Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся з позовом до Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області про відшкодування майнової шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду. Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовані тим, що з 09 вересня 1997 року він працював на посаді оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління УМВС України в Дніпропетровській області. 14 жовтня 2000 року в приміщенні відділу поліції його було затримано працівниками УБОЗ УМВС України в Дніпропетровській області як підозрюваного у вчиненні злочину. В період затримання з 16 по 19 жовтня 2020 року працівники УБОЗ під примусом змусили його написати рапорт про звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням із зазначенням завідомо неправдивої дати його подання - 09 жовтня 2000 року, Після було видано наказ № 203о/с про його звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, до якого внесені завідомо неправдиві відомості про дату його видання - 10 жовтня 2000 року. 19 жовтня 2000 року його було притягнуто як обвинуваченого у скоєнні вимагання у складі організованої групи. Постановою прокурора звільнено його з-під варти у зв`язку з недостатністю доказів його провини для обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. 17 листопада 2000 року його примусили заповнювати обхідний лист візами керівників структурних підрозділів ГУМВС України в Дніпропетровській області, згідно з яким він здав посвідчення та зброю 17 листопада 2000 року. 18 листопада 2000 року було розпочато службове розслідування, яке закінчено 24 листопада 2000 року з висновком про порушення ним, лейтенантом поліції Волошиним В.А., 13 і 14 жовтня 2000 року службової дисципліни. Під час попереднього розгляду кримінальної справи 31 травня 2001 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська повернув справу на додаткове розслідування та вказав прокурору змінити йому запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. 19 серпня 2001 року постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська за результатами попереднього розгляду кримінальну справу повторно було повернуто на додаткове розслідування у зв`язку з невиконанням вказівок суду від 31 травня 2001 року. 03 січня 2002 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська відносно нього було змінено запобіжний захід з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року його було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України (в редакції 2001 року) до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. Міру запобіжного заходу залишено у вигляді тримання під вартою. 19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. При цьому міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 25 травня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши йому запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. При цьому судом було встановлено, що на момент затримання 14 жовтня 2000 року він був чинним працівником міліції, перебував при виконанні своїх службових обов`язків на своєму робочому місці. Суд зобов`язав прокурора даті належну оцінку, що при затриманні він знаходився при виконанні своїх посадових обов`язків. У подальшому постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області кримінальному справу № 36001130 відносно нього було закрито у зв`язку з недоведеністю його участі у вчиненні злочину. Копія постанови слідчого про закриття кримінальної справи йому не була надіслана. Відомості про закриття кримінальної справи не були передані до Департаменту інформаційних технологій МВС України. Згідно з довідкою Департаменту інформаційних технологій МВС України станом на 16.04.2018 року він значиться як особа, яка 03.01.2002 року заарештована за скоєння злочину, передбаченого ч. 3 ст. 144 КК України (у редакції 1960 року), та щодо якої 25.05.2004 року запобіжний захід змінено на підписку про невиїзд. Після цього він звертався до СУ ГУНП в Дніпропетровській області, Прокуратури Дніпропетровської області щодо стану досудового розслідування. 11 жовтня 2018 року ним було отримано постанову старшого слідчого СВ ОЗ СУ УМВС України в Дніпропетровській області Козинця Р.М. від 26 квітня 2006 року про закриття кримінальної справи № 36001130. Не погоджуючись із вказаною постановою слідчого, який, на його думку, закрив кримінальну справу № 36001130 з порушенням правил підслідності, без скасування запобіжного заходу і виконання вказівок, наданих 25 травня 2004 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, 16 жовтня 2018 року він звернувся до суду зі скаргою на дану постанову. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2018 року його скаргу було повернуто. 