Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що згідно з рішенням Полтавського районного суду від 29.06.2011 року між ними та [PERSON], [PERSON] проведено поділ домоволодіння по [ADDRESS] Проте співвідповідачі чинять їм перешкоди у користуванні господарською будівлею - вхідним погребом «в2», що розташований на території домоволодіння по [ADDRESS], оскільки збудували стіну, що унеможливлює користування господарською будівлею. Внаслідок неправомірних дій відповідачів їм також заподіяна моральна шкода, яка полягає у психологічних стражданнях та переживаннях з приводу порушеного права, погіршенні стану здоров'я. Просили зобов'язати відповідачів не чинити перешкод у користуванні господарською будівлею - вхідним погребом «в2», що розташований на території домоволодіння по [ADDRESS] шляхом знесення будь-яких забудов, що перешкоджають у користуванні ним, та стягнути на їхню користь 5000 грн. моральної шкоди - по 2500 грн. кожному. У судовому засіданні позивачі та їхній представник позов підтримали повністю, надавши пояснення, аналогічні тим, що викладені у заяві, та додали, що згідно з рішенням Полтавського районного суду від 29.06.2011 року відповідачам виділена у власність літня кухня і частина літнього навісу «в» площею 12,42 кв.м, проте відповідачі неправомірно збільшили її, чим унеможливили вхід до погреба літ. «в2». Відповідач [PERSON] позов не визнав повністю, пояснивши, що ніяким чином не порушує права позивачів, оскільки збудував перегородку на належній йому земельній ділянці; позивачі мають можливість користуватися погребом шляхом відновлення замурованого ними входу до погреба, який знаходиться у їхній господарській будівлі. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з таких підстав. Згідно з вимогами ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 214 ЦПК визначено, що під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що згідно з рішенням Полтавського районного суду від 29.06.2011 року проведено поділ домоволодіння по [ADDRESS], зокрема, визнано за [PERSON], [PERSON] право власності на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями, в т.ч. погріб вхідний літ. «в2» та здійснено розподіл земельної ділянки згідно з варіантом №2 додатку 2 до висновку експертизи №147 від 15.11.2010 року(а.с.4-25). Як вбачається з наданих суду доказів та підтверджується поясненнями сторін, спірна перегородка збудована на межі, що поділяє господарську будівлю між співвласниками.та [PERSON], [PERSON]. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з ч.7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Позивачами не надано доказів того, що збудована відповідачами перегородка порушує їхнє право власності на господарську будівлю; також не надано доказів, що свідчать про неможливість облаштування входу до погребу «в2» інакше, ніж через належну відповідачам частину навісу. За таких обставин позов у частині зобовязання відповідачів не чинити перешкод у користуванні нерухомим майном задоволенню не підлягає. У частині стягнення моральної шкоди позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Оскільки не встановлено факту порушення майнових прав позивачів, тому відсутні підстави для відшкодування їм моральної шкоди. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з положень ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Так, після відкриття провадження у справі до початку судового розгляду з'ясувалось, що співпозивачем [PERSON] не надані докази сплати судового збору (або відповідні докази звільнення у встановленому законом порядку від його сплати); тобто провадження у справі було відкрито за заявою, поданою без додержання вимог, викладених у статті 120 ЦПК України, тому ухвалою суду від 15.09.2014 року позивачу [PERSON] надавався строк для усунення недоліків позовної заяви - п'ять днів з моменту отримання копії ухвали, та попереджено про наслідки, передбачені п. 8 ч. 1 ст. 207 ЦПК України. На виконання ухвали суду від 15.09.2014 року [PERSON] надав суду квитанцію про сплату судового збору у розмірі 121,80 грн. Разом з тим, згідно з ч. 3 ст. 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Таким чином, розмір судового збору становить 487,20 грн. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, з урахуванням сплаченого судового збору у розмірі 121,80 грн., з [PERSON] на користь держави слід стягнути 365,40 грн. недоплаченого при пред'явленні позову судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved