Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У січні 2015р. позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати незаконним, скасувати наказ про її звільнення та поновити на роботі диспетчером автовокзалу, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та 50000грн на відшкодування моральної шкоди, посилаючись в обґрунтування вимог на те, що згоди на своє звільнення з роботи з 22.12.2014р. вона не надавала; відповідач безпідставно використав її заяву про звільнення з 11.12.2014р., якого вона тоді вимагала через незгоду із змінами в умовах праці, але в подальшому за пропозицією начальника автовокзалу, який не дав згоди на звільнення з 11.12.2014р., пішла у короткочасну відпустку по догляду за дитиною; під час знаходження у відпустці підприємство провело з нею розрахунок, повідомивши, що вона звільнена, незважаючи на те, що про звільнення після відпустки вона з відповідачем не домовлялася. У судовому засіданні позивач вимоги підтримала, просила їх задовольнити, посилаючись на зазначені обставини; представник відповідача - проти позову заперечила, у його задоволені просила відмовити, вважаючи вимоги необґрунтованими, оскільки позивач власноручно написала заяву про звільнення за згодою сторін, що стало підставою для видання керівником наказу про припинення трудового договору, і підтвердила згоду із звільненням тим, що забрала свою трудову книжку 22.12.2014р. З'ясувавши обставини справи, дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала в ПрАТ «Миколаївське обласне підприємство автобусних станцій» диспетчером на Миколаївському міжміському автовокзалі, звідки була звільнена з 22.12.2014р. за наказом №198-к від 15.12.2014р. з посиланням на п.1ст.36 КЗпП України, тобто за угодою сторін. Зазначене підтверджується поясненнями сторін, записами у трудовій книжки позивача, копією наказу про звільнення. Згідно наказу, звільнення проведено на підставі заяви [PERSON] від 11.12.2014р. В даній заяві працівник просить звільнити її за угодою сторін з 11.12.2014р. у зв'язку із її незгодою із змінами у режимі роботи та зменшенням окладу. З пояснень у суді свідка [PERSON] слідує, що 11.12.2014р. до нього як безпосереднього керівника, начальника автовокзалу, звернулася підлегла диспетчер [PERSON], яка була у збудженому стані, посилалася на необхідність догляду за дитиною, вимагала негайного звільнення за згодою сторін, про що подала заяву; він не погодив заяву на звільнення, умовив її заспокоїтися та піти у відпустку; у час перебування позивача у відпустці він погодив та передав керівнику підприємства її заяву про звільнення. Ці обставини також слідують з заяви [PERSON] від 11.12.2014р. про надання відпустки по догляду за дитиною з 12.12.2014р. та наказу відповідача від 11.12.2014р. №189-в, яким позивачу була надана додаткова соціальна відпустка як працівнику з дитиною з 12 по 21 грудня 2014р. Під час знаходження у відпустці, 19.12.2014р. [PERSON] була ознайомлена із складеним 15.12.2014р. наказом генерального директора про її звільнення з 22.12.2014р. на підставі її заяви від 11.12.2014р. В день звільнення відповідач видав позивачу належно оформлену трудову книжку. Відповідно до ст.36ч.1п.1 Кодексу законів про працю України підставою припинення трудового договору є угода сторін. За обставинами справи слідує, що питання звільнення за угодою сторін було ініційовано працівником на певних умовах щодо часу звільнення: згідно заяви позивач намагалася домовитися про негайне звільнення 11.12.2014р., проте такої домовленості сторони не досягли. Напроти, з 12.12.2014р. працівнику була надана відпустка без будь-яких застережень щодо подальшого звільнення. Доказів, які б спростовували викладені факти, не надано, за такого наведені представником відповідача доводи про безпідставність вимог є непереконливими. Отже, за таких обставин суд вважає, що оскаржений наказ про звільнення за угодою сторін був складений 15.12.2014р.безпідставно, а тому вимоги про поновлення на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягають задоволенню. Разом з тим, поновлення цих прав, на думку суду, є для позивача достатньою компенсацією її моральної шкоди від неправомірності звільнення, а тому в частині стягнення 50000грн суд вважає за необхідне відмовити. Згідно даних про заробітну плату позивача за довідкою підприємства від 10.02.2015р. слідує, що середньоденна заробітна плата позивача до часу звільнення складала 103,65грн, тому за час вимушеного прогулу з 22.12.2014р. по 27.02.2015р. (48 робочих днів) стягненню підлягає 4975,20грн (103,65х48). На підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави належить стягнути судовий збір.

Outcome: partial