Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

У серпні 2016 р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, після уточнення позовних вимог просить суд визнати правочин щодо передачі грошових коштів від 11.05.2016 та 27.05.2016 та попередній договір від 11.05.2016 недійсним, стягнути з відповідача різницю між наданими та повернути коштами у сумі 64650 грн 00 коп., збитки в подвійному розмірі у сумі 738400 грн 00 коп., моральну шкоду у розмірі 100000 грн 00 коп., витрати на юридичну допомогу у розмірі 50000 грн 00 коп., суму інфляційних витрат та 3 % річних у розмірі 81267 грн 00 коп. та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11.05.2016 в приміщенні робочого кабінету приватного нотаріуса, з [PERSON] як представником компанії забудовника, укладено попередній договір, відповідно до умов якого сторони зобов'язались у майбутньому укласти договір купівлі-продажу житлового будинку. Позивач здійснив забезпечувальний платіж в розмірі 23000 доларів США, приватним нотаріусом посвідчено заяву щодо розрахунку. Текст заяви та попередній договір позивачем після підписання та розрахунку, прочитано не було. Пізніше, перечитавши отримані та підписані документи, позивачем виявлено, що сума оплати забезпечувального платежу була зазначена в гривнях та у розмірі 56800 грн 00 коп., а з відповідачем підписано попередній договір без нотаріального посвідчення, замість інвестиційного договору та договору про придбання майнових прав в об'єкті незавершеного будівництва з компанією, та вдруге, 27.05.2016 позивач передав [PERSON] 6816 доларів США, про що останній написав розписку. Відповідачем були приховані дійсні обставини справи, зокрема те, що йому не належить земельна ділянка, на якій ведеться будівництво, вказаної земельної ділянки взагалі не існує, на місці будівництва проводилась імітація будівництва, приховано інформацію щодо будівельних матеріалів та порядку будівництва, тобто мав місце обман зі сторони відповідача. Завданими діями позивачу заподіяну моральну, яку оцінює в сумі 100000 грн 00 коп., що полягає в приховуванні відповідачем недостовірної інформації щодо природи укладеного договору, неправомірним заволодінням грошових коштів, що позбавляє позивача укласти інвестиційний договір з іншим добросовісним забудовником, завдання душевних хвилювань йому та членам його сім'ї, які потребують поліпшення житлових умов. Відповідачем частково повернуто грошові кошти в сумі 673750 грн 00 коп., залишок суми, що підлягає поверненню, складає 64650 грн 00 коп., інфляційні складові витрати за 3% річних за період з січня 2016 по грудень 2016 р. у загальному розмірі становлять 76301 грн 00 коп., за період з січня по липень 2017 інфляційні складові витрати за 3% річних складають 4966 грн 00 коп. У минулому судовому засіданні позивач, представник позивача заявлені вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на ті обставини, що попередній договір від 11.05.2016 між сторонами розірвано на підставі додаткової угоди від 27.01.2017, цивільно-правові відносини припинені, про що позивачем написано відповідну заяву від 27.01.2017, яка посвідчена в нотаріальному порядку. Розмір забезпечувального платежу позивачу повернуто, про що сторонами зазначено в додатковій угоді до попереднього договору від 27.01.2017. Зазначені відповідачем документи засвідчено суддею та приєднано до матеріалів справи. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 11.05.2013 [PERSON] та [PERSON] уклали попередній договір, відповідно до п. 1.1 якого сторони зобов'язуються в майбутньому укласти і належним чином нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу житлового будинку будівельний [ADDRESS] на земельній ділянці, загальною площею 0,04 га (кадастровий номер [NUMBER]). Будинок буде споруджено та введено в експлуатацію до 01.10.2016 (п. 1.2). При площі 100,0 кв.м. ціна будинку становить 1420000,00 грн. (п.2.1) (а.с. 10-12). Пунктом 4.3 договору зазначено, що покупець передав продавцю до укладення цього договору частину забезпечувального платежу у розмірі 568000 грн. 00 коп., що складає 40 % вартості будинку. Відповідно до п. 5.4 договору, у випадку невиконання цього договору продавцем, наступають такі наслідки для сторін, зокрема, повернення покупцю всю отриману суму забезпечувального платежу. Відповідач підтвердив факт отримання від позивача за попереднім договором грошових коштів в розмірі 568000 грн. 00 коп. у якості оплати частини забезпечувальних коштів відносно житлового будинку. Наведений факт зафіксовано в заяві від 11.05.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мартиненко В.О., зареєстровано в реєстрі за №513 (а.с. 13). 27.05.2016 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти за травень місяць по розстрочці за будинок в розмірі 170400 грн 00 коп. що становить 6874 доларів США, про що написав розписку (а.с. 15). 27.01.2017 позивач та відповідач уклали додаткову угоду до попереднього договору від 11.05.2016, відповідно до умов якої засвідчили факт розірвання попереднього договору від 11.05.2016, відмовились від подальшого виконання договору та припинили його дію, а тому всі права, обов'язки та відповідальність за договором припинені. Частина забезпечувального платежу за договором в розмірі 738400 грн 00 коп. повернута покупцеві в повному обсязі, претензій майнового та немайнового характеру сторони не мають (а.