Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

у Радивилівський районний суд Рівненської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: Крупецька сільська рада, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить житловий будинок в с. Крупець по вул.Шевченка, 11. В даному будинку крім неї, зареєстрований її син, який є відповідачем по справі [PERSON], який в житловому будинку фактично не проживає з моменту реєстрації з 18 червня 2008 року. Однак періодично приїздив до позивачки, навідував її, але постійно не проживав. З 2014 року по теперішній час жодного разу не приїздив до неї і не проживав. Оскільки останній не проживає у вказаному житловому будинку більше чотирьох років, просить позовні вимоги задовольнити, визнати [PERSON] такими, що втратив право на користування житловим будинком по вул. Шевченка, 11, с. Крупець Радивилівського району, Рівненської області. У судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився,про дату, час та місце судового засідання був повідомлений, відзиву на позов не направляв. Представник третьої особи на розгляд справи не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи, до суду подали заяву про розгляд справи без представника сільської ради, заперечень до позову не мають. У зв'язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку). Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивачки та засвідчила, що [PERSON] приблизно чотири роки не приїждає до матері, на її дзвінка не відповідає. Пояснила, що ці факти їй відомо, через те що вони з позивачкою сусіди і вона приходить до позивачки допомагати по господарству. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач був чотири роки тому і більше не зявлявся. Пояснила, що він був на роковинах після смерті батька та це було чотири роки тому, з цього часу відповідач в будику позивачки не зявлявся. Ухвалою суду від 22.10.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Інших процесуальних дій не вчинялося. Суд, заслухавши позивача та його представника, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що знайшов своє повне підтвердження з наступних підстав. Згідно акту обстеження будинковолодіння за адресою с. Крупець, вул. Шевченка, 11, що належить [PERSON], встановлено, що [PERSON], будучи зареєстрованим за адресою: [INFO], не проживає за даною адресою (а.с. 9). Встановлено, що громадянин [PERSON] дійсно прибув з м. Ліїнахамарі ([PERSON] Федерація) і був зареєстрований до господарства 18 червня 2008 року, як громадянин [PERSON] Федерації за посвідкою міграційної служби на постійне місце проживання (а.с.9). Відповідно до поданого позову, суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у житлових правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку, вважаючи за необхідне визнати осіб такими, що втратили право на користування житловим будинком, з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім'ї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116,156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті №3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що відповідачка з сином були зареєстровані та проживали у [INFO] як члени сім'ї. Як вбачається із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, враховуючи визнання відповідачем позову, вважає, що відповідач [PERSON], як наймач жилого приміщення в приватному будинку, втратив право на його користування, у зв'язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад один рік без поважних причин. При цьому, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] Так, відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб делеговані виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Як вбачається із ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, позивачка просила не стягувати судовий збір з відповідача, а відтак, враховуючи дану заяву, судові витрати, понесені при зверненні [PERSON] залишити за позивачкою.

Outcome: partial