Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

У серпні 2018 р. позивач [PERSON] звернулася з позовом до суду до [PERSON] про розділ майна подружжя, вказуючи на те, що 15 липня 2009 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем по справі. 18 серпня 2016 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON]. Під час спільного подружнього проживання, за спільні кошти сторони провели ремонт будинку, який належить відповідачу та який було придбано ним до укладення шлюбу з позивачем. На зазначений ремонт позивачем було витрачено кошти в сумі 19000 грн., а також придбано товарно-матеріально цінності на загальну суму 57985 грн. Після розірвання шлюбу сторони домовилися про добровільний розподіл придбаного майна, після чого позивачу було передано майно на загальну суму 18100 грн. Оскільки виникла значна різниця в розділені спільно товарно-матеріальних цінностей, то відповідач зобов'язався сплатити різницю в розмірі 40 785 грн., у зв'язку з чим 10 червня 2016 року сторони уклали договір про добровільний розподіл майна подружжя, однак умови даного договору відповідач не виконав. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд поділити майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме стягнути з відповідача 21 785 грн. різниці вартості розділеного майна та 19 000 грн. вартості матеріалів та ремонтних робіт, а всього 40 785 грн. Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю та просила суд задовольнити його. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у його задоволенні, при цьому зазначивши, що не має у своїй власності будинку чи іншого житла. Заслухавши сторони, дослідивши письмові докази та інші матеріали справи, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1, 2 ст.13ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду. Відповідно до вимог ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ст.70 ч.1 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 372 частиною 2 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року роз'яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 15 липня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. 18 серпня 2016 року рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією вищевказаного рішення суду. 07 грудня 2016 року після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 07 грудня 2016 року, видане Новомиргородським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 8. Як вбачається з позовної заяви, [PERSON] посилається на перелік майна, яке нібито набуте сторонами за час шлюбу з відповідачем у період з 15 липня 2009 року до 29.08.2016 року, проте суду позивач не надала будь-яких належних та допустимих доказів про те, що таке майно було придбано сторонами у період шлюбу, про вартість такого майна на час розгляду справи. Так, позивач не надала суду квитанції, технічні паспорти, гарантійні талони, приходні касові ордери тощо, що відповідно не дає можливість встановити дату придбання майна, вартість майна. У свою чергу відповідач надав суду інформацію з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з якого вбачається, що у власності відповідача відсутній житловий будинок, про який зазначала позивач. Враховуючи вищевикладене, положення ст.4 ч.1 ЦПК України, ст.ст.15, 16 ЦК України згідно якого кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, дотримуючись принципу змагальності сторін, згідно з яким саме позивач повинен довести, що його права порушені, суд вважає, позивач не довела, що її права порушені відповідачем, у зв'язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити. Оскільки у задоволенні позову відмовлено, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати по справі покладаються на позивача, який сплатив їх до подачі позову до суду.

Outcome: dismissed