Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 19 грудня 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, про що вчинено відповідний актовий запис № 2190. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем є син: [PERSON], [INFO]. Однак, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, спільного господарства вони не ведуть, у зв'язку з чим вважає, що збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам й відповідно наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, розірвати. У судове засідання позивачка не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про час та місце розгляду справи. При цьому, у поданому позові просила розгляд справи провести у її відсутності. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти розірвання шлюбу. Заслухавши думку відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що з 19 грудня 2008 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького МУЮ, про що вчинено відповідний актовий запис № 2190 (а.с.6). Від вказаного шлюбу у них із відповідачем є син: [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Крім того, як встановлено судом та убачається з матеріалів поданого позову, між сторонами фактичного припинені шлюбні відносини, спільного господарства вони не ведуть та проживають окремо й відповідно позивач наміру продовжувати подружні відносини із відповідачем не має, що також підтверджено й поясненнями відповідача, наданими в ході розгляду справи. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим та суперечить інтересам сторін, а тому позов підлягає задоволенню, а укладений між сторонами шлюб - розірванню.

Outcome: approved