Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі продажу та визнання\~ права\~ власності. Свої вимоги мотивує тим, що 25.09.1997 р. між [PERSON] та нею було укладено договір купівлі продажу 5/6 частин житлового будинку з надвірними спорудами та будівлями будинку № 52 по вулиці Шевченко в м. Ізмаїл Одеської області. Договір купівлі продажу нерухомого майна було зареєстровано у Ізмаїльському представництві Одеської товарної біржі за № 2344. Згідно договору купівлі-продажу в подальшому останній нотаріальному посвідченню не підлягав. Оскільки умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивач просив визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, визнати за нею право власності на 5/6 частини будинку № 52 по вулиці Шевченко в м. Ізмаїл Одеської області та поновити строк позовної давності, як пропущений нею з поважних причин. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору [PERSON], в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що 25.09.1997 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу 5/6 частин будинку № 52 по вулиці Шевченко в м. Ізмаїл Одеської області, загальною площею 168,7 кв. м., житловою площею 78,4 кв.м. Договір було зареєстровано у Ізмаїльському представництві Одеської товарної біржі за № 2344 від 25.09.1997 р. (а.с.12-13). Згідно ст.224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ч.2 ст.47 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Згідно із ч. 2 цієї ж статті, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно ст.71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст.80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, і позивач не знав про порушення свого права, суд приходить до висновку про можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved