Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-27 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі - Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - Відповідач 1), [PERSON] (далі - Відповідач 2) про визнання недійсним договору дарування в частині та визнання права власності на частину земельної ділянки. В своїх вимогах позивач просить: визнати недійсним договір дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 9/100 частини земельної ділянки, пропорційної частці [PERSON] у праві власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON] право власності на 9/100 земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 22.09.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. був посвідчений договір дарування 9/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі №2348, згідно якого Відповідач 1 передав у власність позивача, а останній прийняв у дар належні йому на праві власності 9/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Договором дарування передбачено, що вищевказаний житловий будинок знаходиться на ділянці площею 0,1 га, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], яка належить Відповідачу 1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-00163. Разом з тим, оскільки дана земельна ділянка перебувала під іпотекою Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» сторони домовились, що право власності на земельну ділянку буде оформлено окремим договором в майбутньому. Наприкінці 2015 році позивач випадково дізналась, що Відповідач 1 15.09.2015р. за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Бондар Т.М., серія та номер 2136 подарував зазначену земельну ділянку своєму сину [PERSON]. Таким чином, відповідач 1 в порушення ст. 120 Земельного кодексу України, ст. 377 ЦК України та умов договору дарування неправомірно здійснив відчуження земельної ділянки, чим порушив право власності позивача на 9/100 земельної ділянки. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні, яке відбулось 26.09.2016 року проти позову заперечував та просив відмовити в його задоволенні на тій підставі, що умовами договору передбачено укладення договору сервітуту. В судове засідання, яке відбулось 28.11.2016 року представник відповідача не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про судове засідання, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив. Крім того, представник просив застосувати наслідки спливу строків позовної давності щодо вимоги про визнання права власності на земельну ділянку. Відповідач [PERSON] не з'явився, про судове засідання повідомлявся належним чином, представників у судове засідання не направив, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи письмових пояснень по суті позовних вимог до суду не направив. А тому суд на підставі положень ст.169 ЦПК України продовжив розгляд справи у відсутність відповідачів. Суд вислухавши пояснення позивача та його представника, врахувавши заперечення представника відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, вважає що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі. Статттею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Судом встановлено, що 22.09.2012 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. був посвідчений договір дарування 9/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS], зареєстрований в реєстрі №2348, згідно якого Відповідач 1 передав у власність Позивача, а остання прийняла у дар належні Відповідачу-1 на праві власності 9/100 частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору дарування вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, площею 0,1000 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належала Відповідачу 1 на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого головним управлінням земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації 12.09.2003р., акт зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №01-7-00163. На момент укладення цього договору земельна ділянка, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, перебувала в іпотеці в Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» на підставі Іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, 18.06.2007р., за реєстр. №2146 Ковальчуком С.П. На вказану земельну ділянку приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П., 18.06.2007р. за реєстр. №2147 накладено заборону відчуження нерухомого майна. Своїм листом № 201.2-09/212 від 23.06.2011 року ПАТ «Укрсоцбанк» надало свою згоду на відчуження нерухомого майна, що є предметом цього договору. У зв'язку з тим, що на момент укладання Договору дарування на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок, частка якого відчужується, накладено заборону відчуження нерухомого майна, за домовленістю сторін в договорі зазначено, що право власності на земельну ділянку буде оформлено окремим договором в майбутньому. Відповідно до п.5 договору дарування Відповідач 1 зобов'язався передати відповідну частку земельної ділянки та сприяти позивачу у здійсненні усіх необхідних дій для належної реєстрації та оформлення відповідних прав позивача на земельну ділянку. Крім того, судом встановлено, що 15.09.2015 року [PERSON] (Дарувальник за договором) на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136 подарував своєму сину [PERSON] (Обдаровуваний за договором) земельну ділянку, площею 0.1000 га, кадастровий номер якої: [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], цільове призначення земельної ділянки для індивідуального житлового, гаражного і дачного будівництва. Згідно п.7. договору дарування земельної ділянки визначено, що під забороною відчуження (арештом), іпотекою, податковою заставою згідно з Витягами з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, Витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно. Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів, виданих 15.09.2015р. Бондар Т.М., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, земельна ділянка не перебуває. Відповідно до ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ст.718 ЦК України дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Згідно з ч.1 ст.120 Земельного кодексу України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Статтею 377 ЦК України визначено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. Згідно цими нормами зазначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладанні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. За загальним правилом, закріпленим у ч. 4 ст. 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004р. №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» з 01.01.2010р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) (ст.377 ЦК і ст.120 ЗК в редакції Закону від 05.11.2009 р. №7 1702-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю») Вирішуючи спори про визначення розміру земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, право власності на які при їх відчуженні перейшло до набувача без визначення в договорі права на земельну ділянку, суд повинен з'ясовувати, зокрема, чому це питання не було вирішено в договорі; можливість укладення між відчужувачем і набувачем додатка до цього договору щодо права набувача на земельну ділянку; чи не свідчить реальна можливість використання всієї земельної ділянки за цільовим призначенням саме про той розмір земельної ділянки для обслуговування житлового будинку, будівлі або споруди, який існував до їх відчуження. При цьому, згідно правової позиції ВСУ у справі №6-2цс15, що згідно до ст. 370-1 ЦПК України є обов'язковою для застосування всіма судами, визначено, що відсутності цивільно-правої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід застосовувати положення частини четвертої статті 230 ЗК України з огляду на таке. Аналізом змісту статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Судом встановлено, що земельна ділянка, площею 0.1 та, кадастровий номер якої [NUMBER], розташована за адресою: [ADDRESS], на якій знаходиться житловий будинок, 9/100 частку якого відповідач 1 передав у власність позивача, а останній прийняв дар, на підставі договору дарування від 22.09.2012, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М., та зареєстрованого в реєстрі за №2348, на час посвідчення вказаного договору - 22.09.2012р., перебувала в іпотеці АКБ «Укрсоцбанк» на підставі іпотечного договору від 18.06.2007р. посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. та зареєстрованого в реєстрі за №2146, відтак за умовами договору купівлі-продажу сторони погодили оформити право власності на відповідну частку земельної ділянки окремим договором в майбутньому. Таким чином, враховуючи, що до позивача перейшло право власності на 9/100 частин житлового будинку всупереч ст.377 ЦК України та ст.120 ЗК України, [PERSON] 15.09.2015р. подарував своєму сину [PERSON] земельну ділянку, площею 0,1 га, кадастровий номер: [NUMBER], розташовану за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136. Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9 визначено: «Судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину». Згідно п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Згідно ст.203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бутті вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин який вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину ЦК України та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 та ч.3 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що наявні підстави для задоволення вимог позивача про визнання недійсним договору дарування земельної ділянки, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 15.09.2015р., посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрований в реєстрі за №2136, в частині дарування 9/100 частини земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], розташованої за адресою: [ADDRESS]. Правові наслідки недійсності правочину встановлені ст.216 ЦК України. Згідно з вимогами частини першої цієї статті Кодексу недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Приписами ст.328 ПК України встановлено - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо не право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, яким засвідчує його право власності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ст.10 ЦПК України). За ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається: на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивач як на підставу для задоволення своїх позовних вимог, суд прийшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню шляхом визнання недійсним договору дарування земельної ділянки від 15.09.2015 року посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бондар Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №2136, в частині дарування 9/100 частин земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS], та визнання за [PERSON] права власності на 9/100 земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] за адресою: [ADDRESS]. Суд відхиляє посилання представника відповідача на те, що положення п. 4 договору купівлі-продажу від 06 липня 2011 року, укладеного між ним та [PERSON], яким було передбачено, що право власності на земельну ділянку, на якій розташовано житловий будинок, буде оформлено окремим договором в майбутньому, в зв'язку з тим, що на земельну ділянку накладено заборону відчуження, фактично є попереднім договором, а тому, позивач не має права оспорювати договір від 15 вересня 2015 року та порушувати питання про визнання за ним права власності на земельну ділянку, оскільки [PERSON] набула право на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, у відповідній частці автоматично на підставі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Водночас суд не вбачає підстав для застосування наслідків спливу строків позовної давності, оскільки на момент укладення договору дарування частини будинку земельна ділянка перебувала в іпотеці Банку та [PERSON] не повідомляв позивача про звільнення земельної ділянки з-під іпотеки. А з моменту звільнення земельної ділянки з-під іпотеки не пройшло три роки. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 88 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст.202, 203, 215, 216, 217, 328, 377, 392, 655, 656, ЦК України, ст.120 ЗК України, з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. №9, постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»

Outcome: approved