Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до ТОВ «Єврокар Україна», у якому просила визнати недійсним договір фінансового лізингу № 4079 від 07 жовтня 2017 року, який було укладено між нею та товариством, та стягнути з відповідача на її користь 25 000 грн сплаченого нею авансового платежу. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на ті обставини, що оспорюваний договір фінансового лізингу не був посвідчений нотаріально, крім того, до наданого їй екземпляру договору не були долучені додатки, чим порушено її права на повну інформацію щодо укладеного договору, що є підставою для визнання недійсним цього договору, а також повернення авансового платежу, оскільки відповідачем не надано позивачці транспортний засіб. Відповідачу на його адресу направлялась копія ухвали про відкриття провадження у справі, копія позовної заяви з додатками, та повідомлення про час та місце розгляду справи однак до суду повернулися конверти за закінченням строку зберігання. У судове засідання позивач не з'явився, його представник надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримав, просив розгляд справи проводити за його відсутності та не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив, письмовий відзив на позов не подав. За таких обставин суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом установлено, що 07 жовтня 2017 року між [PERSON] (лізингоодержувач) та ТОВ «Єврокар Україна» (лізингодавець) у простій письмовій формі укладено договір фінансового лізингу № 4079, за яким лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) - автомобіль RAVON К 4 СOMFORT - та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах, передбачених договором. Вартість предмета лізингу на момент укладення договору зазначається у договорі та у додатку № 1 (п. 1.2 договору) та становить 8939,11 доларів США, що в гривневому еквіваленті складає 242 250 грн (а.с. 14). Пунктом 1.7 договору передбачено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 календарних днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця комісії за організацію договору, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу. На виконання умов договору позивачка за квитанцією-рахунком (а.с. 29) сплатила відповідачу 25 000 грн авансового платежу за договором (а.с. 8). У жовтні 2017 року позивачка, вважаючи, що договір укладений з порушеннями чинного законодавства, звернулась до відповідача із заявою про розірвання договору та повернення коштів (авансового платежу), однак отримала відповідь про те, що ці кошти були зараховані як комісія за організацію договору в розмірі 24 225 грн та частина авансового платежу в розмірі 775 грн. При цьому відповідач вказав, що комісія за організацію договору у розмірі 24 225 грн поверненню не підлягає, натомість підлягає поверненню тільки сума в розмірі 620 грн, а договір вважається розірваним з 17 жовтня 2017 року (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 Цивільного кодексу України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою договір лізингу є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Таким чином договір фінансового лізингу, укладений з фізичною особою, має бути нотаріально посвідченим, що відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15. Частиною 2 статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Ураховуючи, що договір лізингу, укладений між сторонами, де учасником є фізична особа, не був посвідчений нотаріально, як передбачено ст. 799 ЦК України, отже укладений з порушенням вимог закону, то такий договір є нікчемним і визнання його недійсним судом не вимагається, а відтак сплачені позивачкою грошові кошти на виконання цього договору підлягають поверненню, як передбачено ч. 2 ст. 216 ЦК України. За таких обставин позов потрібно задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки сплачені нею 25 000 авансового платежу за договором. Крім того, відповідно до вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні ним судові витрати пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, які складаються з судового збору в сумі 704 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial