Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпровської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В своєму позові [PERSON] посилався на те, що на підставі договору дарування квартири від 29.11.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], квартира [ADDRESS] належить позивачу. Після оформлення договору дарування відповідачі виїхали з квартири, проте залишилися зареєстрованими. Наразі вони, на думку позивача, мешкають за кордоном в м. Брянськ, Російська Федерація. У грудні 2017 року [PERSON] звернувся до відповідних органів із заявою про зняття з реєстрації відповідачів, проте, йому було відмовлено. Також зазначив, що речей відповідачів у квартирі немає, проте їх реєстрація порушує права власника квартири. Факт не проживання [PERSON] підтверджено актами. Посилаючись на норми чинного законодавства України, просив суд визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою та зняти їх з рестрації. У судове засідання позивач [PERSON] не зявився, надав суду заяву, у якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, проти розгляду справи в заочному порядку не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа Відділ формування та ведення реєстру територіальної громади департаменту адміністративних та дозвільних процедур Дніпропетровської міської ради представника у судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи у відсутність представника. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. У судовому засіданні встановлено, що відповідно до договору дарування квартири від 29.11.2014 року позивачу [PERSON] належить квартира [ADDRESS], який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2861. Відповідно до інформації, наданої ВАДР Управління з питань громадянства, реєстрації та роботи з громадянами з тимчасово окупованої території України ГУДМС України в Дніпропетровській області, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Згідно актів від 01 вересня 2017 року, 28 листопада 2017 року та 31 січня 2018 року, складених комісією у складі сусідів: [PERSON], [PERSON], [PERSON] про те, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] за адресою: квартира [ADDRESS] з 2013 року не проживають, особистих речей у квартирі немає. Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінюючи усі докази, які були досліджені судом у судовому засіданні у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідачі фактично не проживають з 2013 року в у квартирі [ADDRESS], що у місті Дніпрі, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги позивача та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Щодо позовних вимог про зняття з реєстраційного обліку відповідачів, суд виходить з такого. Відповідно до порядку зняття з реєстрації відбувається шляхом звернення до органу реєстрації (у тому числі до центру надання адміністративних послуг), повноваження якого поширюється на відповідну адміністративно-територіальну одиницю. Оскільки позивачем не надано доказів порушення його права, суд вважає вказану вимогу передчасно заявленою, оскільки права [PERSON]Ф у цій частині субєктом органу реєстрації не порушено, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вказаної частини позовних вимог. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 704,80 грн., сплата якого підтверджена квитанціями (а.с. 1, 2). На підставі викладеного,

Outcome: partial