Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що 20 січня 2014 року між ТОВ «Агробізнес» і [PERSON] був укладений договір № 1 про на-дання грошової позики на суму 40 000 грн. з кінцевим терміном повернення 01 квітня 2014 року. Надання кредитних коштів проводилося ТОВ «Агробізнес», шляхом перерахування коштів на банківський рахунок позичальника. Відповідач зобов'язувався здійснювати погашення суми заборгованості за договором до 01.04.2014 р., але своє зобов'язання не виконав. Станом на 02.07.2014 р. заборгованість по договору позики становить 53044,15 грн., яка складається з суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час про-строчення в сумі 42890 грн., пені в сумі 1849,12 грн., штрафу у розмірі 20 % від суми боргу - 8000 грн. та 3% від простроченої суми - 305 грн. Просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у сумі 53044,15 грн. та витрати по сплаті судового збору - 530,44 грн. В судовому засіданні представник позивача - Білан О.М. вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення вимог не заперечував. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що, відповідно до договору позики від 20 січня 2014 року, укладе-ному між ТОВ «Агробізнес» та [PERSON], позивачем було надано відпові-дачу позику - грошову суму 40 000 грн., яку останній зобов'язувався повернути в строк до 01 квітня 2014 року (а.с.10), на підтвердження факту отримання коштів надано платіжне дору-чення № 554 від 21.01.2014 р. (а.с.8). Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст.1046 ЦК України, а укладений між ними договір відповідає вимогам ст.1047 ЦК України. У відповідності ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чи-ном відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк (термін) його вико-нання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України. Боржник не звільняється від відповідально-сті за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив ви-конання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. А також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму гро-шових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими оз-наками. Частина 2 статті 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення дого-вору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший доку-мент, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначе-ної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві пози-ку (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Вирішуючи позов в межах заявленого, оскільки відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення суми боргу та 3% річних грун-туються на Законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності зі ст.611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки. Згідно з ч.3 ст.549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення вико-нання. Згідно зі статтею 1 Закону України „Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, платники коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочення платежу пеню у розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно ст.3 вищенаведеного Закону, розмір пені, передбачений статтею 1 цього ж Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла за період, за який сплачується пеня. Відповідно до листа НБУ №14-013/3003 від 22.11.1999 року, облікова ставка визна-чається та офіційно встановлюється Національним банком України і застосовується з метою регулювання вартості коштів на грошово-кредитному ринку, а також виступаючи орієнтиром вартості коштів на грошово-кредитному ринку, використовується в діючому законодавстві про визначення розміру пені або штрафу за несвоєчасну сплату відповідних платежів. Аналіз укладеного між сторонами по справі Договору, на підставі якого позивачем нарахована пеня, надає підстави для твердження про те, що між сторонами визначений конкретний розмір пені, яка сплачується у випадку порушення позичальником умов дого-вору, а саме, сторонами зазначено, за який період нараховується пеня - на момент простро-чення виконання зобов'язання, на момент нарахування пені, чи на момент стягнення пені тощо. В зв'язку з вищенаведеним суд вважає вимоги позивача щодо стягнення пені обґрун-тованими і такими, що слід задовольнити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати (а.с. 15,28).

Outcome: approved