Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на багаторазові в'їзди на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим та місто Севастополь дитини у супроводі матері без нотаріально посвідченої згоди та супроводу батька до досягнення дитиною 16-ти річного віку. На обґрунтування своїх вимог посилається на ті обставини, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають спільного сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем на території Автономної Республіки Крим. Вказувала, що відповідач не має можливості та бажання оформити нотаріально посвідчену згоду на в'їзд на тимчасово окуповану територію АР Крим їх спільної дитини, у зв'язку з чим їх син позбавлений можливості вільно пересуватися територією України. Необхідність в'їзду на тимчасово окуповану територію АР Крим обумовлена тим, що позивач, її чоловік та син [PERSON] фактично постійно мешкають на території АР Крим у м. Сімферополі, однак мають необхідність виїжджати до неокупованої території України для підтримання контактів з рідними, близькими та друзями, а також отримувати державні та адміністративні послуги від офіційних органів влади України. Ухвалою судді Київського апеляційного суду від 10 січня 2019 року визначено Дарницький районний суд м. Києва для забезпечення розгляду вказаної справи. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 21 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Згідно з частиною 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У судове засідання представник позивача не з'явився, однак надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Просив суд позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON] викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, проте в судове засідання він не з'явився, про причини неявки не повідомив, відзив на позов не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі у період з 06.07.2008 року по 13.08.2012 року, що підтверджується рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 31.07.2012 року (а.с.25-26). У вказаний період у них народився син - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с.22). Згідно зі свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.27), 04 серпня 2014 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу було змінено на «[PERSON]». Згідно письмових пояснень позивача, вона разом із сином та чоловіком постійно проживають на території Автономної Республіки Крим. Відповідно до «Конвенції про права дитини» прийнятої ООН 20 листопада 1989 року та ратифікованою Постановою Верховної Ради № 789 від 27 лютого 1991 року в усіх діях щодо дітей незалежно від того здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, держави - учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Відповідно до статті 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно зі статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), який гарантує деякі права і свободи, не передбачені у Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не може бути встановлено жодних обмежень, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Законодавством України зазначені правовідносини регулюються ст. 313 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок здійснення права громадян України на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України, порядок вирішення спорів у цій сфері регулюються Законом від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України». Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України № 3857-XII, правила перетинання державного кордону України громадянами України встановлюються Кабінетом Міністрів України відповідно до цього Закону та інших законів України. Правила перетинання державного кордону громадянами України (далі Правила), затверджені Постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року (з наступними змінами). Порядок в'їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 року№ 367, де зазначено, що в'їзд на тимчасово окуповану територію України та виїзд з неї громадян України, що не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Так, згідно з пунктом 2 Правил, перетинання громадянами України (далі - громадяни) державного кордону здійснюється в пунктах пропуску через державний кордон та пунктах контролю (далі - пункти пропуску), якщо інше не передбачено законом, за одним з таких документів, що дають право на виїзд з України і в'їзд в Україну: 1) паспорт громадянина України для виїзду за кордон; 2) дипломатичний паспорт; 3) службовий паспорт; 4) проїзний документ дитини; 5) посвідчення особи моряка; 6) посвідчення члена екіпажу. У випадках, визначених законодавством, для перетинання державного кордону громадяни крім паспортних документів повинні мати також підтверджуючі документи. Відповідно до пункту 3 Правил виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Відповідно до пункту 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, для перетинання державного кордону України громадянин, який не досяг шістнадцятирічного віку, повинен мати: 1) паспортні документи та 2) підтверджуючі документи, до яких у тому числі відносяться: нотаріально посвідчена згода другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі або копія рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Рішення суду про надання дозволу на в'їзд на тимчасово окуповану територію України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків, отримання якого має на меті позивачка за результатами позитивного розгляду її позову, за своєю правовою природою відноситься до підтверджуючих документів, які необхідні для в'їзду на тимчасово окуповану територію України. Тлумачення статей 141,150, 153,155 СК України свідчить, що батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківськи права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховування, навчання та розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Позивачка, як матір дитини, має переважне право перед іншими особами на особисте виховання і на самозахист своєї дитини, а її вимоги зводяться на отримання дозволу на переміщення дитини до місця свого, разом з матір'ю, проживання у місто Сімферополь Автономної Республіки Крим. При таких обставинах, враховуючи що в'їзд дитини у супроводі позивача на окуповану територію пов'язаний з необхідністю проживання та можливістю навчання, а також те, що це повністю відповідає інтересам дитини, права якої гарантовані Конвенцією про права дитини, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод та яка на даний час проживає на тимчасово окупованій території, суд вважає за необхідне позов задовольнити та малолітньому [PERSON], [INFO], дозвіл на багаторазові в'їзди на тимчасово окуповану територію України - Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, у супроводі матері - [PERSON], [INFO], зареєстрованої за адресою: [ADDRESS], без згоди і супроводу батька - [PERSON], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], до досягнення [PERSON] 16 -річного віку, тобто до [INFO] року. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального України, з відповідача підлягає стягненню на користь позивача документально підтверджена сплачена сума судового збору у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved