Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з червня 1987 року проживала однією сім'єю з [PERSON] А в жовтні 1995 року вони зареєстрували шлюб. Між ними були гарні, довірливі відносини, жодних секретів не було за увесь час їх сумісного проживання. Після його смерті, їй стало відомо, що 26 червня 1987 року [PERSON] склав заповіт, яким все своє майно заповідав [PERSON] Такого практично не могло статись, оскільки чоловік за життя ні з ким не зустрічався та ні з ким не спілкувався. Підпис, який стоїть на заповіті, є відмінним від його підписів на інших документах. Тому оскаржуваний заповіт він не підписував. Після смерті чоловіка залишилось спадкове майно, а саме ? частина житлового будинку. Вона є спадкоємицею першої черги та має право на ? частину даного будинку. Просила суд визнати недійсним заповіт, складений 26 червня 1987 року [PERSON] на користь [PERSON]; визнати за нею право власності на ? частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] У судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник проти позову заперечували, подали письмові заперечення. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання [PERSON] не з'явивсь. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 26 червня 1987 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Києво-Святошинської державної нотаріальної контори [PERSON], яким все ма йно, де б воно не було і з чого воно не складалось і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що він матиме право за законом, заповідав [PERSON]. 10 жовтня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Києво-Святошинському будинку урочистих подій Київської області. Відповідно до реєстраційного штампу [PERSON] з 07 вересня 1996 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. На підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори 03 травня 1986 року, [PERSON] належить ? частина будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ст. 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом отримують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього кодексу. З матеріалів спадкової справи до майна померлого [PERSON] №289/2013 встановлено, що 11 червня 2013 року до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори звернувся [PERSON] із заявою про прийняття спадщини на підставі заповіту; 16 серпня 2013 року звернулась [PERSON] із заявою про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. У судовому засіданні позивачка та її представник стверджували, що оскаржуваний заповіт не підписувався померлим [PERSON]. Разом з тим, належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подали. На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Outcome: dismissed