Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-26 00:00:00

У серпні 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON], третя особа: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшикова К.О. про визнання недійсним заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. 05.09.2014 року за реєстровим № 1384. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що [INFO] року його троюрідна бабка [PERSON] та троюрідний дід [PERSON] оформили на нього заповіти у приватного нотаріуса Дніпропетровського нотаріального округу Зайченко І.А. Спадкодавець - [PERSON] доводиться позивачу троюрідним дідом, а його жінка - [PERSON] ([INFO]) - троюрідною бабкою, після смерті якої, він за заповітом прийняв 1/3 частину квартири [ADDRESS]. [PERSON] є двоюрідною сестрою його бабки - [PERSON] ([INFO]). Мати [PERSON] - [PERSON] ([INFO]) є рідною сестрою матері - [PERSON] - [PERSON] (Єфрсінії) Іванівни ([INFO]). Його мати - [PERSON] є дочкою [PERSON] та двоюрідною племінницею [PERSON] та [PERSON] В 2014 р. він подав заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON], знаючи, що [PERSON] заповідав йому все належне йому майно на день смерті, залишивши заповіт на його ім'я, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. [INFO] року за реєстровим №1411. Від однієї сусідки, яка проживає за адресою: [ADDRESS], йому стало відомо, що за декілька тижнів до потрапляння його діда до лікарні до нього почали навідуватись його сусідка з [ADDRESS], - [PERSON] та її син. Згодом він дізнався, що на сусідку [PERSON] 05.09.2014 року у лікарні СМСЧ № 6 м. Дніпропетровськ, [PERSON] оформив заповіт, на основі якого вона має право отримати 3/4 частини квартири за адресою: [ADDRESS]/196. Даний заповіт, було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. 05.09.2014 року за реєстровим № 1384. Зазначений заповіт було посвідчено у Спеціалізованій медико-санітарній частині №6, палата №404, за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тітова, б.2а, в той час як [PERSON] перебував у край важкому стані у зв'язку із хворобою. Слід зазначити, що ще за сім років до смерті [PERSON] перебував у хоробливому стані, тому заповіт від [INFO] року він підписував дома у зв'язку з тяжким станом. При таких обставинах, вважає, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) в момент посвідчення заповіту від 05.09.2014 року за реєстровим № 1384 та не міг керувати ними в момент складання заповіту, а тому з підстав передбачених ст.ст. 215, 225, 1257 ЦК України, необхідно визнати недійним односторонній правочин яким є заповіт, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. 05.09.2014 року за реєстровим № 1384. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог та просив суд відмовити у задоволені позову у повному обсязі. Третя особа у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 22 лютого 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], мешкаючого в [ADDRESS], який на випадок його смерті все належне йому майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать йому на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належитимуть йому на день смерті заповідав [PERSON], зареєстрований за № 1411 (т. 1, а.с.7). Вказаний заповіт прочитано вголос особисто [PERSON] та власноручно ним підписаний у присутності нотаріуса на дому у зв'язку із хворобою, за адресою: [ADDRESS]. 22 лютого 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зайченко І.А. було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], мешкаючої в [ADDRESS], зареєстрований за № 1410, яка на випадок її смерті усе належне їй майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належать їй на час посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обов'язки, які належитимуть їй на день смерті заповідала [PERSON] (т. 1, а.с.31). 25 грудня 2007 року [PERSON] звернувся до П'ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Згідно його заяви №1496/07 від 25.12.2007 року, 14 серпня 2007 року померла [PERSON], [INFO], яка мешкала за адресою: [ADDRESS], яка залишила на його ім'я заповіт на все майно, посвідчений [INFO] року приватним нотаріусом Зайченко І.А. за реєстром №1410. На день її смерті залишилося майно, яке він приймає. Є чоловік померлої [PERSON]. Інших спадкоємців не має (т. 1, а.с.71). [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видано [INFO] року відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис № 6614 (т.2, а.с. 37). Відповідно до ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно. [INFO] року до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Тихонової В.Є. із заявою № 48 звернувся [PERSON], який в заяві зазначив, що [INFO] року помер [PERSON], який проживав за адресою: [ADDRESS]. Цією заявою він приймає всю спадщину, що залишилася після смерті [PERSON]. Вказана заява зареєстрована в реєстрі за №949 (т. 1, а.с.30). Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до положень ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено, що після смерті [PERSON] з заявою про прийняття спадщини за місцем відкриття спадщини № 48 від [INFO] року звернувся [PERSON], в якій зазначив, що цією заявою він приймає всю спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Заява зареєстрована у реєстрі за № 949 та міститься в матеріалах спадкової справи № 15/2014 (т. 1 а.с. 30, т. 2 а.с. 8). Також, судом встановлено, що 05 вересня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. було посвідчено заповіт [PERSON], [INFO], зареєстрованого за адресою: [ADDRESS], який на випадок його смерті все належне йому майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, усі майнові права та обов'язки, які належатимуть йому на день смерті заповідав [PERSON], [INFO] (а.с.8-9). В заповіті зазначено, що даний заповіт складено, прочитано [PERSON] особисто вголос та підписано власноруч за місцем його фактичного перебування за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тітова, 29, Спеціалізована медико-санітарна частина № 6, палата № 407. Відповідач по справі [PERSON] після смерті [PERSON] також звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини № 5 від 20 жовтня 2014 року, в якій зазначила, що цією заявою вона приймає всю спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], померлого [INFO] року, який залишив на її ім'я заповіт від 08 вересня 2014 року. Заява зареєстрована у реєстрі за № 1541, та міститься в матеріалах спадкової справи № 15/2014 (т. 2, а.с. 33). З матеріалів витребуваної судом спадкової справи № 15/2014 (т.2, а.с. 2-148), яка відкрита після смерті [PERSON], судом встановлено, що інші спадкоємці з заявами про прийняття або відмову від прийняття спадщини, до нотаріальної контори не зверталися. Також слід зазначити, що 19 січня 2008 року звернувся до приватного нотаріуса ДМНо Зайченко І.А. з заявою згідно якої відмінив заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Зайченко І.А. 22 лютого 2007 року. Вказана заява була зареєстровану у реєстрі за № 294 (т. 3, а.с. 3). В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання вищевказаного заповіту [PERSON] на користь [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Меньшиковою К.О. 05.09.2014 року за реєстровим № 1384 недійсним. Оскільки, вказаний заповіт було посвідчено нотаріусом у Спеціалізований медико-санітарній часині №6, в палаті, в той час як [PERSON] перебував у край важкому стані у зв'язку із хворобою, тому не усвідомлював значення своїх дій в момент посвідчення цього заповіту. Також зазначив, що ще за сім років до смерті [PERSON] перебував у хворобливому стані, тому заповіт від [INFO] року він підписував дома у зв'язку з тяжким станом. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно статті 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. За частиною 1 статті 30 ЦК України, цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Статтею 1236 ЦК України визначено, що заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Згідно частини 4 статті 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Як зазначено у Главі 3 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (що діяла на момент вчинення заповіту), (надалі - Порядок вчинення нотаріальних дій), у заповіті зазначаються місце і час складення заповіту, дата та місце народження заповідача. Заповіт особисто підписує заповідач. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. Згідно пунктів 5, 6 розділу 9 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій передбачено, що якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено. Якщо фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, має вади зору або з інших причин не має змоги самостійно прочитати документ, нотаріус уголос прочитує їй текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Відповідно до змісту заповіту від 05 вересня 2014 року, «Даний заповіт складено, прочитано мною, [PERSON] особисто вголос та підписано власноручно за місцем мого фактичного перебування за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тітова, 29, Спеціалізована медико-санітарна частина № 6, палата № 407 у присутності нотаріуса. 05 вересня 2014 року, цей заповіт посвідчено мною, Меньшиковою К.О., приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області. Заповіт записаний мною, нотаріусом, зі слів [PERSON] Заповіт до підписання прочитаний уголос заповідальником [PERSON] і власноручно підписаний ним у моїй присутності о 16.40 год. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено.» (т. 1, а.с.8-9). Посвідчення правочинів є однією з нотаріальних дій, які вчиняють нотаріуси (пункт 1 частини першої статті 34 Закону України «Про нотаріат»). У силу пункту 1 розділу 1 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом на всій території України, за винятком обмежень у праві вчинення нотаріальних дій, установлених Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Згідно зі статтею 13-1 Закону України «Про нотаріат», нотаріальний округ - територіальна одиниця, в межах якої нотаріус здійснює нотаріальну діяльність і в межах якого знаходиться державна нотаріальна контора, в якій працює державний нотаріус, або робоче місце (контора) приватного нотаріуса. Нотаріальні округи визначаються відповідно до адміністративно-територіального устрою України. У містах з районним поділом округом діяльності нотаріуса є вся територія міста. У разі зміни адміністративно-територіального поділу України, в результаті якого розташування робочого місця (контори) приватного нотаріуса увійшло до іншого нотаріального округу, нотаріальна діяльність відповідних нотаріусів повинна бути зареєстрована в цьому нотаріальному окрузі. Нотаріус не вправі здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу, за винятком заміщення інших нотаріусів у випадках, передбачених цим Законом. Статтею 41 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріальні дії можуть вчинятися будь-яким нотаріусом чи посадовою особою органів місцевого самоврядування, за винятком випадків, передбачених статтями 9, 55, 60, 65, 66, 70-73, 85, 93 і 103 цього Закону, та інших випадків, передбачених законодавством України. Згідно з пунктом 2 розділу 1 глави 1 Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваного правочину, такі нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Пункт 3 розділу 1 глави 1 визначає, що якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій зазначається місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що нотаріальна діяльність здійснюється нотаріусом у межах свого нотаріального округу та за місцем знаходження приміщення державної нотаріальної контори, в якій працює державний нотаріус, або приміщення, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, а в окремих випадках поза вказаними приміщеннями, але в межах нотаріального округу. Законодавством заборонено нотаріусу здійснювати нотаріальну діяльність за межами свого нотаріального округу. Судом встановлено, що оспорюваний заповіт складено за місцем фактичного перебування заповідача [PERSON] за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тітова, 29, Спеціалізована медико-санітарна частина № 6, палата № 407 в межах Дніпропетровського міського нотаріального округу (а.с.8). Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені. Відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України, визначено єдину підставу для визнання недійсним заповіту, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини 2 статті 1257 ЦК України, суд відповідно до статті 145 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до частини 2 статті 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у статті 225, статті 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК України). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 02 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. На виконання вимог закону та частини 4 статті 10 ЦПК України, відповідно до яких суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом, у зв'язку із заявленим клопотанням позивача, судом 25 жовтня 2016 року постановлено ухвалу про призначення по справі посмертної судово-психіатричної експертизи. Згідно висновку судово-психіатричного експерта №8 від 23.02.2017 року, [PERSON] в період часу, що інтересує суд, а саме, на момент складання заповіту 05.09.2014 року, виявляв розлади свідомості внаслідок інтоксікації, викликаної тяжкою соматичною хворобою. За своїм психічним станом в той період часу він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними (а.с.106-108). Згідно частини 1 статті 11 цього ж Кодексу, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частиною 1 статті 60 цього ж Кодексу передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Отже, твердження позивача, що при складанні заповіту 05 вересня 2014 року заповідач [PERSON] у момент вчинення правочину перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, підтверджений висновком судово-психіатричного експерта №8 від 23 лютого 2017 року (а.с.106-108). Таким чином, судом встановлено, що заповідач [PERSON] у момент вчинення правочину перебував в такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Тобто, при складенні заповіту 05 вересня 2014 року волевиявлення [PERSON] не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги щодо дійсності правочину, до яких зокрема відноситься: - Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; - Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; - Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; - Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; - Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у статті 1257 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 1257 ЦК України, підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі статті 215 ЦК України, визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. У разі наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності заповіту підлягає розгляду судом. Нікчемність заповіту, встановлена в рішенні суду, має наслідком позбавлення права спадкування за заповітом осіб, визначених розпорядженням заповідача в якості спадкоємців за заповітом, незалежно від того, чи пред'являлися позовні вимоги про застосування наслідків нікчемності заповіту. Оскільки право на складання заповіту має особа з повною цивільною дієздатністю (частина 1 статті 1234 ЦК України), згідно із частиною 1 статті 1257 ЦК України, підставою для нікчемності заповіту є кваліфікація його як такого, що складений особою, яка не мала на це права. Це, зокрема, заповіт, вчинений недієздатною, малолітньою, неповнолітньою особою (крім осіб, які в установленому порядку набули повну цивільну дієздатність), особою з обмеженою цивільною дієздатністю, представником від імені заповідача. З огляду на наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконання про встановлення наявності підстав передбачених ст.ст. 203, 1257 ЦК України для визнання оспорюваного заповіту недійсним, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 551,20 грн., який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом. На підставі ст.ст. 30, 203, 207, 215, 225, 231, 1220, 1223, 1233-1236, 1241, 1247-1248, 1257, 1268-1270, 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 13-1, 41, 56, 67 Закону України «Про нотаріат», та

Outcome: approved