Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

у серпні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд виселити [PERSON] з квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення та зняти його з реєстрації в цій квартирі. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач є власником спірної квартири у якій зареєстровані вона та її син, який веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, вчиняє скандали, обзиває нецензурними словами та погрожує фізичною розправою, внаслідок чого відповідач постійно перебуває в стані психологічної напругою, страху тривоги, з приводу чого вона зверталася із заяви в поліцію про притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, а тому відповідач заважає позивачу вільно користуватися належним їй майном на праві приватної власності квартирою та добровільному порядку виселятися відмовляється. Позивач у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, 25.03.2019 подала заяву про слухання справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі просила задовольнити (а.с. 49). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 47, 48). Третя особа у судове засідання не з'явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 45). Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить по Ѕ частини квартири за адресою: [ADDRESS] на праві приватної власності, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло видане Святошинської РДА у м. Києві 24.10.2007 (а.с. 16, 17). Згідно витягу з Державного реєстру правочинів [PERSON] на підставі договору даруваня подарував [PERSON] Ѕ частину кваритри за адресою: [ADDRESS] (а.с. 18, 19, 35- 37). У квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] [INFO] з 02.10.2008 (а.с. 21). У період з 2016 по 2019 рр. позивач неодноразово зверталася до поліції Святошинського УПГУНП у м. Києві з приводу того, її син [PERSON] систематично влаштовує сварки, систематично зловживає алкогольними напоями в результаті чого створює сварки з нею (а.с. 12-15, 54-56). Факт аморальної поведінки також підтверджується постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.04.2018 згідно якої [PERSON] 21.03.2018, приблизно о 18 год. 00 хв., знаходячись за місцем свого проживання, а саме за адресою: [ADDRESS] та перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив сімейну сварку з матір'ю [PERSON] у ході якої висловлював образи та приниження на її адресу, чим вчинив психологічне насильство у сім'ї, повторно протягом року. Своїми діями [PERSON] вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 1732 КУпАП, внаслідок чого його було визнано винним на накладено адміністративне стягнення у вигляді 340 грн 00 коп. (а.с. 10). Також згідно постанов Святошинського районного суду м. Києва від 12.12.2018 [PERSON] 03.11.2018 та 04.11.2018 влаштував сварку зі своєю матір'ю під час якої ображав її, тобто умисно вчинив дії психологічного характеру, внаслідок чого могла бути завдана шкода психічному здоров'ю потерпілої, чим вчинив адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 173-2 КУпАП. Дані правопорушення вчинив повторно протягом року, після накладення адміністративного стягнення (а.с. 51-53). У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідач є сином позивача, який одружений та фактично проживає за спірною адресою, а власником спірної квартири є лише позивач. Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням в спірній квартирі для відповідача є похідним від існування у позивача права власності на цю квартиру. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Аналізуючи зазначені вище правові норми, суд приходить до висновку, що оскільки відповідач фактично проживає за спірної адресою, однак він одружився та має проживати зі своєю дружиною за іншою адресою у нього є похідне право користування житловим приміщенням в цій квартирі, тобто, відповідач користується житловою площею в цій квартирі без відповідної правової підстави. Як встановлено в судовому засіданні, незважаючи на відсутність законних правових підстав, відповідач створює позивачу перешкоди у користуванні спірним приміщенням. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення ч. 1 ст. 405 ЦК України гарантують права на користування приміщенням тільки членам родини власника. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази не спростовані відповідачем, який не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю у певний спосіб. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають частковому задоволенню, враховуючи те, що виселення відповідача відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірну приміщення згідно норм цивільного законодавства, а не норм ЖК України, які передбачають виселення без надання іншого жилого приміщення, а тому суд вважає за необхідне не зазначати таке формулювання в рішенні суду по даній справі. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації - внесення інформації про зняття з реєстрації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку; орган реєстрації - виконавчий орган сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Отже зняття з реєстрації (реєстраційного обліку) не належить до компетенції суду. Водночас відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Саме таку правову позицію висловив ВСУ у постанові №6-57цс11 від 16.01.2012, а оскільки судом в частині припинення права користувння житловим приміщенням відмовлено, тому задоволенні вимоги про зняття з реєстраційоного обліку відповідача необхідно вімовити, оскільки має похідний характер. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial