Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-10 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до суду з зазначеним позовом, посилаючись на те, що [INFO] року померла його мати [PERSON], якій на праві приватної власності належало ? частка квартири [ADDRESS], інша ? частка квартири належить його брату [PERSON] 21 травня 2009 року Шостою Донецькою державною нотаріальною конторою [PERSON] було видане свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] у вигляді 1/2 частки спадкового майна. 20 грудня 2012 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2182. Він також є сином спадкодавця і тому має право на спадщину за законом, проте не був вчасно повідомлений [PERSON] про відкриття спадщини та продаж квартири. Оскільки його прізвище не співпадає з прізвищем спадкодавця, просив встановити факт його родинних відносин з спадкодавцем, визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири та визнати за ним право власності на спадкове майно. Рішенням Київського районного суду міста Донецька від 17 червня 2013 року позов [PERSON] задоволено. Визнано свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 травня 2009 року, видане Шостою Донецькою державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON] на ім*я [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] частково недійсним. Визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 20 грудня 2012 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим № 2182 недійсним. Визнано за [PERSON] право власності на спадкове майно, а саме на ? частину квартири [ADDRESS]. Додатковим рішенням Київського районного суду міста Донецька від 05 серпня 2013 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON], яка померла [INFO] року та [PERSON], [INFO], як між матір*ю та сином. Не погодившись з рішенням суду відповідач [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування рішення суду та постановлення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Апелянт зазначає, що суд не надав правової оцінки тій обставині, що позивач навіть не звертався до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину. До того ж, позивач пропустив строк для прийняття спадщини, проте питання про поновлення зазначеного строку ним не ставилось. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник позивача [PERSON] заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення. Представник Київської районної у місті Донецьку ради в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Заслухавши суддю доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Задовольняючи позовні вимоги та визнаючи частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане [PERSON] 21 травня 2009 року, визнаючи недійним договір купівлі-продажу від 20 грудня 2012 року та визнаючи право власності за [PERSON] на ? частину спадщини, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] на час укладання договору купівлі-продажу квартири фактично не мав права власності на частину спадщини. Проте з таким висновком суду погодитися не можна за таких підстав. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за законом чи за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1270 ЦК). Часом відкриття спадщини є день смерті особи (ч.2 ст.1220 ЦК). Відповідно до ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Спадкоємець після визначення йому додаткового строку для прийняття спадщини має право прийняти спадщину в порядку, установленому ст. 1269 ЦК України, звернувшись в нотаріальну контору, після чого вважається таким, що прийняв спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину в наданий судом додатковий строк, має право звернутися до суду з вимогами про внесення змін до свідоцтва про право на спадщину, якщо спадкоємці, які прийняли спадщину, не дають згоду на внесення нотаріусом за місцем відкриття спадщини цих змін. На підставі рішення суду нотаріус видає спадкоємцям нові свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до вимог ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках , встановлених законом. Судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON] (а.с.60). Відповідно до свідоцтва про право власності № 10212 від 23 листопада 1999 року, виданого Представництвом фонду державного майна України в місті Донецьку, зареєстрованого в БТІ міста Донецька 27 грудня 1999 року у реєстрову книгу за № 7/23-дк-120 за реєстровим № 387, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках по ? частини кожному належала квартира [ADDRESS] (а.с.67). З матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідачем [PERSON] у встановлений законом 6-місячний строк було подано до державного нотаріуса Шостої донецької державної нотаріальної контори Докуніної І.Г. заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] у вигляді частки квартири [ADDRESS]. При цьому даних про наявність інших спадкоємців вказана заява не містять ( а.с.59). Заяв від інших спадкоємців про прийняття спадщини у встановлений законом спадкова справа не містить. 21 травня 2009 року державним нотаріусом Шостої донецької державної нотаріальної контори Докуніною І.Г. було видане [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті його матері [PERSON] у вигляді ? часини квартири [ADDRESS] (а.с.70). 20 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2182 (а.с.26). З свідоцтва про народження [NUMBER] від 12 серпня 1959 року вбачається, що [PERSON] народився [INFO] року, його мати зазначена [PERSON] (а.с.7). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 22 січня 2013 року вбачається, що 16 лютого 1974 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], при цьому прізвище до державної реєстрації шлюбу мала [PERSON] (а.с.10). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Вирішуючи спір, суд першої інстанції належним чином не перевірив та не з'ясував наявність умов для одержання позивачем [PERSON] в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, не перевірив, чи звертався позивач в установленому законом порядку до нотаріальної контори для отримання свідоцтва про право на спадщину та водночас ухвалив передчасне рішення про задоволення позову. Отже, суд не з'ясував чи був дотриманий позивачем порядок оформлення свідоцтва про право на спадщину, оскільки матеріали справи не містять відмови нотаріальної контори у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину, а відтак, не з'ясував чи підлягає судовому розгляду питання визнання за ним права власності на спадкове майно. Апеляційний суд не приймає посилання позивача про те, що він звертався до нотаріальної контори разом з [PERSON], але йому було відмовлено в прийнятті заяви, оскільки будь-яких належних доказів з цього приводу не надав. До того ж, заяв від інших спадкоємців про прийняття спадщини у встановлений законом спадкова справа не містить. Крім того, вирішуючи спір, суд першої інстанції не з'ясував які дії [PERSON] були вчинені для прийняття спадщини. З матеріалів справи вбачається, що на час смерті [PERSON] позивач [PERSON] не проживав із спадкодавцем постійно та не був зареєстрований у спадковій квартирі, заяву про прийняття спадщини після смерті матері у встановлений законом строк не подавав. Крім того, на теперішній час він також з заявою про визначення йому додаткового строку, достатнього для подання ним заяви про прийняття спадщини не звертався. За вказаних обставин державним нотаріусом Шостої донецької державної нотаріальної контори Докуніною І.Г. обґрунтовано і на законних підставах було видано відповідачу [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 21 травня 2009 року а отже відсутні підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу від 20 грудня 2012 року. З огляду на викладене, апеляційний суд вважає за необхідне скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову у задоволені позову. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 постанови від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення також втрачає силу.

Outcome: dismissed