Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

У серпні 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із зазначеним позовом, у якому вказала, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок розташований в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 23.08.1988 р. В будинку також зареєстровані її син [PERSON] [INFO] , онук [PERSON] [INFO] та відповідач по справі [PERSON] [INFO] , яка фактично в ньому не проживає більше десяти років. Як відомо позивачеві [PERSON] переїхала до іншої країни. У зв`язку із зазначеним позивач звернулася до суду із вказаним позовом та просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування будинком та обмежує її законні права. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 03 вересня 2021 р. справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином, в судове засідання не з`явився, не повідомивши суд про причини своєї неявки. За таких обставин, суд згідно частини 4 статті 200 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних у справі письмових доказів та ухвалити у справі заочне рішення, яким позов задовольнити з наступних мотивів. Судом установлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок розташований в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом на право особистої власності на житловий будинок № [NUMBER] від 23.08.1988 р. на ім' [PERSON] (а.с. 6-7), зміна прізвища підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04 травня 1989 р. (а.с. 9), технічним паспортом на житловий будинок розташований в [ADDRESS] (а.с. 5-6). Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] , від 06.08.2021 р. встановлено, що за даною адресою зареєстрована [PERSON] [INFO] , яка за даною адресою не проживає більше десяти років (а.с. 8). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Змістом статті 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Змістом частини 1 статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд. Положеннями частини 1 статті 156 ЖК УРСР визначено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині 2 статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки позивач є власником житлового будинку, відповідно зазначених вище довідок відповідач не проживає у житловому будинку позивача, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved