Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

У серпні 2019 року Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Омега» звернулось до Дарницького районного суду м. Києва із позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регрессу в сумі 29 939,99 грн. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 31.08.2015 року між позивачем та страхувальником [PERSON] був укладений договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4384557, за яким позивач взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування шкоди перед третіми особами, яку може бути завдано транспортним засобом «ФІАТ ДОБЛО», д.н.з. [NUMBER] , а страхувальник - виконання обов`язків покладених на страхувальника законом, включаючи своєчасне письмове повідомлення страховика про настання ДТП. 18.07.2017 р. відбулось ДТП, учасниками якого були транспортний засіб «ФІАТ ДОБЛО», д.н.з. [NUMBER] , водій [PERSON] , та транспортний засіб «ХЮНДАЙ АКЦЕНТ», д.н.з. [NUMBER] . Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.08.2016 у справі №369/6776/16-п відповідача визнано винним у скоєні адмінправопорушення за ст.124 КУпАП за вказаним ДТП. На підставі страхового акту №4655-ЦВ, розрахунку суми страхового відшкодування, Звіту за шкоду завдану транспортному засобу «ХЮНДАЙ АКЦЕНТ», д.н.з. [NUMBER] , було виплачене страхове відшкодування у розмірі 29 939,99 грн. Відповідач про ДТП не повідомим позивача про дорожньо - транспортну пригоду, що сталася 18.07.2016 року, в порушення вимог п. 33.1 ст. 33, п. 38.1.1 ст. 38 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 23.09.2019 року відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання представник позивача не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у його відсутність з ухваленням заочного рішення. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, шляхом надісланння судової повістки відповідно за місцем реєстрації проживання рекомендованим поштовим відправленням. Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень, тому за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності з повідомленням причин неявки, ненадання відповідачем відзиву на позовну заяву, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності положень ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За вимогами Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 31.08.2015 року між позивачем та страхувальником [PERSON] був укладений договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АК/4384557, за яким позивач взяв на себе зобов`язання щодо відшкодування шкоди перед третіми особами, яку може бути завдано транспортним засобом «ФІАТ ДОБЛО», д.н.з. [NUMBER] , а страхувальник - виконання обов`язків покладених на страхувальника законом, включаючи своєчасне письмове повідомлення страховика про настання ДТП. Відповідно до постанови Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.08.2016 у справі №369/6776/16-п, 18.07.2016 р. на вул. Васильківській в с. Новосілки Києво-Святошинського району відбулось ДТП, учасниками якого були транспортний засіб «ФІАТ ДОБЛО», д.н.з. [NUMBER] , водій [PERSON] , та транспортний засіб «ХЮНДАЙ АКЦЕНТ», д.н.з. [NUMBER] . Вказаною постановою [PERSON] визнано винною у скоєні адмінправопорушення за ст.124 КУпАП за вказаним ДТП та накладено на неї стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн. Постанова суду не оскаржувалась та набрала законної сили 12.08.2016 року. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Преюдиційні обставини є обов`язковими для суду, який розглядає справу навіть у тому випадку, коли він вважає, що вони встановлені невірно. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на те, що відповідно до полісу № АК/4384557 було застраховано цивільно-правову відповідальність водія автомобіля «ФІАТ ДОБЛО», д.н.з. [NUMBER] , а відповідно до наданої постанови суду відповідач на момент ДТП керувала автомобілем «ФІАТ», д.н.з. [NUMBER] , доказів того, що [PERSON] керувала саме застрахованим автомобілем суду не надано. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивач належним чином не довів свої позовні вимоги, тому суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про не обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, не знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed