Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-09 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просить визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначає, що він проживаючи з [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 13.08.2008 року отримав ордер на [ADDRESS]. Вказана квартира має статус службового житла. З 2009 року [PERSON] припинив жити з [PERSON] однією сім'ю, з того часу вона з неповнолітньою донькою проживає за іншою адресою з іншою сім'єю. Реєстрація колишніх членів його сім'ї [PERSON] та [PERSON] порушує його права відповідального квартиронаймача разом з членами його нової сім'ї, на вільне користування квартирою. 23.02.2017 року відповідач [PERSON] подала зустрічну позовну заяву, в якій просить скасувати рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 302 від 13.08.2008 року про видачу ордеру військовослужбовцю [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на склад сім`ї три особи (заявник, дружина, донька) та визнати недійсним ордер на користування вищезазначеною квартирою від 15.08.2008 року, виданий виконавчим комітетом Новоград-Волинської міської ради. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначає, що спірний ордер від 15.08.2008 року на користування житлового приміщення було видано [PERSON] на склад сім`ї з трьох осіб: він, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] на право зайняття житлового приміщення загальною площею 53,5 кв.м. Саме виходячи з кількісного складу сім'ї [PERSON] йому була надана квартира житловою площею 29,1, загальною площею 53,5 кв.м.. Дані обставини не відповідають дійсності, оскільки 12.05.2008 року рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між сторонами було розірвано, а спільне проживання припинено в 2007 році. Враховуючи, що [PERSON] обманним шляхом отримав в користування житлове приміщення набагато більшої площі ніж йому передбачено законом, оскільки сім'ї не мав, то він не мав права ставити питання про визнання її та її дочки такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 23.02.2017 року зустрічний [PERSON] до [PERSON], виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради про визнання ордеру на житлове приміщення недійсним та скасування рішення виконавчого комітету міської ради прийнято до спільного розгляду з первісним позовом; вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження. 9.06.2017 року [PERSON] подав заперечення проти зустрічного позову, які зводяться до того, що посилання [PERSON], що спільне проживання припинено в 2007 році не відповідає дійсності, оскільки вони фактично припинили спільно проживати та вести спільне господарство лише в 2009 році. Також з довідки ОСББ «Чайка» від 25.04.2017 року № 681 [PERSON] та донька [PERSON] зареєструвались 14.11.2008 році в даній квартирі., а такі дії могли бути вчинені лише членами однієї сім'ї. За таких підстав просить відмовити в задоволенні зустрічного позову. В судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, у задоволенні зустрічного позову - відмовити. Представник [PERSON] в судовому засіданні просив в задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов - задовольнити. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення первісного позову. Новоград-Волинська міська рада участь представника в судове засіданні не забезпечила, про день та час судового розгляду повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та надані докази, з'ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що первісний позов підлягає задоволенню, а в задоволенні зустрічного позову необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради № 302 від 13.08.2008 року [PERSON] з сім'єю з трьох осіб (він, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON], [INFO]) видано ордер на житлове приміщення від 15.08.2008 року на право зайняття квартири [ADDRESS], житловою площею 29.1 кв.м., загальною площею 53.5 кв.м., яка складається з 2 -х кімнат (а.с.3). Відповідно до довідки від 3.12.2007 року, сторони: [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживали станом на 2005 рік за адресою [ADDRESS] (а.с.4). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с. 37) 3.10.2013 року органом реєстрації актів цивільного стану видано свідоцтво про розірвання шлюбу (а.с.8). 16.07.2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с.7). Як вбачається із актів обстеження від 16.12.2009 року, 19.04.2010 року, 17.06.2010 року, відповідачі [PERSON], [PERSON] не проживають за місцем реєстрації, у [ADDRESS] зі слів [PERSON] з 2009 року (а.с.5-6). Дані обставини підтверджуються матеріалами справи та дослідженими у судовому засіданні доказами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони припинили шлюбні відносини у 2009 році та саме з цього часу [PERSON] та донька [PERSON] почали проживати [ADDRESS]. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що у 2009 році його колишня дружина [PERSON] та донька [PERSON] переїхали проживати у квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності матері [PERSON] Представник [PERSON] у судовому засіданні не заперечив, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у спірній квартирі з 2009 року, зазначив, що у нього відсутня інформація про те, кому саме на праві власності належить квартира по [ADDRESS], у якій наразі проживають [PERSON] та її донька [PERSON]. Крім того, представник [PERSON] просив суд застосувати строки позовної давності до зустрічних позовних вимог, оскільки оскаржувані рішення міської ради та ордер були видані у серпні 2008 року, а до суду із зустрічним позовом [PERSON] звернулась лише 23 лютого 2017 року. Представник [PERSON] зазначив, що про існування оскаржуваного рішення міської ради від 13.08.2008 року та спірного ордеру від 15.08.2008 року [PERSON] дізналася лише після звернення [PERSON] до суду із зазначеним позовом до неї та її доньки про визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням та отримання копії позовної заяви і долучених до неї документів у січні 2017 року, а тому строк позовної давності позивачем за зустрічним позовом не пропущено. Оскільки представником [PERSON] не надано належних доказів на спростування доводів представника [PERSON], що про існування спірних рішення міської ради та ордеру на квартиру [PERSON] стало відомо лише у січні 2017 року, то доводи представника [PERSON] щодо пропуску позивачем за зустрічним позовом строку позовної давності не заслуговують на увагу. Зі змісту ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Стаття 47 Конституція України визначає, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року. Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 405 ЦК України). За змістом ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. У зазначеній статті ЖК України передбачено випадки, за наявності яких за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї зберігається право на жиле приміщення понад встановлений строк (призову на строкову військову службу; тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв'язку з навчанням; влаштування дитини на виховання до родичів; виїзду у зв'язку з виконанням обов'язків опікуна чи піклувальника; влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей-інвалідів, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги; виїзду для лікування; взяття під варту або засудження до арешту). Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Однак в судовому засіданні обставин, передбачених ст. 71 ЖК України, не встановлено. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За змістом ст. 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 цього Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Відповідно до положень статей 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна (зобов'язана) довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу та членам його сім'ї видано ордер на квартиру [ADDRESS]. У спірній квартирі зареєстрована відповідач та неповнолітня донька [PERSON], [INFO] . Однак, [PERSON] та донька [PERSON] безперервно, починаючи з 2009 року без поважних причин не проживають (відсутні) у вказаній квартирі, переїхали проживати у житлове приміщення по [ADDRESS], про що не заперечував представник [PERSON] в судовому засіданні, а тому позов про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та підлягає задоволенню. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У ст. 17 ЦК України визначені способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. [PERSON] не доведено у чому саме полягає порушення її прав та інтересів прийняттям оскаржуваного рішення міської ради, та виданого на підставі цього рішення ордеру, згідно яких [PERSON] та її донці надано право на користування спірною квартирою. Згідно з ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені (а.с.1) судові витрати.

Outcome: approved