Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-15 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Подільської районної у місті Києві державної адміністрації, про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності. Свої вимоги мотивує тим, що розпорядженням № 143 відділу з питань майна комунальної власності Подільської РДА в м. Києві передано в спільну приватну власність в рівних долях [PERSON] та його доньці ([PERSON].) кімнату площею 14,3 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] та видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 31.07.2014 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] Вказує, що її донька проживає разом зі своїм батьком [PERSON] та перебуває на обліку осіб, що потребують поліпшення житлових умов. Зазначила, що постановою Вищого адміністративного суду України від 06.07.2015 року розпорядження Подільської РДА у м. Києві від 02.03.2007 року № 283, на підставі якого ізольовану кімнату площею 14,9 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] було включено до числа службових приміщень визнано недійсним та скасовано. Позивачка вказала, що при проходженні процедури приватизації [PERSON] умисно чи без умислу ввів її в оману, не повідомивши, що розпорядження № 283 оскаржується у судовому порядку, а тому у разі б його скасування, донька мала право на кімнату площею 14,9 кв.м. в порядку ст. 54 ЖК України. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що розпорядженням № 143 та свідоцтво про право власності порушують житлові права малолітньої дитини - [PERSON], 2014 року народження, [PERSON] просила визнати недійсним та скасувати розпорядження № 143 відділу з питань майна комунальної власності Подільської РДА в м. Києві про передачу в приватну власність [PERSON] та [PERSON] 50/100 частини квартири [ADDRESS] та визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності [NUMBER] від 31.07.2014 року. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Подільської РДА в м. Києві у судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на його необґрунтованість (а.с. 43-47). Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав та просив позов задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання не з»явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду заяву, в якій просив розглядати справу у відсутність Служби та винести рішення в інтересах дитини. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що з 04 вересня 2013 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Подільського районного суду м. Києва від 30 квітня 2015 року (а.с. 12, 18-19). Від даного шлюбу сторони мають доньку - [PERSON], [INFO] (а.с. 13). З довідки відділу обліку та розподілу житлової площі Подільської РДА в м. Києві вбачається, що [PERSON] та його донька [PERSON] перебувають на квартирному обліку (а.с. 20). Розпорядженням № 143 відділу з питань майна комунальної власності Подільської РДА в м. Києві передано в спільну сумісну власність в рівних долях [PERSON] та його доньці ([PERSON].) 50/100 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 50) та видано свідоцтво про право власності [NUMBER] від 31.07.2014 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Як на підставу позову, позивачка посилається на те, що на її думку, до прийняття даних оскаржуваних актів відповідно до ст. 54 ЖК України її донька мала право на приєднання кімнати 14,9 кв.м. у квартирі [ADDRESS] і якби вона знала, що розпорядження Подільської РДА у м. Києві від 02.03.2007 року № 283, яким дану кімнату було включено до числа службових Подільського РУГУ МВС України оскаржується в судовому порядку, вона б не надавала згоду на приватизацію. Дана приватизація була здійснена на підставі заяви наймача приміщення [PERSON] (а.с. 52) та на підставі довідки, наданої ним про склад сім'ї, згідно якої в квартирі [ADDRESS] мешкали та мали право на житло [PERSON] та його донька [PERSON] (а.с. 64). Відповідно до статті 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та пункту 5 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), кімнат у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю. Пунктом 1 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» визначено, що до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло, тобто, передача квартир у власність здійснюється тільки наймачам і членам їх сімей. Згідно пункту 4 статті 5 Закону «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитку з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які на законних підставах проживають у них. Відповідно до статей 1, 5, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», за якими передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири, при цьому до членів сім'ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі разом з наймачем або за якими зберігається право на житло. 16.12.2009 року Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України було затверджено Положення про порядок передачі квартир(будинків) жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян. Так пункт 18 зазначеного Положення визначає, що громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Відповідно до п. 18 Положення, за неповнолітніх членів сім»ї наймача рішення щодо приватизації житла приймають батьки (усиновлювачі) або піклувальники. Згоду на участь у приватизації дітей вони засвідчують своїми підписами у заяві біля прізвища дитини. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем-2 [PERSON] було подано заяву встановленої форми на приватизацію кімнати площею 14,3 кв.м.. Дана заява від імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] була підписана позивачем ( а.с. 52). До вказаної заяви [PERSON] було додано довідку про склад сім'ї наймача квартири, в якій вказано, що станом на момент подачі заяви про приватизацію у квартирі [ADDRESS] проживають та мають право на житло [PERSON] та [PERSON] (а.с. 64). Згідно зі статтею 144 Конституції України, статтею 59 Закону «Про місцеве самоврядування в Україні» N 280/97-ВР акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування визнаються незаконними в судовому порядку з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України. Відповідно до роз'яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України N 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», у п. 2 якої зазначено, що зміст правочину не повинен суперечити положенням інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що при здійсненні приватизації спірної кімнати не були порушені вимоги законодавства України та права позивачки, її дочки щодо приватизації, оскільки мала місце письмова згода всіх повнолітніх членів сім'ї на приватизацію кімнати, що не порушило Положення про порядок передачі квартир (будинків) у приватну власність громадян, а тому відсутні правові підстави для скасування та визнання недійсними розпорядження № 143 відділу з питань майна комунальної власності Подільської РДА в м. Києві про передачу в приватну власність [PERSON] та [PERSON] 50/100 частини квартири [ADDRESS] та свідоцтва про право власності [NUMBER] від 31.07.2014 року. В своїй письмовій заяві до органу приватизації [PERSON] висловила волю неповнолітньої [PERSON] відносно приватизації конкретного житла, тому її право на приватизацію ніким не порушено. Не заслуговують на увагу посилання позивачки, що стосуються порушення прав малолітньої дитини, яке, на думку заявника, відбулось в результаті ухвалення постанови Вищого адміністративного суду України від 16.07.2015 року, якою розпорядження Подільської РДА у м. Києві від 02.03.2007 року № 283, на підставі якого ізольовану кімнату площею 14,9 кв.м. у комунальній квартирі [ADDRESS] було включено до числа службових приміщень визнано недійсним та скасовано (а.с. 14-17), оскільки дана кімната не могла бути приєднана у зв'язку з тим, що у такому випадку розмір житлової площі на одну особу перевищував би верхню межу в 13,65 кв.м (ст. 47 ЖК УРСР), що в свою чергу суперечить вимогам ст. 54 ЖК УРСР. Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з положеннями статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, відповідно до вимог статті 3 ЦПК України та статті 15 ЦК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту цивільне право особи, яке порушене, не визнане або оспорюється. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Матеріали справи не містять доказів того, які права [PERSON] порушені, не визнані або оспорюються відповідачами, з урахуванням того, що приватизація спірної квартири відбулась на підставі заяви [PERSON] і документів, які останній надав відповідному органу приватизації. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання недійсним та скасування розпорядження та свідоцтва про право власності є не обґрунтованими, а відтак приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed