Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-15 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 13 серпня 2007 року між ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою, складає між ним та банком договір, підтверджується підписом у заяві. Однак відповідач порушив умови кредитного договору в частині своєчасної сплати кредиту, відсотків по ньому у встановленні договором терміни, у зв'язку з цим станом на 30 листопада 2015 року сума заборгованості [PERSON] складає 12419,49 гривень, з яких: 6839,67 грн. - заборгованість за кредитом, 4072,04 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 678,28 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 250 грн. - штраф (фіксована частина), 579,5 грн. - штраф (процентна складова), які позивач просить стягнути з [PERSON] (а.с. 2-3). 21 квітня 2015 року [PERSON] помер. Ухвалою суду від 22 березня 2016 року залучено в якості правонаступника [PERSON] - [PERSON] Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 квітня 2016 року у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.51-54). В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Сокуренко Н.В., посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове, яким позов задовольнити у повному обсязі (а.с.57-61). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід змінити із наступних підстав. Відмовляючи у позові, суд першої інстанції виходив з того, що ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду із позовом про стягнення кредитної заборгованості поза межами строку позовної давності. Однак, із такими висновками суду погодитись не можна з наступних підстав. Судом 1 інстанції встановлено, що 13 серпня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір б/н, на підставі якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 8000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-13). [INFO] року [PERSON] помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 квітня 2015 року (а.с.46). Ухвалою суду від 22 березня 2016 року залучено в якості правонаступника [PERSON] - [PERSON] (а.с.43). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч.3 ст.254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Саме така правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України у справі № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року та у справі № 6-103цс14 від 24 вересня 2014 року. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] вніс останній платіж на погашення кредиту 23 березня 2015 року в розмірі 450 грн., після чого перестав виконувати свої зобов'язання (а.с.6 зворот), з позовом до суду банк звернувся 27 січня 2016 року, тобто строк позовної давності банком не був пропущений. За таких обставин рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального права (застосовано закон, який не підлягав застосуванню), що є підставою для його зміни (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України). Відповідно до інформаційної довідки зі Спадкового реєстру після смерті [PERSON], померлого [INFO] року спадкова справа не заводилась (а.с.39-40), однак, на момент смерті він проживав разом із своєю матір'ю [PERSON], 1931 року народження, що підтверджується відповіддю Голови квартального комітету №6009 від 07 березня 2016 року. Відповідно до ч.3 ст. 1268 ЦК України Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого статтею 1270 цього кодексу, він не заявив відмову від неї. Згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст. 1296 ЦК України є правом, а не обов'язком спадкоємця. За таких обставин [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON]. Відповідно до ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначено в ч.2 ст. 16 ЦК України. Зі змісту наведених норм права можна зробити висновок про те, що кредитор, у разі відмови спадкоємця від одноразового платежу, має право звернутися до суду з відповідним позовом щодо накладення стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі, а не стягнення заборгованості за кредитним договором. У матеріалах справи відсутні відомості про те, що банк звертався до [PERSON] з вимогою погасити заборгованість за кредитом одноразовим платежем, і що вона відмовилась це зробити. За таких обставин колегія суддів вважає, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає ч. 2 ст. 1282 ЦК України, тому позовні вимоги щодо стягнення заборгованості не можуть бути задоволені, що не позбавляє можливості позивача захистити свої права шляхом звернення до суду з іншим позовом. Таким чином, апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду - зміні у частині мотивів відмови у задоволенні позову,.

Outcome: partial