної контори [PERSON] договір дарування жилого будинку та земельної ділянки, які розташовані по вул.Гагаріна, 6, с.Обмачево, Бахмацького району, Чернігівської області, який зареєстрований в реєстрі за №1-3526. 26.01.2005 року відбулася державна реєстрація будинку за [PERSON] та 20 січня 2005 року на її імя видано Державний акт на право власності на земельну ділянку. Ключі від будинку після укладеного договору обдарованому не передавались, а позивачка продовжувала і продовжує проживати у вказаному будинку та нести всі комунальні сплати. Іншого житла у неї немає і тому вона не могла своє єдине нерухоме майно передати у власність іншій чужій особі без певних обовязків. Невірне сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, відсутності її усвідомлення про предмет договору, його істотних умов і правових наслідків вплинуло на її волевиявлення, що в дійсності не відповідало її внутрішній волі, а тому позивач вимушена звернутись з даним позовом до суду. Рішенням Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2016 року відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення Бахмацького районного суду Чернігівської області від 13 жовтня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог про визнання договору дарування недійсним. Позивач вважає необгрунтованим висновок суду про відсутність підстав для визнання договору недійсним, оскільки на момент укладення договору вона була досить самотньою, поховала: чоловіка та двох синів, психологічно та фізично виснаженою, мала широкий перелік набутих хвороб і тому шукала близьку людину, яка б зобовязалась її по старості підтримувати, допомагати, а за це потім віддати свій будинок. За доводами [PERSON], фактично передачі житлового будинку та земельної ділянки не відбулось, що не породжувало у неї сумнівів щодо належності зазначеного майна їй. Позивач вказує, що оспорюваний правочин було вчинено нею внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання, а тому договір дарування житлового будинку і земельної ділянки від 20 грудня 2004 року підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України. Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 20 грудня 2004 року [PERSON] передає безоплатно [PERSON] будинок з надвірними будівлями та земельну ділянку розміром 0,37 га, розташовані в с. Обмачево, Бахмацького району, Чернігівської області по вул. Гагаріна, буд. 6. За умовами договору сторони домовились, що під передачею будинку та земельної ділянки слід вважати символічну передачу речі. Прийняття обдарованим від дарувальника технічного паспорту на будинок свідчить про те, що річ передана ( а.с. 8). Право власності на зазначений будинок зареєстровано за [PERSON] 26 січня 2005 року, Державний акт на право власності на земельну ділянку на її імя видано відповідачу 20 січня 2005 року( а.с.9-15). Відповідно до довідки, виданої виконкомом Обмачівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області № 486 від 08.08.2016 року [PERSON] зареєстрована та проживає в [INFO] (а.с.18). З повідомлення Бахмацького сектору Управління Державної міграційної служби України в Чернігівській області вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] (а.с.24). Позивач має хворобливий стан здоровя, постійно лікується та з грудня 1984 року перебуває на диспансерному обліку з приводу хронічного захворювання (а.с. 38). Відмовляючи в задоволенні позовних вимог про визнання недійсним договору дарування, суд першої інстанції виходив із того, що при укладенні договору ніяких порушень законодавства, які б давали підстави для визнання договору недійсним, не встановлено. Також судом не прийнято до уваги твердження позивача про те, що вона під час укладення договору помилялася щодо правової природи і змісту правочину, прав і обовязків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем, оскільки вони нічим не підтверджені. Апеляційний суд не може погодитись з даним висновком суду з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статей 229233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. За змістом статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не вважається договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку, неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, і що ця помилка дійсно була і має істотне значення. Такими обставинами в даному випадку є: вік позивачки, залишення її самотньою після смерті її чоловіка та синів, стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки неправильного сприйняття позивачкою фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та розяснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Зазначений правовий висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-372цс16, який в силу положень ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Аналогічний висновок міститься й у постановах Верховного Суду України від 19 березня і 18 червня 2014 року та 21 жовтня 2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, позивач в позовній заяві наявність помилки обґрунтовувала тим, що оспорюваний правочин було вчинено нею внаслідок помилки, оскільки вона мала на меті укладення договору довічного утримання. Станом на час укладення оспорюваного правочину [PERSON] було 68 років, вона була самотньою. Згідно довідки Обмачівського фельдшерсько-акушерського пункту від 19 вересня 2016 року позивач перебуває на диспансерному обліку з приводу ряду хвороб. Позивач вказувала, що відповідач спочатку виконувала обовязки по догляду, а останній рік почала їх ігнорувати. В своєму листі, надісланому апеляційному суду, [PERSON] фактично не заперечувала, що надавала допомогу позивачу, а саме оплачувала проведення природного газу, парового опалення, придбала плиту, витяжку та обої. При цьому ключі від будинку після укладеного договору обдаровуваному не передавались, а позивач продовжувала і продовжує проживати у вказаному будинку та нести всі комунальні сплати, в той час як відповідач проживає в [INFO]. Іншого житла у [PERSON] немає і тому вона не могла своє єдине нерухоме майно передати у власність іншій чужій особі без певних обовязків. З огляду на викладене, оскільки [PERSON] як одинока людина похилого віку, яка має незадовільний стан здоровя, погодилась на передачу жилого будинку, який є її єдиним житлом та у якому вона продовжувала проживати після укладення договору дарування, у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання й, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обовязків, які виникнуть після його укладення між нею і відповідачем, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним спірного договору дарування в порядку статті 229 ЦК України. В звязку з викладеним, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог. У відповідності до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду [PERSON] сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. та за розгляд апеляційної скарги - судовий збір в розмірі 606,32 грн., а тому в звязку з задоволенням позовних вимог на її користь з [PERSON] підлягають стягненню зазначені суми.

Outcome: approved