Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом, в якому просила дозволити тимчасові виїзди за кордон малолітньому [PERSON], а саме надавши йому дозвіл на виїзд за кордон України в Чеську Республіку, Ізраїль, Федеративну Республіку Германія, Турецьку Республіку, Російську Федерацію без згоди батька в період до 15 серпня 2015 року для лікування та оздоровлення. В обґрунтування позову зазначила, що з 19.08.1994 року вона знаходиться у шлюбі із відповідачем. [INFO] у них народився син - [PERSON]. 08.08.2014 року її чоловік, відповідач по справі був викрадений невстановленими особами, у зв'язку з чим було відкрито кримінальне провадження №12014220480003979 за ч.3 ст. 146 КК України за фактом викрадення невстановленими особами [PERSON] Оскільки [PERSON] потребує лікування та проходження оздоровлення за кордоном, то просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про місце і час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON], яка діє на підстав угоди про надання правової допомоги від 26.01.2015 року в судовому засіданні просила позов задовольнити, вказувала, що у зв'язку з тим, що місцезнаходження відповідача невідоме, то її довіритель не має можливість вивезти їх спільну з відповідачем дитину за кордон для проведення її лікування та оздоровлення. Не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення не надавав, у зв'язку з чим ухвалою суду від 27 лютого 2015 року з урахуванням згоди представника позивача, суд вирішив розглянути дану справу у заочному порядку. Представник третьої особи Управління служби у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Оганова В.В., яка діє на підставі довіреності від 05.01.2015 року №32 та посвідчення №2641 в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог, вважала, що вони є обґрунтованими з огляду на необхідність як найкращого забезпечення прав дитини на лікування та оздоровлення. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 Цивільно-процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи між сторонами 19 серпня 1994 року було укладено шлюб, про що свідчить копія свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], яке було долучене до матеріалів справи (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 23.05.2007 року судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] у шлюбі [INFO] народився син [PERSON] (а.с.4). Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Згідно зі ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-XІІ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, в тому числі у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п.п. 1 п. 4 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється, зокрема, за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі. Тобто, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Проте, законодавством України не передбачено можливість перетинання дитиною кордону України без згоди обох батьків, без зазначення країни, до якої необхідно виїхати дитині, та строку, на який вона виїжджає За змістом ст.ст.141, 153, ч.3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвитку дитини. Надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзди дитини за кордон без згоди одного з батьків, зі встановленням при цьому конкретного часу і місця перебування за кордоном, на думку суду не суперечить вищевказаним нормам матеріального права, змісту положень статей 141, 157 СК України, які визначають рівність прав і обов'язків батьків відносно виховання дитини. Сімейне законодавство виходить із принципу повної рівноправності обох батьків батька і матері у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей. Позивачем у резолютивній частині позовних вимог зазначено держави, на виїзд до яких вона просить надати дозвіл, та вказано конкретний строк, на який здійснюється виїзд. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно з ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» при відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Аналогічні положення встановлені постановою № 932 від 11 липня 2007 року «Про внесення змін в Правила переїзду державного кордону громадянами України, виїзд за кордон України, підпунктом 2 пункту 2 «Правил перетинання державного кордону громадянами України», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Долучена до матеріалів справи медична документація, що свідчить про наявність хвороб у дитини, на думку суду є належним доказом, який дає суду підстави для задоволення позовних вимог, заявлених позивачем, а довідка зі слідчого управління Головного управління МВС України в Харківській області від 22.12.2014 року №47/30386 в свою чергу підтверджує той факт, що у позасудовому порядку позивач не має можливості отримати необхідний дозвіл від батька дитини. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи. На підставі ст. 4, 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України»,

Outcome: approved