Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-04 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «Ніжинське управління водопровідно-каналізаційного господарства» (далі КП «НУВКГ»), у якому з урахуванням збільшених позовних вимог просив визнати незаконним наказ №249-К від 30.12.2013 року «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]О.»; визнати незаконним наказ №251-К від 30.12.2013 року «Про звільненя [PERSON]О.»; поновити його на роботі; стягнути з КП «НУВКГ» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Позов обгрунтований тим, що вищезазначені накази про звільнення його з посади головного юрисконсульта КП «НУВКГ» за п.4 ст.40 КЗпП України у зв'язку з відсутністю на робочому місці 02 та 03 грудня 2013 року протягом більш ніж трьох годин є незаконними зважаючи на те, що акти про відсутність його на робочому місці не відповідають дійсності та є підробними. У ці дні він перебував на робочому місці у відведеному йому кабінеті у приміщенні адміністративного корпусу. Також [PERSON] посилається на порушення роботодавцем ст. 252 КЗпП України та ст.41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» при його звільнені, оскільки його як голову профспілки працівників комунального господарства м. Ніжина було звільнено без попередньої згоди виборного профспілкового органу. При цьому, як зазначає позивач, посилання відповідача не необгрунтованість відмови у наданні згоди на звільнення не грунтується на нормах матеріального права, оскільки законом роботодавцю не надано права аналізувати обгрунтованість відмови виборного профспілкового органу. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року, відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до КП «НУВКГ» про визнання наказу незаконним, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду України від 01 липня 2015 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 вересня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Чернігівської області від 09 квітня 2014 року та рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 17 лютого 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При новому розгляді даної справи рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 жовтня 2015 року позов [PERSON] задоволено; визнано незаконними накази № 249-к від 30.12.2013 року та № 251-к від 30.12.2013 року про застосування дисциплінарного стягнення у виді звільнення та звільнення [PERSON]; поновлено [PERSON] на посаді головного юрисконсульта КП «НУВКГ» з 30.12.2013 року; стягнуто з КП «НУВКГ» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу з 30.12.2013 року по 15.10.2015 року з розрахунку 190,32 гривень за один робочий день з урахуванням отриманої вихідної допомоги та моральну шкоду у сумі 2000 гривень; стягнуто з КП «НУВКГ» на користь держави судовий збір 243 грн.60 копійок; рішення в частині поновлення на роботі звернуто до негайного виконання. В апеляційній скарзі КП «НУВКГ» просить скасувати вказане рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити [PERSON] у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом першої інстанції не було встановлено дійсної чисельності профспілки станом на 25.12.2013 року, протоколом загальних зборів №1 від 21.09.2011 року не визначався кількісний склад профспілки, а наявні лише відомості про обрання до складу виборного органу профспілки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], у справі докази обрання [PERSON] до складу профспілкового комітету відсутні. Заявник зазначає, що текст рішення профкому від 25.12.2013 року не містить жодного обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення [PERSON], а лише констатує наявність такої відмови. В апеляційній скарзі вказується, що свідки [PERSON] та [PERSON], які підписували акти про відсутність позивача на роботі, при новому розгляді справи дали протилежні за змістом показання тим, що давалися ними раніше. Заявник наголошує, що в матеріалах справи відсутні докази вчинення відповідачем дій, які б потягли завдання позивачу моральної шкоди, а також відсутнє обґрунтування розміру моральної шкоди. У запереченнях на апеляційну скаргу [PERSON] просив відхилити апеляційну скаргу КП «НУВКГ» та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на те, що у справі відсутні належні докази здійснення ним прогулів 2 та 3 грудня 2013 року, а також зазначив, що на нього розповсюджуються гарантії, передбачені ст. 252 КЗпП України щодо необхідності звільнення його за наявності попередньої згоди виборного профспілкового органу. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача [PERSON] та його представника [PERSON], які просили відхилити апеляційну скаргу та залишити в силі рішення суду першої інстанції, представника відповідача [PERSON], який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що звільнення позивача відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, оскільки профспілковий комітет професійної спілки, членом та керівником якої є [PERSON], не дав згоди на його звільнення. Проте погодитись з таким висновком районного суду не може апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи і, як наслідок, порушення норм матеріального права. Судом по справі встановлено, що 02 грудня 2013 року працівниками КП «НУВКГ» головним інспектором з ВК [PERSON], начальником ВВ [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON], інженером-будівельником [PERSON] складено акт про те, що 02.12.2013 року головний юрисконсульт [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці та на території КП «НУВКГ» протягом робочого дня з 09 год. 40 хв. до 14 год. 55 хв. У акті зазначено, що черговий охоронник УДСО [PERSON] повідомив директору КП «НУВКГ», що 02.12.2013 року [PERSON] зявився на роботі о 08 год. 00 хв. та о 09 год 40 хв. залишив територію підприємства, після чого [PERSON] зявився на території підприємства о 14 год. 55 хв. та пробув на роботі до 16 год. 50 хв. [PERSON] був відсутній на роботі усього за робочий день 4 години 25 хвилин, про наявність поважних причин не попереджав, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с.5 т.1). Письмовими поясненнями чергового охоронника УДСО [PERSON] на імя директора КП «НУВКГ» констатований факт відсутності [PERSON] протягом вказаного вище часу (а.с.6 т.1). 03 грудня 2013 року головним механіком транспортного цеху [PERSON], головним бухгалтером [PERSON], інспектором з кадрів [PERSON], інженером - будівельником ВВ [PERSON] складено акт про те, що головний юрисконсульт [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці та на території КП «НУВКГ» протягом робочого дня з 10 год. 15 хв. до 13 год. 30 хв., з 14 год. 00 хв. до 14 год. 55 хв. У акті зазначено, що черговий охоронник УДСО [PERSON] директору повідомив, що 03.12.2013 року [PERSON] зявився на роботі о 07 год. 50 хв. та о 10 год. 15 хв. залишив територію КП «НУВКГ», після чого зявився на території підприємства о 13 год. 30 хв. та пішов з роботи о 14 год. 00 хв., після чого прийшов о 14 год. 55 хв. та пішов о 17 год. 05 хв. Усього за робочий день на момент складання акту [PERSON] був відсутній на роботі 3 години 10 хвилин. Про поважність причин відсутності на робочому місці не попереджав, на телефонні дзвінки не відповідає (а.с.7 т.1). Факт відсутності 03 грудня 2013 року на робочому місці більше трьох годин констатований письмовими поясненнями охоронця УДСО [PERSON] (а.с.8 т.1). У письмових поясненнях на імя директора КП «НУВКГ» [PERSON] від 05.12.2013 року [PERSON] зазначив, що акти про його відсутність на роботі не відповідають дійсним обставинам, складені з мотивів особистої неприязні до нього директора підприємства, під час складання актів його ніхто не розшукував та не перевіряв його присутність на робочому місці (а.с. 9). 10.12.2013 року голові профспілки працівників комунального господарства м. Ніжин [PERSON] директором КП «НУВКГ» [PERSON] направлено подання про отримання згоди на звільнення [PERSON] за прогули без поважних причин 02.12.2013 року та 03.12.2013 року (а.с. 4). Протоколом засідання профспілкового комітету професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина №21 від 25.12.2013 року відмовлено у наданні згоди на звільнення головного юрисконсульта та голови профспілки [PERSON] за відсутності підстав для вжиття заходів про притягнення його до дисциплінарної відповідальності (а.с.11 т.1). Наказом директора КП «НУВКГ» від 30 грудня 2013 року № 249-к, визнано для [PERSON], головного юрисконсульта, робочі дні 02 грудня 2013 року та 03 грудня 2013 року днями прогулів без поважних причин; за грубе порушення трудової дисципліни застосовано до нього згідно п. 2 ст. 147 КЗпП України дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення з роботи за пунктом 4 статті 40 КЗпП України (за прогули без поважних причин); зобовязано інспектора з кадрів підготувати наказ про звільнення (а.с.3 т.1). Підставами для видачі наказу зазначені: акти про відсутність на роботі [PERSON] від 02.12.2013 року та 03.12.2013 року, пояснення охоронника УДСО [PERSON] від 02.12.2013 року, пояснення охоронника УДСО [PERSON] від 03.12.2013 року, письмові пояснення [PERSON] від 05.12.2013 року, протокол засідання профспілкового комітету № 21 від 25.12.2013 року. Наказом директора КП «НУВКГ» від 30 грудня 2013 року № 251-к, головного юрисконсульта [PERSON] звільнено з роботи з 30 грудня 2013 року за прогули без поважних причин на підставі пункту 4 статті 40 КЗпП України з виплатою грошової компенсації за 8 календарних днів невикористаної щорічної (основної і додаткової) відпустки. Підставою видачі наказу зазначений наказ від 30 грудня 2013 року №249-к «Про накладення дисциплінарного стягнення на [PERSON]О.» (а.с.48 т.1). Відповідно до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Апеляційний суд вважає доведеним факт здійснення позивачем [PERSON] прогулу 02 та 03 грудня 2013 року, що підтверджується вищевказаними актами, письмовими поясненнями чергових охоронників УДСО та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], які брали участь у складанні актів, а посилання позивача [PERSON] на відсутність належних доказів здійснення ним прогулів 2 та 3 грудня 2013 року та підроблення вказаних актів є безпідставними. Крім того, його твердження у позовній заяві про перебування на робочому місці у вказані дні матеріалами справи не підтверджені. Звільнення працівника за п.4 ст. 40 КЗпП України є заходом дисциплінарного стягнення, а тому при звільненні за даною підставою власником або уповноваженим ним органом мають бути додержані вимоги ст.ст. 147-1, 148, 149 КЗпП України щодо порядку та правил застосування дисциплінарних стягнень. З матеріалів справи вбачається, що вищезазначені норми трудового законодавства КП «НУВКГ» щодо застосування до [PERSON] заходу дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення дотримано. До того ж, по справі встановлено, що згідно із протоколом загальних зборів професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина №1 від 21 вересня 2011 року за участю 10 членів за результатами обговорення порядку денного прийнято рішення про заснування професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина; затверджено статут професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина; обрано [PERSON] головою професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина; обрано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] членами виконавчого органу; обрано [PERSON], [PERSON] та [PERSON] членами наглядової ради професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина; надано повноваження [PERSON] провести реєстрацію у відповідності із чинним законодавством (а.с.89 - 90 т.2). Згідно п.п.1.1, 1.2 Статуту професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина, затвердженого протоколом №1 загальних зборів від 21 вересня 2011 року, професійна спілка є громадською, добровільною, неприбутковою організацією, що обєднує працівників, які працюють на КП «НУВКГ». Професійна спілка має первинний статус (а.с.27-29 т.1). Пунктами 3.2, 3.6 вказаного Статуту передбачено, що вступ до професійної спілки здійснюється шляхом подання письмової заяви про бажання стати членом профспілки, визнання статуту профспілки та підтвердження зобовязання виконувати членські зобовязання. Вихід з членів профспілки здійснюється на підставі письмової заяви члена профспілки. Відповідно до ч.2 ст.7 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» підставою для вступу до профспілки є заява громадянина (працівника), подана в первинну організацію профспілки. При створенні профспілки прийом до неї здійснюється установчими зборами. За поясненнями [PERSON], даними у суді апеляційної інстанції, прийом до професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина здійснювався на підставі заяви працівників КП «НУВКГ», збори не проводилися. З наданої [PERSON] письмової інформації щодо персонального складу професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина згідно заяв та протоколу засновників станом на 25 грудня 2013 року чисельний склад її становив 34 особи (а.с. 169 т. 2). З розділу 6 Статуту професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина, затвердженого протоколом №1 загальних зборів від 21 вересня 2011 року вбачається, що управління профспілкою здійснюють загальні збори членів профспілки, профспілковий комітет, голова профспілки, наглядова рада. Вищим органом управління профспілки є загальні збори членів профспілки. У період між загальними зборами управління здійснюється профспілковим комітетом, склад якого затверджується загальними зборами членів профспілки. Профспілковий комітет є виконавчим органом профспілки, котрий здійснює управління його поточною та оперативною діяльністю. Профспілковий комітет створюється у кількості, що визначається загальними зборами, але не менше трьох осіб. Голова профспілки обирається загальними зборами профспілки. Профспілковий комітет повноважний вирішувати питання, віднесені до його компетенції, якщо на його засіданні присутні більшість її членів. Рішення профспілкового комітету вважається прийнятим, якщо за нього проголосували більшість членів комітету, присутніх на його засіданні. Таким чином, згідно Статуту професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина голова профспілкової організації та члени виконавчого органу (профкому) є членами виборних органів профспілкової організації. 21 вересня 2011 року загальними зборами профспілки було обрано виконавчий орган (профком) у складі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та голову професійної спілки працівників комунального господарства м. Ніжина [PERSON] Відповідно до вимог статті 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 4 статті 40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Частина 1 ст. 252 КЗпП України формулює загальне положення, яке покладає на власника або уповноважений ним орган обовязок створення для працівників підприємства, установи, організації обраних до складу виборної профспілкової організації, можливості для здійснення їхніх повноважень. Частиною другою статті 41 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» і частиною другою статті 252 КЗпП України передбачено, що однією з гарантій можливості здійснення такими особами своїх повноважень є заборона притягнення їх до дисциплінарної відповідальності без попередньої згоди виборного органу, членами якого вони є. Згідно із частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. За аналогією правило частини шостої статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» слід застосувати й до передбачених частиною другою статті 252 КЗпП України, частиною другою статті 41 цього Закону випадків отримання згоди профспілкового органу на притягнення працівників членів виборних профспілкових органів до дисциплінарної відповідальності. Аналізуючи рішення профспілкового комітету, яке прийнято повноважним складом, оформлене у вигляді протоколу засідання профспілкового комітету № 21 від 25.12.2013 року, апеляційний суд дійшов висновку, що останнє не містить правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення позивача [PERSON], а тому власник (уповноважений ним орган) має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Вирішуючи спір, районний суд дійшов помилкового висновку про порушення відповідачем вимог трудового законодавства при звільненні [PERSON], а тому апеляційний суд на підставі п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України скасовує рішення суду першої інстанції і ухвалює нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у звязку із задоволенням апеляційної скарги КП «НУВКГ», з [PERSON] на користь відповідача підлягає стягненню 1339 грн. 80 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи (визнання незаконним наказу №249-К від 30.12.2013 року та наказу №251-К від 30.12.2015 року, поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди, тобто чотири самостійні вимоги немайнового характеру в сумі 1071 грн. 84 коп. ((1218 грн. х 0,2) х (1218 грн. х 0,2) х (1218 грн. х 0,2) х (1218 грн. х 0,2) х 110%) + стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що є майновою вимогою в сумі 267 грн. 96 коп. ((1218 грн. х 0,2) х 110%)) (а.с.130,136 т.2).

Outcome: approved