28 грудня 2019 року на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 липня 2019 року в СУ ГУНП в Дніпропетровській області йому було надано повідомлення від 21 грудня 2019 року, згідно з яким він має право на відшкодування втраченого заробітку, сплачених штрафів, судових витрат, сум за надання юридичної допомоги та інших витрат. Також йому було надано постанову СУ ГУНП в Дніпропетровській області про відшкодування шкоди від 21 грудня 2019 року, якою стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку коштів Державної казначейської служби України на його користь на відшкодування заданої шкоди, а саме втраченого заробітку за період часу з 15 жовтня 2000 року до 26 квітня 2006 року в сумі 13432 грн. З постановою про відшкодування шкоди він не згодний, оскільки вона винесена без урахування обставин та дати фактичного звільнення його з посади 14 жовтня 2000 року, встановлених у постанові Ленінського районного суду м. Дніпропетровська про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування від 25 травня 2004 року, не було витребувано всі необхідні документи, які мають значення для визначення розміру завданої шкоди, період, протягом якого він був відсторонений (звільнений) від посади та знаходився під підпискою про невиїзд, розраховано без урахування норм КПК (в редакції 1960 року) щодо моменту закінчення процесу закриття справи та моменту відміни запобіжного заходу; розмір шкоди визначено без врахування його середньомісячного заробітку до вчинення відносно нього незаконних дій тощо. Позивач вважає, що стадія закриття кримінальної справи закінчилася 08 листопада 2018 року, коли Ленінським районним судом м. Дніпропетровська була винесена постанова про повернення його скарги на постанову про закриття кримінального провадження. Отже, на думку позивача, він має право на відшкодування втраченого заробітку та інших доходів, неодержаних за час відсторонення від роботи (посади) за період з 10 жовтня 2000 року по 08 листопада 2018 року (217 місяців), які він втратив внаслідок незаконного звільнення з посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності, засудженням, перебуванням під вартою та обмеженням свободи пересування у вигляді підписки про невиїзд. Позивач звертає увагу, що відповідно до Закону України «Про Національну поліцію», постанови Кабінету Міністрів України від 11 листопада 2015 року № 988 «Про грошове забезпечення поліцейських Національної поліції» розмір мінімального грошового забезпечення за вирахуванням всіх податків у містах з населенням понад мільйон становить 12100 грн., розмір окладу поліцейського за спеціальним званням «лейтенант поліції» 1400 грн., а всього 13500 грн. Таким чином, мінімальний розмір втраченого ним доходу складає 2929500 грн. (217 місяців х 13500 грн.). За цих підстав позивач просить стягнути з Державного казначейства України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь майнову шкоду в розмірі 2929500 грн. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 січня 2020 року у справі було відкрите загальне позовне провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року до участі у справі було допущено прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2020 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області. Під час підготовчого провадження на позов [PERSON] відповідачем - Державною казначейською службою України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області був поданий відзив, згідно з яким відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що рішення суду про стягнення коштів Державного бюджету виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, тобто Державною казначейською службою України. Крім того, Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» встановлений вичерпний перелік випадків та умов відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконних дій органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. Вважає, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, дає лише встановлена незаконність дій посадових осіб вказаного органу. На думку відповідача, позивач не надав доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є безпідставними у зв`язку з чим просить відмовити в їх задоволенні. Третя особа - Головне управління МВС України в Дніпропетровській області в особі ліквідаційної комісії надало письмові пояснення по справі, в яких з позовними вимогами [PERSON] не погоджується, посилаючись на те, що з 10.10.2000 року по 07.11.2015 року [PERSON] серед діючих працівників Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області не значився. Відповідно до витягу з наказу УМВС України в Дніпропетровській області від 10.10.2000 року № 203 о/с [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ 10.10.2000 року за власним бажанням. Після чого з ним був здійсненій кінцевий розрахунок. Звертає увагу, що кримінальну справу № 36001130 було розпочато 15.10.2000 року після звільнення [PERSON] . Оскільки [PERSON] був звільнений з органів внутрішніх справ України, то на нього не розповсюджуються норми, що регулюють нарахування та виплату грошового забезпечення поліцейським. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 року по справі № 160/1139/19 було відмовлено в поновленні [PERSON] на посаді оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління ГУМВС. 21.12.2019 року ГУМВС було винесено постанову про відшкодування шкоди, якою стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку на користь [PERSON] коштів з рахунку Державної казначейської служби України в розмірі 13432 грн. Тому правові підстави для відшкодування позивачу матеріальної шкоди у вигляді втраченого середньомісячного заробітку в розмірі 2929500 грн. відсутні. У зв`язку з викладеним просить відмовити в позові в повному обсязі. Третя особа - Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області також надало свої письмові пояснення по справі, в яких вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими, посилаючись на те, що ГУНП в Дніпропетровській області як юридична особа публічного права було утворено 07.11.2015 року. Позивач серед діючих та звільнених працівників ГУНП не значиться, грошове забезпечення йому не нараховувалося та не виплачувалося. Отже, оскільки ГУНП в Дніпропетровській області не здійснювало досудове розслідування у кримінальній справі, позивач службу в органах Національної поліції не проходив, просить відмовити в задоволенні позову. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2021 року підготовче провадження у справі було закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач свій позов підтримав та наполягав на його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача - Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області Паращенко Ю.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, наведених у відзиві на позов. Представники третіх осіб - Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області Грановський М.О. та Чорна Ю.В. у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог. Прокурор Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 Скрипник В.В., а згодом у зв`язку з реорганізацією органів прокуратурі - Лівобережної окружної прокуратури міста Дніпра Синенко М.О. та Чабаненко Т.В. у судовому засіданні також вважали позовні вимоги [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди необґрунтованими. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили кожен окремо, що разом із позивачем їздили до поліції за постановою, позивачу її не видавали, фактично видали у 2018 році. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав: Судом установлено, що на підставі наказу заступника начальника Управління МВС України в Дніпропетровській області від 16 вересня 1997 року № 93-о/с [PERSON] було прийнято на посаду оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління з 09 вересня 1997 року. Згідно з наказом заступника начальника Управління МВС України в Дніпропетровській області від 10 жовтня 2000 року № 203-о/с [PERSON] було звільнено з вищевказаної посади за власним бажанням з 10 жовтня 2000 року. 15 жовтня 2000 року слідчим з ОВС СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області було порушено кримінальну справу за ознаками частини 2 статті 144 КК України (в редакції 1960 року). В рамках цієї кримінальної справі 15 жовтня 2000 року за місцем проживання [PERSON] був проведений обшук. 16 жовтня 2000 року [PERSON] було затримано за підозрою у вчиненні злочину. 19 жовтня 2000 року [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за частиною 3 статті 144 КК України (в редакції 1960 року). Цього ж дня [PERSON] було звільнено з ізолятора тимчасового тримання та застосовано відносно нього запобіжний захід - підписку про невиїзд. Постановою розпорядчого засідання Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2001 року кримінальну справу відносно [PERSON] та інших було повернуто на додаткове досудове розслідування. При цьому судом було вирішено змінити запобіжний захід [PERSON] з підписки про невиїзд на тримання під вартою. Однак зазначена постанова суду в частині зміни [PERSON] запобіжного заходу виконана не була. В подальшому постановою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 серпня 2001 року за результатами попереднього розгляду кримінальну справу відносно [PERSON] та інших було повторно повернуто на додаткове досудове розслідування. Цією ж постановою суду змінено запобіжний захід [PERSON] на тримання під вартою. Фактично [PERSON] був затриманий 03 січня 2002 року та до нього застосовано запобіжний захід - тримання під вартою. З копії трудової книжки позивача вбачається, що на час його затримання та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він працював з 02.01.2001 року інспектором охорони в Закритому акціонерному товаристві «Євромарт-3». Відповідно до запису в трудовій книжці позивача було звільнено за власним бажанням 24.01.2002 року. 14 травня 2002 року кримінальну справу відносно [PERSON] та інших було прийнято до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська, при цьому запобіжний захід йому залишено у вигляді тримання під вартою. Вироком Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2002 року [PERSON] було засуджено за частиною 4 статті 189 КК України (в редакції 2001 року) до семи років позбавлення волі з конфіскацією майна. До набрання вироком законної сили міру запобіжного заходу залишено без змін - тримання під вартою. 19 вересня 2003 року ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області даний вирок Ленінського районного суду м. Дніпропетровська був скасований та кримінальну справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції в іншому складі. Міру запобіжного заходу [PERSON] залишено у вигляді тримання під вартою. 25 травня 2004 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська направив кримінальну справу на додаткове досудове розслідування, змінивши позивачу запобіжний захід з тримання під вартою на підписку про невиїзд. У подальшому постановою старшого слідчого СВ «ОЗ» СУ УМВС України в Дніпропетровській області від 26 квітня 2006 року кримінальну справу № 36001130 відносно [PERSON] та інших було закрито у зв`язку з недоведеністю його вини у вчиненні злочинів, передбачених ст. ст. 148-4 ч. 2, 143 ч. 2, 144 ч. 2, 189 ч. 4 КК України. В своєму позові позивач стверджує, що копія постанові про закриття кримінальної справи вручена йому 11 жовтня 2018 року. З матеріалів справи вбачається, що в жовтні 2018 року позивачем була подана до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська скарга на постанову слідчого про закриття кримінальної справи. Ухвалою слідчого судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2018 року скаргу [PERSON] було повернуто. Постановою тимчасово виконуючого обов`язки начальника Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області - начальника слідчого управління Кучеровського О. від 21 грудня 2019 року було стягнуто з Державного бюджету України шляхом списання у безспірному порядку коштів з рахунку Державної казначейської служби України на користь [PERSON] на відшкодування завданої шкоди 13432 грн., виходячи з розміру мінімальної заробітної плати в період з 16 жовтня 2000 року по 26 квітня 2006 року. Не погоджуючись із вказаною постановою про відшкодування шкоди, позивач звернувся до суду з даним позовом. Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до частини першої статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями чи дією органу державної влади відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Порядок відшкодування такої шкоди визначається законом (частина сьома статті 1176 ЦК України). Так, статтею 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» від 01 грудня 1994 року (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає, зокрема, у випадках закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину (пункт 2 частини 2 статті 2 Закону). Положеннями статті 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що громадянинові відшкодовується (повертається) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів Державного бюджету (частина 1 статті 4 вказаного Закону). Пунктом 8 Положення № 6/5/3/41 від 04.03.96 року «Про затвердження Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» передбачено, що згідно з частиною першою статті 4 Закону розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» (далі - Порядок № 100) та від 05 травня 1995 року № 348 «Про внесення змін і доповнень до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100» (підпункт 1 пункту 9 Положення). Відповідно до положень пункту 2 частини ІІ «Період, за яким обчислюється середня заробітна плата» Порядку № 100 середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Згідно з пунктом 8 Порядку № 100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Заявляючи вимоги про відшкодування матеріальної шкоди у вигляді втраченого заробітку, позивач посилається на те, що на час його фактичного затримання - 14 жовтня 2000 року та притягнення до кримінальної відповідальності він був діючим працівником міліції, знаходився при виконанні своїх службових обов`язків, рапорт про звільнення від 09 жовтня 2000 року складений ним пізніше під примусом, дата видання наказу про його звільнення з органів внутрішніх справ не відповідає фактичній даті його звільнення. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак позивачем не надано належних доказів на підтвердження того, що на час його затримання в жовтні 2000 року та притягнення до кримінальної відповідальності він перебував на службі в органах внутрішніх справ. Суд бере до уваги, що наказом заступника начальника Управління МВС України в Дніпропетровській області від 10 жовтня 2000 року № 203-о/с [PERSON] було звільнено з посади оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління за власним бажанням з 10 жовтня 2000 року, тобто до його затримання. Підстав вважати зазначений наказ незаконним у суду немає, оскільки він незаконним в установленому порядку не визнаний та не скасований. Суд звертає увагу, що позивач, будучи обізнаним про своє звільнення з органів внутрішніх справ з 10 жовтня 2000 року, про що свідчить власноручне написання ним рапорту, датованого 09.10.2020 року, заповнення обхідного листка, здача посвідчення та зброї, з жовтня 2000 року наказ про своє звільнення за власним бажанням не оскаржував та, відповідно, не вважав його незаконним. У лютому 2019 року позивач звернувся Дніпропетровського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом (адміністративна справа № 160/1139/19) до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, в якому просив визнати протиправним та скасувати наказ № 203о/с заступника начальника Головного управління МВС України в Дніпропетровської області полковника міліції Перова О.О. від 10.10.2000 в частині звільнення його з 10.10.2000 з посади оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням), визнати протиправним рішення Голови ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровської області від 29.12.2018 про відмову в поновленні його на службі в органах внутрішніх справ, поновити його на посаді оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління в групі щодо встановлення осіб невпізнаних трупів, осіб, безвісти зниклих, а також осіб, які сховалися від слідства і суду, зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровської області зарахувати час, протягом якого він не працював у зв`язку з незаконним звільненням зі служби (посади), як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу; визнати недійсним зроблений у його трудовій книжці запис про звільнення його з посади оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління з 10.10.2000 за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням), зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровської області видати йому дублікат трудової книжки без запису про звільнення, визнати протиправною бездіяльність Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровської області щодо розгляду заяви, поданої ним 10.12.2018 про перехід у встановленому порядку на роботу (службу) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в поліції у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язати Ліквідаційну комісію Головного управління МВС України в Дніпропетровської області розглянути заяву, подану ним 10.12.2018, про перехід у встановленому порядку на роботу (службу) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області, у зв`язку із виявленням бажання проходити службу в поліції, визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо розгляду його кандидатури для зайняття посади у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію», зобов`язати Головне управління Національної поліції в Дніпропетровській області розглянути його кандидатуру для зайняття посади у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області у відповідності до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію». Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 року адміністративний позов [PERSON] в частині позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу № 203о/с від 10.10.2000 про звільнення його з 10.10.2000 з посади оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням), поновлення його на посаді оперуповноваженого 1-го відділення територіального обслуговування відділу карного розшуку Амур-Нижньодніпровського районного відділу Дніпропетровського міського управління в групі щодо встановлення осіб невпізнаних трупів, осіб, безвісти зниклих, а також осіб, які сховалися від слідства і суду, зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровської області зарахувати час, протягом якого він не працював у зв`язку з незаконним звільненням зі служби (посади), як до загального трудового стажу, так і до стажу роботи за спеціальністю, стажу державної служби, безперервного стажу, визнання недійсним зробленого у трудовій книжці запису про звільнення його з посади з 10.10.2000 у запас Збройних Сил за підпунктом «ж» пункту 64 Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ (за власним бажанням), зобов`язання Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровської області видати дублікат трудової книжки без запису про звільнення, визнання протиправної бездіяльності Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області щодо розгляду його кандидатури для зайняття посади у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області та зобов`язання розглянути його кандидатуру для зайняття посади у Головному управлінні Національної поліції в Дніпропетровській області відповідно до пункту 9 Розділу XI Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про Національну поліцію» залишено без розгляду у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду. Крім того, рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16.05.2019 року відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання протиправною бездіяльності Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Дніпропетровській області щодо розгляду його заяви від 10.12.2018 про перехід у встановленому порядку на роботу (службу) до Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та зобов`язання розглянути вказану заяву. Суд відзначає, що позивач з жовтня 2000 року не був обмежений у праві та можливості судового оскарження наказу про його звільнення з органів внутрішніх справ за власним бажанням, так як у період з 19 жовтня 2000 року по 03 січня 2002 року, а згодом з 25 травня 2004 року постійно перебував на підписці про невиїзд. Отже, факт перебування позивача на час його затримання на посаді працівника міліції та його звільнення з посади у зв`язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності матеріалами справи не доведений. Доводи позивача про те, що його звільнення з посади оперуповноваженого фактично відбулося після його затримання є голослівними та належними доказами не підтверджені. Натомість цього з копії трудової книжки позивача вбачається, що на час його затримання 03 січня 2002 року та застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою він працював інспектором охорони в Закритому акціонерному товаристві «Євромарт-3». Був звільнений за власним бажанням 24.01.2002 року, тобто у період перебування під вартою. Разом із тим позивач доказів щодо розміру його середнього заробітку у вказаному товаристві, зокрема за останні два календарні місяці, що передували його затриманню у січні 2002 року, не надав, клопотання про витребування судом доказів щодо розміру його середнього заробітку не заявив, наполягав на стягненні на його користь матеріальної шкоди у розмірі втраченого заробітку (грошового забезпечення) саме як працівника міліції. Відтак суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими. Крім того, суд також ураховує, що Державне казначейство України в особі Головного управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, до якого позивач пред`явив свій позов, не є належним відповідачем, оскільки відповідно до законодавства воно є лише органом, який здійснює списання коштів з Державного бюджету. Належним відповідачем у цій справі має бути держава, яка повинна брати участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади, дії якого призвели до завдання шкоди. Між тим позивач позов до Держави Україна не заявив, наполягав на залученні до участі у справі Головного управління Національної поліції в Дніпропетровській області та Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області як третіх осіб. Відповідно до частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За таких обставин у задоволенні позову [PERSON] необхідно відмовити.

Outcome: dismissed