с. 187). Також 27.01.2017 приватним нотаріусом КМНО Міщенко Б.Л. посвідчено заяву [PERSON] про те, що розуміючи значення своїх дій, відповідно до власного волевиявлення, у зв'язку з розірванням попереднього договору від 11.05.2016 на підставі додаткової угоди від 27.01.2017, цивільно-правові відносини з відповідачем вважаються припиненими з 27.01.2017, претензій майнового та немайнового характеру до [PERSON] відсутні. Всі документи, створені до 27.01.2017 та будуть створені після 27.01.2017 на підставі даних правовідносин, вважаються такими, що припинили свою дію (є недійсними) (а.с. 186). 30.01.2017 приватним нотаріусом КМНО Валігура Г.В. посвідчено пояснення позивача про те, що підписаний ним договір про зміну умов попереднього договору від 11.05.2016, вчинено під моральним тиском, поза його волею. Вважає укладений договір недійсним, а отримані кошти частковою компенсацією суми боргу (а.с. 170). Представник позивача в судових засіданнях наполягав на задоволенні позовних вимог, з урахуванням їх уточнення, оскільки спірний договір вчинений під впливом обману, відповідачем порушено зобов'язання за укладеним попереднім договором, строки повернення зобов'язального платежу, в повному обсязі кошти повернуто не було. Частиною 1 ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (526 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України визначає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5); правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей (ч. 6). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6.11.2009 №9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладених у листі від 24.11.2008, правочин може бути визнаний вчиненим під впливом обману у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману щодо фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману, на відміну від помилки, є умисел: особа знає про наявність чи відсутність певних обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї. Обман також має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, здійснений під впливом обману, на підставі ст. 230 ЦК може бути визнаний судом недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Зокрема, обман щодо фінансового становища контрагента як мотиву правочину не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Вбачається, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом обману, повинен довести наявність умислу з боку відповідача, істотність значення обставин, щодо яких її введено в оману, і сам факт обману. Якщо все інше, крім умислу, доведено, вважається, що мала місце помилка. Варто враховувати, що обман стосовно мотиву, тобто внутрішнього спонукання особи до здійснення правочину, не має істотного значення. Відповідно до ст.ст. 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). У правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах (узагальнення Верховного Суду України «Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними», викладені у листі від 24.11.2008). Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. В силу ст. 81 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що позивач не довів належними доказами, як це передбачено ст.ст. 77, 81 ЦПК України, достовірних доказів обману з боку відповідача щодо істотних умов договору. Істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Судом встановлено, що в стосунках, які склалися між сторонами, не мало місця обману. Навпаки. матеріали справи свідчать, що спірний договір між сторонами припинено, грошові кошти в якості забезпечувального платежу позивачу повернуто. Додатковою угодою від 27.01.2017 та нотаріально посвідченою заявою від 27.01.2017, сторони зазначили, що претензій майнового та немайнового характеру один до одного не мають. Щодо посилання позивача на нотаріально посвідчені пояснення від 30.01.2017 щодо підписання договору про зміну умов під моральним тиском, поза його волею, також не беруться судом до уваги, оскільки відсутні докази вчинення такого морального тиску на позивача, відповідної експертизи на визначення стану позивача в момент підписання заяви, суду не заявлялося, інших доказів в підтвердження даної обставини, надано не було. Крім того, нотаріальною заявою від 27.01.2017, позивач зазначив, що будь-які документи, створені після 27.01.2017 щодо даних правовідносин є недійсними, вважаються скасованими, а за необхідності-відкликаними. Вказана заява зареєстрована в реєстрі за №32, відомості про її скасування, відкликання суду надані не були, а тому даний документ є дійсним та чинним. Заява про вчинення тиску на позивача датована 30.01.2017, а тому не береться судом до уваги, як така, що є недійсна, відкликана, в силу заяви позивача. Враховуючи вищевикладене, позові вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, право позивача, про захист якого він просить, не порушено, а тому позовна заява задоволенню не підлягає. Оскільки інші позовні вимоги є похідними від вимог про визнання договору недійсним, тому ці вимоги задоволенню також не підлягають. У зв'язку з відмовою в позові, судові витрати відшкодуванню позивачу, згідно ст.88 ЦПК України не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed