Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-17 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].) про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу та поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.03.1987 між сторонами було зареєстровано шлюб, який рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2005 розірвано. Однак, після розірвання шлюбу сторони продовжували спільно проживати до грудня 2015 року, не реєструючи при цьому шлюб, оскільки, в цьому не було необхідності. Позивач зазначає, що факт спільного проживання підтверджується показами свідків, спільними фотокартками з життя та відпочинку; не реєстрацією факту розірвання шлюбу в органах РАЦС. За час спільного проживання однією сім'єю сторонами було набуто у власність рухоме та нерухоме майно, тому встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу необхідне позивачу для визнання її дружиною відповідача в період з жовтня 2005 року до грудня 2015 року та поділу майна подружжя, яке ними було придбано за час спільного проживання. Протягом розгляду справи позивач неодноразово уточнювала позовні вимоги, та відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог від 28.02.2017 (Том 3, а.с. 49-55) позивач просить суд: - встановити факт проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] за період з жовтня 2005 року по грудень 2015 року; - визнати об'єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] наступне майно: квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер 32020264; автомобіль [NUMBER], номер шасі [NUMBER]; земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] садовий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - виділити [PERSON] та визнати за нею право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS], реєстраційний номер 32020264; 1/2 частину автомобіля [NUMBER], номер шасі [NUMBER]; 1/2 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] 1/2 частину садового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] - виділити [PERSON] та визнати за ним право власності на: 1/2 частину квартири [ADDRESS], реєстраційний номер 32020264; 1/2 частину автомобіля [NUMBER], номер шасі [NUMBER]; 1/2 частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] 1/2 частину садового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2016 відкрито провадження у справі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2016 забезпечено позов шляхом накладення арешту на спірне рухоме та нерухоме майно. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 16.05.2016, занесеною до журналу судового засідання, до спільного розгляду прийнято зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна, набутого в період приживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Позовні вимоги за зустрічним позовом обґрунтовані тим, що сторони спільно не проживають з липня 2003 року по жовтень 2005 року, що встановлено рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2005. Позивач за зустрічним позовом зазначає, що спірна земельна ділянки була придбана ним у 2004 році, а у 2005 році на ній було побудовано спірний будинок, який будувався за власні кошти [PERSON], а тому це майно є особистою приватною власністю позивача за зустрічним позовом. З урахуванням заяви про уточнення предмета позовних вимог за зустрічним позовом від 14.07.2016, позивач за зустрічним позовом просить суд: - визнати особистою приватною власністю [PERSON] садовий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями і спорудами; - визнати особистою приватною власністю [PERSON] земельну ділянку площею 0,1923 га, кадастровий номер: [NUMBER] - визнати за [PERSON] право власності на автомобіль [NUMBER]; - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину [ADDRESS] - визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину [ADDRESS] Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 03.11.2016 витребувано у ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС України у м. Києві інформацію про суми отриманих доходів та утриманих податків [PERSON] за період з 01.01.2004 по 31.12.2015. У судовому засіданні 18.05.2018 позивач та її представник позов підтримали, просили його задовольнити з підстав, викладених у ньому, вимоги зустрічного позову визнали частково в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири [ADDRESS], та визнання за сторонами по 1/2 частини вказаної квартири, в іншій частині зустрічної позовної заяви просили відмовити У судовому засіданні 18.05.2018 відповідач та його представник частково визнали позовні вимоги в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності подружжя квартири [ADDRESS], та визнання за сторонами по 1/2 частини вказаної квартири, в іншій частині первісної позовної заяви просили відмовити; зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили його задовольнити. Свідок [PERSON], який є спільним сином сторін, в судовому засіданні зазначив про спільне проживання сторін з моменту реєстрації шлюбу до грудня 2015 року, протягом якого його батьки вели спільне господарство, спільний побут та спільний бізнес. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працював охоронцем у садовому товаристві «Ластівка» з 2005 року по 2010 рік, повідомивши, що з моменту завершення будівництва позивач за первісним позовом проживала спільно з відповідачем за первісним позовом у спірному будинку «Ластівка», спільно його обслуговували та доглядали земельну ділянку. Також, свідок [PERSON] зазначив, що допомагав сторонам по господарству, займався поливом земельної ділянки та косив траву. При цьому, вказав, що на господарстві постійно бачив позивача за первісним позовом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив про те, що є другом [PERSON] приблизно з 1997-1998 року, і в подальшому, другом подружжя та сусідом у садовому товаристві «Ластівка». Пояснив, що сторони до грудня 2015 року проживали разом та йому взагалі не було відомо про те, що сторони розлучені з 2005 року, що не викликало сумнівів, оскільки, подружжя постійно проживали разом, вели спільне господарство, були присутні на усіх спільних святах, разом відпочивали в Україні та за кордоном та спільно реалізовували сімейні бізнес плани. Також, зазначив, що сторони спільно придбали земельну ділянку у садовому товаристві «Ластівка» та за його порадою будували та жили у спірному будинку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомив про те, що за час спілкування зі сторонами у нього не виникало сумнівів, що останні проживають окремо. Зазначив, що інколи він зі своєю сім'єю приїжджали до спірного будинку сторін гостювати. Окрім того, зазначив, що він був учасником правовідносин щодо купівлі спірного майна, у зв'язку з чим йому відомо, що купівля, будування майна здійснювалася як позивачем, так і відповідачем. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначила, що є подругою подружжя та пояснила, що про факт розлучення сторін у 2005 році їй нічого не було відомо, оскільки, сторони постійно поводили себе як подружжя та називали один одного чоловіком та дружиною. Свідок [PERSON] у судовому засіданні зазначив про те, що є другом сім'ї та знає, що сторони проживали у шлюбі близько 30 років, вели при цьому спільне господарство, мали спільний бюджет, проживали разом у спільних квартирах та будинку, користувалися спільним автомобілем. Свідок [PERSON], яка є другом сім'ї з 1998 року, у судовому засіданні пояснила, що зі сторонами її об'єднував спільний бізнес, спілкувались вони постійно та тісно з 2003 року, коли в обох сім'ях народилися доньки. Також, зазначила, що з 2003 року по 2007 рік у неї була приватна студія архітектури та дизайну, тому в зазначений період свідок консультувала подружжя щодо будівництва будинку; з самого початку будівництва сторони приїздили до її студії архітектури та дизайну, спільно обрали готовий проект будинку. Будівництво вели спільно, приймали спільні рішення щодо будинку. Також, зазначила, що кредит було взято та в подальшому погашено за рахунок спільної квартири на [ADDRESS]. Також, зазначила, що фактично будівництво будинку було завершене у 2007 році. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, заслухавши пояснення свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 06.03.1987 між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділі ЗАГС Ленінського району м. Києва. (Том 1, а.с. 19) Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2005 у справі №2-1651-1/05 шлюб між сторонами розірвано. (Том 1, а.с. 21) Поряд з цим, як вбачається зі Свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER], лише 24.12.2015 офіційно було розірвано шлюб між сторонами. (Том 3, а.с. 56) Суд погоджується з твердженням сторони повивача за первісним позовом про спільне проживання сторін у період з жовтня 2005 року до грудня 2015 року, зважаючи на наявні в матеріалах справи докази, зокрема, даний факт підтверджується письмовими доказами, а саме копіями паспортів, долучених до матеріалів справи, оригінали яких оглянуті в судовому засіданні, та якими встановлено, що з жовтня 2005 року по грудень 2015 року сторони проживали у спільних квартирах, а саме квартирі [ADDRESS]; квартирі [ADDRESS], квартирі [ADDRESS] та садовому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Договорами купівлі-продажу нерухомого майна, що перебувало у спільній сумісній та спільній частковій власності подружжя у період 2005-2013 років; фотокартками з життя та відпочинку та приватним листуванням по електронній пошті. Також, суд враховує те, що усі допитані в судовому засіданні свідки, які є родичами, знайомими та друзями, як сторони позивача так і сторони відповідача, підтвердили факт спільного проживання сторін як жінки та чоловіка однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з жовтня 2005 року по грудень 2015 року. Що стосується посилання [PERSON] на наявне рішення Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2015 про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для прийняття цього рішення як доказу, яким встановлено факт не проживання сторін у певний період часу, з урахуванням того, що рішення було ухвалено у заочного порядку за відсутності [PERSON], поряд з цим, в матеріалах справи міститься заява самого ж [PERSON] про перегляд заочного рішення, в якій відповідач повністю та власноручно спростовує цей факт. Відповідно до ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦК України), кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналогічне положення міститься у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. В свою чергу, відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 1 ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Отже, з урахуванням доказів, що містяться в матеріалах справи, суд надходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині встановлення факту проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу [PERSON] з [PERSON] за період з жовтня 2005 року по грудень 2015 року. Частиною 4 ст. 55 Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України) визначено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно- правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 235 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України та ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Так, ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні питання про поділ майна між подружжям надає суду право відступити від засад рівності часток подружжя, зокрема, якщо один з них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Частка чоловіка або дружини може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування (ч. 3 ст. 70 СК). Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто, перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Стаття 372 ЦК України передбачає, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. При поділі кожен учасник має право одержати в натурі ту частину спільного майна, яка відповідає його частці у спільному майні. Пунктами 22-24 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено: «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Судом встановлено, що сторонами було набуто наступне майно: квартира [ADDRESS], реєстраційний номер 32020264; автомобіль [NUMBER], номер шасі [NUMBER]; земельна ділянка, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та садовий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] Що стосується визнання об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності по ? частини квартири [ADDRESS], реєстраційний номер 32020264, то з урахуванням того, що вимоги в цій частині визнаються відповідачем, суд вважає за можливе на підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України позовні вимоги в цій частині задовольнити. Що стосується визнання об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності по ? частини земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], суд враховує наступне. 10.12.2014 за [PERSON] було зареєстровано право власності на спірну земельну ділянку на підставі договорів купівлі-продажу земельних ділянок, що вбачається із Державного акту на права власності на земельну ділянку. (Том 1, а.с. 30) Як було встановлено судом, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.03.1987, шлюб було розірвано заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10.10.2005. Однак, після ухвалення судом заочного рішення сторони продовжували проживати разом як подружжя до грудня 2015 року. Отже, спірна земельна ділянка була оформлена за [PERSON] у період фактичного проживання сторін однією сім'єю, що згідно з положеннями ст. 60 СК України дає підстави вважати, що спірна земельна ділянка належить сторонам на праві спільної сумісної власності. Поряд з цим, посилання [PERSON] на те, що спірна земельна ділянка була придбана за його особисті кошти не заслуговують на увагу, оскільки, не підтверджено належними та допустимими доказами. Не заслуговують на увагу і посилання [PERSON] на те, що садовий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить останньому на праві особистої приватної власності, з огляду на те, що право власності на спірний будинок було зареєстровано за [PERSON] 21.11.2006, тобто, у період фактичного проживання сторін однією сім'єю. Вказаний будинок побудовано на спірній земельній ділянці, яка придбана подружжям за спільні кошти у період фактичного проживання сторін однією сім'єю. Окрім того, обставини спільного будівництва будинку, його спільного обслуговування та спільної сплати відповідних боргів підтверджується показами свідків, які були допитані в судовому засіданні. Вимоги в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності по 1/2 частини автомобіля [NUMBER], номер шасі [NUMBER], також підлягають задоволенню, враховуючи те, що спірний автомобіль було набуто за спільні кошти сторін у період проживання їх однією сім'єю без реєстрації шлюбу, а саме 23.04.2014. Що стосується посилання [PERSON] на те, що перед поданням позову позивач у справі без згоди відповідача відчужила власний автомобіль, а тому діяла корисливо та недобросовісно, що має бути враховано судом при вирішенні позову в частині спірного автомобіля, слід зазначити, що дана обставина не приймається судом до уваги при вирішення даного спору, оскільки, у випадку наявності претензій до позивача за первісним позовом щодо розпорядження майном, що перебуває у спільній сумісній власності подружжя, [PERSON] не позбавлений права на звернення до суду з відповідним позовом. Поряд з цим, відповідно до п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Також, не заслуговують на увагу посилання [PERSON] щодо пропуску позивачем строків позовної давності, оскільки, як встановлено судом, після розірвання шлюбу у 2005 році і до грудня 2015 року [PERSON] та [PERSON] продовжили проживати однією сім'єю, а тому у позивача не було підстав для поділу спільно нажитого майна подружжя, оскільки, спільне з відповідачем майно використовувалось сторонами, з урахуванням чого строк позовної давності розпочався саме з грудня 2015 року та на момент подачі позовної заяви не є пропущеним. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] знайшли своє доведення в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню з викладених вище підстав; поряд з цим, зустрічні позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання об'єктом спільної сумісної власності та визнання права власності по 1/2 частини квартири [ADDRESS], в іншій частині зустрічний позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: partial