Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

У січні 2016 р. позивач пред'явив через суд зазначений позов, в якому просив суд стягнути з відповідача на користь позивача виплачене в порядку регресу страхове відшкодування в сумі 6 276,46 грн. з підстав, передбачених ст. 1188 ЦК України та ст.ст. 33 та 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Позивач в судове засідання представника не направив, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у відсутності представника [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав, заперечуючи тим, що відповідач належним чином кур?єрською поштою на адресу зазначену в договорі 08 липня 2015 року направила повідомлення позивачу про ДТП, тому просив у задоволенні позову відмовити. В подальшому представник відповідача у письмовій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності. Третя особа, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибув, представника не направив, що відповідно до ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у його відсутності. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, врахувавши заяви сторін та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до висновку про наявність підстав для відмови в задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 19.03.2015 р. між сторонами в даній справі був укладений договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс №АІ/4892404), за яким страховик застрахував цивільно-правову відповідальність всіх осіб, які на законних підставах керуватимуть автомобілем Tойота р/н [NUMBER]. Термін дії полісу сторонами був погоджений такий: з 20.03.2015 р. по 19.03.2016 р., франшиза за заподіяну шкоду майну складає 1 000,00 грн. Судом встановлено, що 04.07.2015 р. у м. Дніпропетровську мала місце дорожньо-транспортна пригода за участі забезпеченого транспортного засобу, за кермом якого знаходилася відповідач, та автомобіля [NUMBER] під керуванням його власника водія [PERSON]; в результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засобі отримали механічні пошкодження. Дорожньо-транспортна пригода сталася в результаті порушення відповідачем п. 10.1 Правил дорожнього руху України. Відповідно до звіту №09/07/15-1 від 09.07.2015 р. про оцінку транспортного засобу вартість матеріального збитку, завданого в результаті дорожньо-транспортної пригоди власнику автомобіля «Мітсубісі» склала 7 276,46 грн. Відповідно до платіжного доручення (а.с. 22) від 05.10.2015 р. [PERSON] отримав страхове відшкодування за договором АІ/4892404/0402/15 в розмірі 6 276,46 грн., тобто за мінусом франшизи в сумі 1 000,00 грн. Згідно зі ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Утім, розв'язуючи спір по суті позовних вимог, суд не погоджується із доводами позивача щодо того, що відповідач не виконала обов'язок, передбачений підп. «Ґ» п. 38.1.1 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно до наданих відповідачем доказів (а.с. 52) з боку відповідача був виконаний передбачений зазначеною вище правовою нормою обов'язок повідомлення страховика про страховий випадок, який стався 04.07.2015 р., шляхом направлення відповідного повідомлення 08.07.2015 р. кур'єрською доставкою ІнтерСітіПост. Доводи представника позивача у додаткових поясненнях про те, що позивачем не прийнято до уваги посилання відповідача на належне повідомлення кур?єрською доставкою повідомлення про ДТП, спростовуються зібраними у справі доказами, зокрема, другим примірником повідомлення (декларації) №056-059902 ІнтерсСітіПост ПП [PERSON] про кур?єрське відправлення від 08 липня 2015 року документів - повідомлення про страховий випадок від 04 липня 2015 року (а.с.52) та довідкою ПП [PERSON] від 11 березня 2016 року за вих. №1103/1 про те, що за декларацією від 08 липня 2015 року за №056-059902 на адресу: м. Київ, пр. Повітрофлотський, 25ПрАТ «СК «Провідна» здійснено доставку документів кур?єром 09 липня 2015 року адресату (а.с.66). Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надав докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України; разом з тим, посилаючись на наявність вини відповідача у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди 04.07.2015 р. та на відповідний доказ - довідку ДАІ, поза увагою позивача залишилося те, що матеріали справи не містять та окремо позивачем не було надано допустимого доказу - відповідну постанову суду по справі про адміністративне правопорушення за протоколом, складеним відносно [PERSON], в якій відповідно до ст. 283 КУпАП повинно міститися прийняте рішення за результатами розгляду справи про адміністративне правопорушення, що має суттєве значення, оскільки в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, тому для суду відсутні підстави для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ст.ст. 88 та 215 ЦПК України; судові витрати підлягають віднесенню на користь позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю.

Outcome: dismissed