Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

У серпні 2016 року, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що він є інвалідом першої групи по зору, отримує пенсію по інвалідності в розмірі 1620 грн., якої не вистачає на придбання ліків, продуктів харчування та оплати за комунальні послуги. Його здоровя постійно погіршується, в 2015 році виникли проблеми по урології та слуху, а лікування потребує додаткових коштів. Відповідач по справі є його сином та має змогу надавати йому матеріальну допомогу. Таким чином, позивач [PERSON] просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь аліменти в розмірі 600 грн. щомісячно, з подальшою індексацією у відповідності до чинного законодавства, починаючи з дати подання позову і довічно. У судове засідання позивач [PERSON] зявився, доводи, наведені в обґрунтування позовних вимог підтримав в повному обсязі, зазначивши, що він допомагав сину, а на теперішній час він сам потребує матеріальної допомоги та просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. У судове засідання відповідач та представник відповідача зявилися, проти задоволення позовних вимог заперечували в повному обсязі, посилаючись на те, що [PERSON] в свою чергу ніколи не отримував будь-якої матеріальної допомоги від позивача, на теперішній час в нього також скрутне матеріальне становище він не має постійного місця роботи, має заборгованість по кредиту та, крім того, в нього на утриманні перебуває непрацездатна мати [PERSON], яка також є інвалідом першої групи та потребує матеріальної допомоги. На підставі вищевикладеного, просили суд в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено такі факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON], виданим Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, актовий запис № 406 від 29.12.2011 року (а.с.4). [PERSON] є інвалідом першої групи по зору, що підтверджується випискою із акту огляду МСЕК, що додана до матеріалів справи (а.с.7). [PERSON] перебуває на обліку в Управлінні праці та соціального захисту населення Запорізької міської ради по Жовтневому району та отримує державну соціальну допомогу як інвалід з дитинства 1 групи та його щомісячний дохід станом на грудень 2015 року становить 1611 гривень 00 копійок, що підтверджується довідкою від 12.01.2016 року, що додана до матеріалів справи (а.с.8). З медичних документів вбачається, що у 2016 році [PERSON] звертався до 6-ї міської лікарні з проблемами урології та слуху (а.с.5). Відповідно до ч. 1 ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобовязані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обовязку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обовязкових підстав непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. Відповідно до ч. 3 ст. 75 СК України, непрацездатним вважається той, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом 1, 2 чи 3 групи. Суд не бере до уваги, той факт що на теперішній час [PERSON] ніде офіційно не працює та має заборгованість по кредиту, оскільки обовязок сина, дочки щодо утримання непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, виникає незалежно від матеріального становища. Суд також не бере до уваги посилання [PERSON], що батько [PERSON] не надавав йому в дитинстві матеріальної допомоги, оскільки вказані обставини не є перешкодою до виникнення у батька права на утримання від повнолітнього сина. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року надано розяснення, що обовязок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України) не є абсолютним. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обовязку надання їм утримання стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матірю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. При визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей. Так, судом встановлено, що рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 19.09.2016 року стягнуто з [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], аліменти на утримання непрацездатного батька [PERSON] у сумі 600 гривень 00 копійок щомісячно з індексацією відповідно до закону, з 05 серпня 2016 року і до зміни матеріального становища [PERSON] Дане рішення набрало законної сили 30.09.2016 року та міститься в матеріалах справи. Відповідно до розяснень, викладених в п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2016 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не предявлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Судом встановлено, що [PERSON] має ще повнолітню та працездатну доньку [PERSON], [INFO], до якої на теперішній час не предявлено позову про стягнення аліментів. Враховуючи матеріальне та сімейне становище сторін по справі, непрацездатний вік батька та потребу в лікуванні, зважаючи на передбачений законом обовязок повнолітніх дітей утримувати своїх батьків, суд приходить висновку про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів. При визначенні розміру аліментів суд враховує те, що відповідач офіційно не працює, має мінливий дохід, в нього на утриманні перебуває непрацездатна мати [PERSON], яка також потребує матеріальної допомоги як інвалід 1 групи та, крім того, [PERSON] має окрім [PERSON] ще двох повнолітніх та працездатних дітей, а тому аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню в твердій грошовій сумі в розмірі 300 грн. щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішення суду від дня предявлення позову. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах стягнення платежу за один місяць. Виходячи з наведеної норми статті, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів. У звязку з вищевикладеним, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Крім того, у відповідності до вимог ч.3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача на користь держави пропорційно до задоволеної частини вимог. З урахуванням чого, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір в розмір 551 гривня 20 копійок. На підставі вище викладеного та

Outcome: partial