Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-01 00:00:00

У січні 2019 року до суду звернулася [PERSON] з вищезазначеним позовом, посилаючись на ті обставини, що вона праювала в КСП ім. Кірова з 20.09.1985 по 20.02.1996. Як стало відомо позивачці всі члени вказаного вище КСП отримали майнові та земельні сертифікати, однак вона нічого не отримувала. З 1995 року [PERSON] хворіла різними захворюваннями, хронічними захворюваннями, в результаті чого отримала 2-у групу інвалідності та не може самостійно пересуватися без сторонньої допомоги. В 1996 році заяви на звільнення не подавала, трудову книжку не отримувала, про своє звільнення дізналася лише з архівної довідки. В 2018 році позивачка дізналася, що її незаконно позбавили права на отримання земельного паю. Як вказує позивачка, їй не було відомо коли була створена комісія по роздержавленню та приватизації земель КСП ім. Кірова та коли зазначеним підприємством був отриманий Державний акт на право власності на землю. 29 грудня 1995 року КСП ім. Кірова отримало державний акт на право колективної власності на землю на земельну ділянку серії ПЛ-20 розміром 1981,6 га. Державний акт був отриманий на підставі рішення Решетилівської районної Ради народних депутатів від 29.12.1995. Згідно змісту акту до нього невід`ємною частиною є Додаток №1 «Список громадян - членів сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу або товариства». Як стало відомо позивачці, у додатку до Державного акту на право приватної власності на землю КСП ім. Кірова, [PERSON] відсутня в списку осіб, які мають право на отримання земельних та майнових паїв, тобто її безпідставно не включили до списків членів КСП ім. Кірова. Посилаючись на вищезазначені обставини, норми цивільного законодавства та судову практику, [PERSON] звернулася до суду з даним позов та просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) у розмірі 5,5 умовних кадастрових одиниць, яка розташована на території Федіївської сільської ради Решетилівського району та виділити натурі земельну частку (пай). Провадження у справі відкрите ухвалою судді Лизенко І.В. від 15.04.2019, яка була відряджена до Решетилівського районного суду Полтавської області на підставі рішення Вищої ради правосуддя від 22.01.2019 № 175/о/15-19 строком на один рік. 07 серпня 2020 року ухвалою судді Зіненка Ю.В. справу прийнято до свого провадження та призначене підготовче засідання на 07.09.2020. У зв`язку з неявкою сторін підготовче засідання, призначене на 07.09.2020, відкладене на 23.10.2020. Ухвалою суду від 23.10.2020 провадження у справі зупинене до залучення до участі у справі правонаступників. 23 лютого 2021 року ухвалою суду провадження у справі поновлене, залучено до участі правонаступницю позивачки [PERSON] [PERSON] та призначене підготовче засідання на 26.03.2021. Ухвалою суду від 26.03.2021 залучено до участі у справі в якості співвідповідача Решетилівську міську раду, у зв`язку з чим підготовче засідання відкладене на 12.05.2021. 12 травня 2021 року ухвалою суду справу призначено до судового розгляду по суті на 28.07.2021, яке за клопотанням представниці позивачки відкладене на 13.09.2021. В подальшому за клопотанням представниці позивача розгляд справи було відкладено на 20 жовтня 2021 року та 02 грудня 2021 року. У судове засідання позивачка та її представниця не з`явилися, від представниці позивачки адвоката Говорової С.Л. надійшло клопотання про розгляд справи без її участі та участі позивачки, позов підтримують та просять задовольнити (а.с.169). У судові засідання представники відповідачів не з`явилися, від представника Решетилівської міської ради, яка є правонаступником всіх прав та обов`язків Федіївської сільської ради, надійшла письмова заява про розгляд справи за без участі їх представника (а.с. 154). У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] , правонаступницею якої є [PERSON] , про визнання права на земельну частку (пай) задоволенню не підлягаєз огляду на наступне. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду по захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що з 16.08.1985 по 16.02.1996 [PERSON] була членом КСП ім. Кірова Решетилівського району Полтавської області, що підтверджується архівною довідкою № 01-11/Г-230, виданою 24.10.2018 Архівним відділом Решетилівської районної державної адміністрації Полтавської області (а.с. 5). Згідно ж записів трудової книжки [NUMBER] , [PERSON] 20.09.1985 прийнята в члени колгоспу ім. Кірова та 20.02.1996 розрахована з членів КСП ім. Кірова за власним бажанням (а.с. 46-48). Рішенням № 7 Виконавчого комітету Федіївської сільської ради народних депутатів Решетилівського району Полтавської області від 18.03.1995 було створено комісію по роздержавленню і приватизації земель колективного сільськогосподарського підприємства імені Кірова (а.с. 8). Рішенням десятої сесії двадцять другого скликання Решетилівської районної Ради народних депутатів від 29 грудня 1995 року було вирішено затвердити площу 1981, 6 га надану в колективну власність колективному сільськогосподарському підприємству імені Кірова Федіївської сільської ради народних депутатів Решетилівського району та видати державний акт на право колективної власності на землю колективному сільськогосподарському підприємству імені Кірова (а.с.160). Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Кірова» Решетилівського району Полтавської області серії ПЛ-20, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю за реєстраційним номером 20 від 29.12.1995 (а.с.а.с.9,163-164). Також, стороною позивача було надано план зовнішніх меж земель, переданих у колективну власність, зокрема, КСП «Кірова» (а.с. 15-16). Розпорядженням голови Решетилівської Районної державної адміністрації №391 від 25.12.1996 було затверджено грошову оцінку сільськогосподарських угідь, переданих у колективну власність та вартості земельної частки (паю) і її розміру в умовних кадастрових гектарах по КСП ім. Кірова Решетилівського району в розмірі 7433811 гривень. Вартість земельної частки (паю) в розмірі 21119 гривень. Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах 5,37 га (а.с.165). Розпорядженням голови Решетилівської Районної державної адміністрації №120 від 22.03.2002 «Про затвердження уточненої вартості земельної частки (паю) її розміру та видачу державних актів на право приватної власності на землю громадянам на території Федіївської сільської ради» було затверджено уточнену середню грошову оцінку одного гектар сільськогосподарських угідь, що підлягають паюванню в сумі 3910,48 гривень та уточнену площу земельної частки (паю) власників сертифікатів, визначену проектом організації території земельних часток (паї) колишнього КСП ім. Кірова на території Федіївської сільської ради в розмірі 4,92 умовних кадастрових гектарів та її вартість в сумі 19247,42 гривні (а.с.168). У списку громадян-членів колективного сільськогосподарського підприємства ім. Кірова Решетилівського району, який є Додатком 1 до Державного акта, [PERSON] відсутня (а.с. 10-14). Крім того, відповідно до листа Виконавчого комітету Федіївської сільської ради Решетилівського району Полтавської області за вих. № 162/05-12 від 04.12.2018, [PERSON] не була включена до списку громадян-членів КСП ім. Кірова, які мали право на отримання земельних та майнових сертифікатів (а.с. 7). Як зазначено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішенням ЄСПЛ постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини (наприклад, рішення у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Новоселецький проти України» від 11.03.2003 року, «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року). Відповідно до ч. 1 ст. 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України). Згідно ст. 1 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» за № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року (далі - ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року), колективне сільськогосподарське підприємство є добровільним об`єднанням громадян у самостійне підприємство для спільного виробництва сільськогосподарської продукції та товарів і діє на засадах підприємництва та самоврядування. Відповідно до ч. 1 ст. 7 ЗУ № 2114-ХІІ від 14.02.1992 року, об`єктами права колективної власності підприємства є земля, інші основні та оборотні засоби виробництва, грошові та майнові внески його членів, вироблена ними продукція, одержані доходи, майно, придбане на законних підставах. Об`єктами права власності підприємства є також частки у майні та прибутках міжгосподарських підприємств та об`єднань, учасником яких є підприємство. Статтею 1 Указу Президента України від 03.12.1999 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки» передбачено здійснення заходів щодо реформування протягом грудня 1999 - квітня 2000 року колективних сільськогосподарських підприємств на засадах приватної власності на землю та майно шляхом забезпечення всім членам колективних сільськогосподарських підприємств права вільного виходу з цих підприємств із земельними частками (паями) і майновими паями та створення на їх основі приватних (приватно-орендних) підприємств, селянських (фермерських) господарств, господарських товариств, сільськогосподарських кооперативів, інших суб`єктів господарювання, заснованих на приватній власності (далі - приватні формування). Це право, гарантоване ч. 2 ст. 14 Конституції України, не може бути обмежено рішеннями загальних зборів членів колективних сільськогосподарських підприємств або будь-якими іншими рішеннями. Згідно з положеннями ч. 9, 10 ст. 5 ЗК України 1990 року, кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства у разі виходу з нього має право одержати свою частку землі в натурі (на місцевості), яка визначається в порядку, передбаченому ч. 6, 7 ст. 6 цього Кодексу. Частинами 6, 7 ст. 6 ЗК України 1990 року передбачено, що при обчисленні розміру середньої земельної частки, що обчислюється сільською, селищною, міською Радою народних депутатів враховуються сільськогосподарські угіддя (у тому числі рілля), якими користуються підприємства, установи, організації та громадяни у межах території даної Ради, крім тих підприємств, установ і організацій, землі яких не підлягають приватизації. Загальний розмір обчисленої площі поділяється на кількість осіб, які працюють у сільському господарстві, пенсіонерів, які раніше працювали у сільському господарстві і проживають у сільській місцевості, а також осіб, зайнятих у соціальній сфері на селі. Державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян (ч. 2 ст. 23 ЗК України 1990 року). Згідно з п. 17 Перехідних положень ЗК України від 25.10.2001 року сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними права вимоги на відведення земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 22 ЗК України право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і документа, що посвідчує це право. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай). Також документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Пунктом 1 Указу Президента України від 08.08.1995 року за № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» (далі - Указ від 08.08.1995 року за № 720/95) встановлено, що паюванню підлягають сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Паювання земель радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств здійснюється після перетворення їх на колективні сільськогосподарські підприємства. Відповідно до п. 2 Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, право на частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Згідно з вимогами ст. ст. 22, 23 ЗК України (у редакції від 22.06.1993 року) та Указу від 08.08.1995 року за № 720/95, особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: 1) перебування в членах Колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; 2) включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; 3) одержання Колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Пленум Верховного Суду України у п. 24 постанови від 16.04.2004 року за № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта про право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Отже, саме по собі не внесення особи до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, не може позбавити її права на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Порядку паювання земель має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Отже, громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатка до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Як встановлено під час судового розгляду, [PERSON] на момент видачі Державного акту на право колективної власності на землю була членом КСП ім. Кірова. Таким чином, враховуючи що [PERSON] , станом на час складення списку громадян-членів КСП ім. Кірова та видачі КСП ім. Кірова Державного акта на право колективної власності, була членом КСП, суд приходить до висновку, що невнесення [PERSON] до списку, доданого до державного акту, не можна вважати правомірним. В позовній заяві позивачка посилалася на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі № 6-12823св14, в якій зазначено, що право особи на земельну частку (пай) виникає з моменту отримання сільськогосподарським підприємством державного акта про право колективної власності, в якому ця особа вказана як така, що має право за земельну частку (пай) і це право є непорушним та підлягає захисту без обмеження строком позовної давності. Суд не погоджується з даними твердженнями та посиланнями сторони позивача на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України від 27 серпня 2014 року по справі № 6-12823св14 з таких підстав. Згідно з ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. З огляду на вищезазначені вимоги, у даній справі повинні застосовуватись положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР 1963 року. Згідно з вимогами ст. 71 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Відповідно до положень статті 76 ЦК УРСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. За змістом пункту 6 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила цього Кодексу щодо позовної давності стосуються тільки тих позовів, строк пред`явлення яких, встановлений попереднім законодавством, не сплив до 01.01.2004. Якщо ж строк позовної давності закінчився до зазначеної дати, то до відповідних відносин застосовуються правила про позовну давність, передбачені ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст. 71, 75 ЦК УРСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено позовна давність, встановлюється в три роки. Статтею 80 ЦК УРСР встановлено, що закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захисту. З виписка із медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого [PERSON] , яка видана 11.05.1995, встановлено, що позивачка з лютого 1995 року має захворювання у формі остеохондрозу, лікування амбулаторне, санаторно - курортне, стаціонарне (а.с. 22). Також, надані стороною позивача докази: виписка з медичної карти амбулаторного, стаціонарного хворого [PERSON] ; виписки з історії хвороби [PERSON] , видана нейрохірургічним відділенням Полтавської обласної клінічної лікарні та лист головному лікарю за місцем проживання [PERSON] стосуються лікування та встановлення діагнозу позивачки, що мали місце в 2003-2004 роках (а.с. 17, 18, 19, 20). Виписка (епікриз) з історії хвороби [PERSON] стосується періоду у 2015 році (а.с. 21). Згідно доданого до позову пенсійного посвідчення № [NUMBER] , виданого 24.03.2009, [PERSON] була призначена пенсія по інвалідності (2 група захворювання), термін дії -28.02.2010 (а.с. 23). Як встановлено під час судового розгляду, право на позов у [PERSON] виникло ще у 1995 році, трирічний строк позовної давності, встановлений статтею 71 ЦК УРСР 1963 року, минув до набрання чинності ЦК України 2003 року, та вищезазначені докази не підтверджують поважність причин пропуску строку позовної давності у даній справі, тому суд зобов`язаний самостійно застосувати наслідки його спливу, без подання відповідної заяви іншими сторонами спору. З позовом про визнання права на земельну частку (пай) позивачка звернулася лише у січні 2019 року, надані докази суд не визнає достатніми у своїй сукупності, які б вказували на поважність причини пропуску строку позовної давності, тобто підтверджували наявність об`єктивних, істотних, непереборних причин, що не залежали від волі позивачки, які унеможливлювали ї звернення з цим позовом впродовж тривалого строку, вони не надали. Тобто, суд вважає, що позивачка не була позбавлена можливості вчинити необхідні дії по захисту свого порушеного права як особисто, так і через представника, враховуючи її стан здоров`я. Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність та остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п. 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Суд зазначає, що позивачка як член КСП повинна була дізнатись про порушення свого права на земельну частку (пай) з часу видачі КСП ім. Кірова (1995 рік) акта на право колективної власності на землю. Однак, позивачка у передбачений законом строк не звернулася до суду з вказаними вимогами, що є підставою для відмови у задоволенні позовів. Звертаючись до суду із позовом, позивачка не навела обґрунтованих підстав для визнання поважними причин пропуску позовної давності для звернення до суду із позовом. Аналогічна правова позиція викладена у Постановах Верховного Суду від 07.04.2020 року (справа № 147/294/18) та від 04.08.2021 (справа № 617/537/19). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, які передбачають рівність прав сторін щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості та обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку з пропуском строку позовної давності для звернення до суду із цим позовом, оскільки з моменту порушення прав [PERSON] пройшло більше трьох років, а достатніх доказів, які вказували б на поважність причин пропуску строку позовної давності нею не наведено. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, суд покладає судові витрати на позивачку. Враховуючи вищевикладене, та

Outcome: dismissed