Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернулася до суду із позовом, який надалі уточнила. Зазначила, що користується земельною ділянкою по вул. 6 Інгульська,70 в м. Миколаєві. Рішенням Миколаївської міської ради від 13 червня 2016 р. встановлена межа між земельним ділянками по вул. 6-Інгульська, 70 та по вул. 6 Інгульська, 72 в м. Миколаєві, користувачем якої є відповідач. У звязку із цим нею було укладений договір на обслуговування прилеглої домоволодіння території, після отримання якого їй стало відомо, що відповідач встановив паркан по прилеглій території вздовж межі між земельними ділянками із заступом на її бік, що робить неможливим виконання умов договору на обслуговування прилеглої території. Посилаючись на ст. 212 ЗК України просила зобовязати відповідача звільнити самовільно зайняту прилеглу земельну ділянку прилеглої території шляхом перенесення паркану між земельними ділянками, привести до стану придатного для використання за цільовим призначенням самовільно зайняту земельну ділянку. Ухвалою суду від 28 лютого 2017 р., занесеною до журналу судового засідання, до участі в справі третіми особами залучені Миколаївська міська рада, адміністрація Інгульського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради, В судовому засіданні позивачка суду пояснила, що предметом спору є межа що поділяє прилеглі території до земельних ділянок, якими користуються сторони. Представник відповідача просив позов залишити без задоволення. Представник третьої особи Миколаївської міської ради в суд не зявився, надав просив вирішити на розсуд суду Представник адміністрації Інгульського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради до суду не зявився, відзиву не направив. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, встановив такі обставини. Рішенням виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 13 червня 2016 р. за №526 на виконання постанови Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 вересня 2015 р. між земельними ділянками по вул. 6 Інгульська, 70 та №72 встановлено межу відповідно до комплексних інженерно геодезичних вишукувань (топографічного плану) виконаних КП «Госпрозрахункове проектно - виробниче архітектурно планувальне бюро» 28 березня 2016 р. Разом з тим, предметом позову є частина земельної ділянки прилеглої території по фасаду земельних ділянок сторін, де розміщена огорожа з каменю. Позивачка зазначає, що огорожу з прилеглої території слід перенести в бік земельної ділянки відповідача для того щоб як між собою, так і по прилеглій території межа ділянок знаходилася на одній прямій, пропорційне ширині фасадів земельних ділянок. Представник відповідача це заперечував з огляду на встановлення огорожі ще дідом та оспорюванням в суді рішення виконкому Миколаївської міської ради від 13 червня 2016 р. за № 526. Позивачка зазначає, що спірна земельна ділянка прилеглої території має площу 37 кв.м., що встановлено при проведенні перевірки Державною інспекцією сільського господарства в Миколаївської області та на підставі чого відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу, який той добровільно сплатив (а.с. 45 - 50). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Згідно зі статтею 152 ЗК України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В розділі VIII ЗК України, який передбачає відповідальність за порушення земельного законодавства, розміщена ст. 211 в якій передбачено що самовільне зайняття земельних ділянок може потягнути цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність, ст. 212 в цьому ж розділі передбачає, що повернення самовільно зайнятих земельних ділянок власникам або землекористувачам відбувається за рішенням суду. Права позивача на прилеглу земельну ділянку обмежується правами викладеними в договорі на утримання прилеглої території від 12 липня 2016 р. з додатком схемою, де відображений факт захоплення частини земельної ділянки прилеглої території довжиною 10 м., завширшки 1,46 м., з боку земельної ділянки по вул. 6 Інгульська, 72 в м. Миколаєві (а.с. 73,74) Обраний нею спосіб захисту виходячи з формулювання вимоги та з посилання на ст. 212 ЗК України притаманний власникові земельної ділянки, тобто Миколаївській міській раді (пункт 12 розділу X ЗК України, а після його виключення - на підставі Закону № 5245-VI у відповідності до п. а ч. 2 ст. 83 ЗК України), що не виключає захисту права використання позивачкою прилеглою земельної ділянки в інший спосіб. Управління земельних ресурсів Миколаївської міської ради повідомляло позивачку листом від 09 грудня 2016 р., що для реагування на самовільне захоплення відповідачем земельної ділянки прилеглої території відповідна інформація направлена до адміністрації Інгульського району виконавчого комітету Миколаївської міської ради (а.с. 67). З наведених підстав та заявлених вимог суд дійшов висновку що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed