Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON].(Відповідач), третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Щадко О.І. про визнання договорів дарування та договору купівлі-продажу недійсним. Ухвалою суду від 27.08.2015р. відкрито провадження у вказаній справі. Протокольною ухвалою суду від 18.11.2015р. на підставі заяви [PERSON], його залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог. У подальшому до участі у справі в якості третьої особи було залучено приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу (далі - КМНО) Похитайло Ольгу Октавіанівну. При цьому, 20.01.2016р. в судовому засіданні позивачка подала заяву про зміну позовних вимог. Якою фактично збільшила обсяг позовних вимог (а.с.107). Свої позовні вимоги з урахуванням заяви про зміну позовних вимог (фактично про збільшення позовних вимог) Позивачка обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Відповідач [PERSON] тривалий час проживав та працював на території РФ, за її даними є громадянином Російської Федерації, проте, з невідомих Позивачеві підстав, залишався зареєстрованим у [ADDRESS]. Крім того, як зазначає позивачка, [PERSON] проживає однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Мати позивачки - [PERSON] під психологічним та фізичним тиском [PERSON] уповноважила [PERSON] на укладення договору дарування від її імені. Вказана довіреність 23.01.2015р. була посвідчена приватним нотаріусом КМНО Похитайло О.О. В довіреності зазначено, що [PERSON] є громадянином Російської Федерації і нібито проживає за адресою: [ADDRESS]. Аналогічні дані містяться і у договорі дарування на користь Відповідача. Проте, [PERSON] жодного дня не проживала за вказаною адресою і ніколи там зареєстрованою не була. Даних російського паспорту та адреси реєстрації не зазначено нотаріусами в жодному документі. Після того, як мати Позивача та Відповідача поставила свій підпис під довіреністю, на початку лютого 2015 року вона була поміщена до будинку престарілих осіб у м.Бердичів Житомирської області, де і померла [INFO] року. Родинних стосунків Відповідач не підтримував із Позивачем та їхньою матір'ю і не підтримує їх зараз із Позивачем. Відповідач приїхав в Україну разом із своєю співмешканкою [PERSON] після того як дізнався, що Позивач лежить на стаціонарному лікуванні з важким переломом обох кісток правої гомілки зі зміщенням. В період з 08.12.14р. по 22.12.14р. Позивачка знаходилася на стаціонарному лікуванні в Київській клінічній лікарні № 9 у відділенні ортопедії та травматології з приводу вторинно-відкритого гвинтоподібного перелому обох кісток правої гомілки зі зміщенням. 06.02.2015р. під тиском і погрозами фізичної розправи [PERSON] примусив саму Позивачку - [PERSON] укласти із ним договір купівлі-продажу 1/3 частин квартири [ADDRESS], який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО Щадко О.І. В п. 6 вказаного договору купівлі-продажу передбачена вартість 1/3 частини, яка складає 145 000,00 грн. Відповідно до п.7 Договору нібито передача грошей Покупцем здійснена до підписання вказаного договору. Між тим, п.10 Договору передбачена оціночна вартість квартири, яка склала 994 140,00 грн., відповідно 1/3 частина коштує - 331 380,00 грн. Отже, вказане свідчить про те, що Позивач, усвідомлюючи реальну вартість своєї частки в квартирі, продала її за ціну, що майже втричі нижче ринкової. Цей факт додатково підтверджує, що правочин не є волевиявленням Позивача і складався нотаріусом поспіх в один день разом із Договором дарування між [PERSON] та Відповідачем. П.14 Договору передбачено обов'язок Покупця сплатити Продавцеві за відчужувану частину квартири, встановлену цим Договором. Як зазначає [PERSON] 1\\3 частина квартири [ADDRESS] була єдиним її житлом, а нині вона вимушена проживати в хостелі для безпритульних людей, оскільки грошових коштів за недійсним договором купівлі- продажу не отримувала, іншого житла не має і вчинила його під впливом насильства і побоювання за своє життя та здоров'я. Після цього, 24.09.2015р. Відповідач здійснив відчуження незаконно отриманих часток квартир добросовісному набувачу - [PERSON]. З урахування первісного позову, в якому Позивачка посилалась як підстави недійсності правочинів на положення ст.ст.215, 229, 230, 231, 234ЦК України, а також з урахуванням Заяви про уточнення позовних вимог (а.с.107-109), в якій Позивачка посилалась як на недійсність правочину на положення ст.232ЦК України, вона просила суд: визнати недійсними: - довіреність від 23.01.2015р., посвідчену приватним нотаріусом КМНО Похитайло О.О., зареєстровану в реєстрі за № 93., - договір дарування від 06 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І., зареєстрований в реєстрі за №136, - Договір купівлі-продажу квартири від 06 лютого 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Щадко О.І., зареєстрований в реєстрі за№ 144. 19.02.2016р. від Приватного нотаріуса КМНО Похитайло О.О. надійшли письмові пояснення (а.с.132). В поясненнях серед іншого зазначалося, 23.01.2015р. до неї звернулася громадянка [PERSON] з проханням посвідчити довіреність на дарування синові [PERSON] належної їй частки квартири [ADDRESS] Згідно Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при вчиненні нотаріальної дії нотаріус установлює особу, що звернулась за вчиненням нотаріальної дії. Задля з'ясування волі довірителя та адекватності сприйняття вчиненої нотаріальної дії, у бесіді з вказаною громадянкою нотаріусом Похитайло О.О. було з'ясовано дійсну волю [PERSON], адекватність сприйняття обставин, а також їй були роз'яснені правові наслідки посвідчення довіреності щодо дарування належної їй частки квартири. Під час бесіди, [PERSON] повідомила, що в неї є дочка [PERSON] та син [PERSON] При цьому повідомила, що син не проживає в Києві однак постійно надає їй матеріальну допомогу, висловила своє ставлення до сина та дочки, яка не здійснює за нею належного догляду. Жодного тиску на [PERSON] щодо підписання довіреності не вчинялось, а твердження Позивачки з даного питання є не доведеним. Також нотаріус зазначила, що нотаріусу забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії, а тому у неї не було ніяких підстав відмовити [PERSON] у посвідчені довіреності. Стосовно представника за довіреністю - [PERSON], приватний нотаріус Похитайло О.О. зазначила, що у відповідності до діючого законодавства у довіреностях, обов'язково зазначається тільки прізвище, ім'я, по-батькові та адреса місця реєстрації чи фактичного проживання, як довірителя так і повіреного, окрім довіреностей, що видаються на вчинення правочинів про розпорядження майном, де також зазначається реєстраційний номер облікової картки платника податків довірителя. Всі данні на повіреного в довіреності записуються зі слів довірителя, при цьому повірений може бути відсутній при посвідченні довіреності. Довіритель виражає одноособову волю на уповноваження однієї або декількох осіб на вчинення певних дій, на його розсуд, які записуються нотаріусом з його слів при цьому не перевіряючи правильність наданих даних на повірених осіб. Довіреність передається повіреній особі (або повіреним особам) для виконання дій, від імені і в інтересах довірителя, а саме тих дій, які зазначені в довіреності та на які його, або їх уповноважили. Повірених осіб перевіряють під час виконання дорученого, тобто коли вони вчиняють певні дії за довіреністю. При виконанні дорученої представникові дії перевіряється як сама особа, яку уповноважили діяти так і обсяг їх повноважень. З урахуванням наданих пояснень Приватний нотаріус Похитайло О.О. вказала, що відсутні підстави для викнання правочинів недійсними і просила відмовити в задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні Позивачка [PERSON] та її представники - [PERSON] (а.с.144) та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, заяв про розгляд справи за його відсутності не подавав, письмових пояснень по суті спору не направив. Представник третьої особи [PERSON] - [PERSON] та представник третьої особи приватного нотаріуса Похитайло О.О. - Кірюхова А.В. щодо задоволення позову заперечили, вказували на те, що Позивачем не надано жодних доказів, які б вказували на наявність підстав для визнання правочинів недійсними. Допитана у якості свідка - [PERSON], яка проживає у сусідній до Позивача квартирі [NUMBER] останні років 5, пояснила, що вона особисто на прохання Позивачки у грудні 2014р. зв'язувалась з Відповідачем та повідомляла, що Позивачка зламала ногу і не може вільно пересуватись. Відповідач на той час проживав десь в Росії, де точно їй не повідомляли. Пояснила, що коли привезли матір Позивачки та Відповідача - [PERSON] в квартиру в Київ з дачі, котра зі слів самої Позивачки як відомо свідку під Києвом десь в районі с.Стоянки Києво-Святошинського району, то її не можна було помити, оскільки в квартирі не працювала вода, у квартирі не здійснювалось прибирання, умови незадовільні. Фактично Позивачка ([PERSON]) і її мати ([PERSON]) проживали на дачі на момент коли [PERSON] поламала ногу. На дачі, наскільки відомо свідку, Позивачка також не слідкувала за належними умовами проживання і не дбала належним чином за [PERSON]. Коли приїхав в м.Київ Відповідач, то він привів у відносний порядок квартиру, сплатив комунальні послуги, піклувався про [PERSON], турбувався за її харчування, а з метою щоб вона була сита і доглянута в подальшому влаштував її до будинку пристарілих, оскільки залишатись з Позивачкою вона не хотіла. Коли Відповідач приїхав в м.Київ, а Позивач була в лікарні, то за його проханням свідок передавала їжу [PERSON]. В подальшому, як відомо свідку, щодо продажу квартири Позивач та Відповідач досягли певних домовленостей (а.с.143-146). Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні 02.06.2016р. пояснив, що десь у грудні 2014р. йому зателефонувала Позивачка і повідомила, що вона зламала ногу. В той час він сам хворів, а коли одужав, то здається не зміг додзвонитись до Позивачки і вирішив провідати її вдома. Прийшовши до квартири [PERSON] близько Різдва свідок [PERSON] довго дзвонив, а потім випадково побачив, що двері квартири відчинені, він заглянув у квартиру, пройшов лише в коридор, і побачив, як [PERSON] притискає Позивачку в районі шиї, почувши при цьому, що вона ніби-то говорила: «Почему я это должна говорить». До чого були ці слова і що цьому передувало свідкові не відомо. Побачивши таку картину, як вказує свідок, він не став втручатись і пішов. Матір Позивача та Відповідача в квартирі він не бачив, була вона чи ні йому не відомо, оскільки в середину квартири він не заходив і всі кімнати йому не було видно. Десь через місяць він зустрів випадково [PERSON] на вулиці в районі Центрального відділу РАЦСу поблизу Макдональдса, яка йому повідомила, що ключі від її квартири знаходяться у сусідки, а коли її немає вдома, то вона (Позивачка) не має змоги потрапити до свого помешкання. Свідок також вказав, що особисто покійну [PERSON] знав, але давно її не бачив. З Відповідачем вони були однокласниками, але ні в кінці 2014р., ні на початку 2015р., коли той був в м.Києві, він з ним не бачився. З приводу обставин відчуження квартири свідкові особисто нічого не відомо(а.с.214-219). Суд, заслухавши свідків, пояснення осіб, які беруть участь у справі та їх представників, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позовна заява задоволенню не підлягає з огляду на таке. Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 16.02.1993р., виданого Фондом комунального майна Радянського району м.Києва на підставі розпорядженя 9наказу) керівника органу приватизації від 15.02.1993р. № [NUMBER], квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах по 1/3 кожному (а.с.17). Відповідно до довідки про склад сім'ї (форма№3), виданої 06.02.2015р. №247 КП «Керуюча дирекція Шевченківського району» у [ADDRESS] зареєстровані 3 особи: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.19). 23.01.2015р. [PERSON] видала довіреність, якою уповноважила [PERSON] подарувати від її імені [PERSON] належну їй на праві власності 1/3 частину квартири [ADDRESS]. Вказана довіреність була посвідчена Приватним нотаріусом КМНО Похитайло О.О. та зареєстрована в реєстрі нотаріуса під №93. Як вбачається зі змісту довіреності нотаріус роз'яснив [PERSON] положення ст.ст.239-241, 247-250, 570-572, 635, 1000-1010ЦК України, а зміст довіреності довірителю був зрозумілий та відповідав його внутрішній волі. При цьому у довіреності вказано дані про повіреного [PERSON] із зазначенням її дати і року народження з вказівкою адреси проживання в м.Києві, а щодо довірителя, то вказано її чіткі дані, необхідні для укладення договору щодо нерухомого майна: прізвище, ім'я по батькові; номера платника податку, серії та номеру паспорта, місця реєстрації (а.с.47). При цьому слід зазначити, що ні Цивільний кодекс України, ні Закон України «Про нотаріат», ні Інструкція про Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не містять норм, які б передбачали, що при посвідчені довіреності має бути присутня особа, яка уповноважується на вчинення тих чи інших дій (повірений), як і не передбачено необхідність перевірки місця реєстрації чи фактичного проживання такої особи при видачі на її ім'я довіреності. Згідно з ч.1 ст.237ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє (ч.1 ст.238ЦК України). За ст.239ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Як вбачається зі змісту дослідженої судом довіреності в ній чітко було вказано кого уповноважила діяти від свого імені [PERSON], який обсяг дій вчинити і щодо якого її конкретно визначеного майна. 06.02.2016р. [PERSON] (Дарувальник) в особі представника [PERSON], яка діяла на підставі вказаної довіреності, посвідченої 23.01.2015р., безоплатно передала, а [PERSON].(Обдарований) прийняв у власність, належну Дарувальнику 1/3 частину квартири [ADDRESS], що підтверджується договором дарування 1/3 частини квартири, посвідченим приватним нотаріусом КМНО Щадко О.І.(а.с.45-46). При цьому як вбачається зі змісту Договору нотаріусом сторонам було роз'яснено зміст правочину, правові наслідки недійсності правочину. За ст.717ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов?язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов?язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. З урахуванням змісту довіреності та змісту договору дарування частини квартири суд приходить до висновку, що [PERSON] діяла в межах наданих їй довірителем повноважень. Того ж дня, 06.02.2015р. між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу квартири, згідно з яким [PERSON] передала у власність [PERSON] 1/3 частину [ADDRESS], що підтвержується договором купівлі-продажу від 06.02.2016р., посвідченим Приватним нотаріусом КМНО Щадко О.І. (а.с. 7-9, 48-49). При цьому у п.15 - 17 вказаного Договору зазначено, що зміст ст.216ЦК України про правові наслідки недійсності правочину - ст.ст. 229, 230, 231, 233, 234, 235ЦК України про правові наслідки вчинення правочину від впливом помилки, оману, насильства, тяжкої обставини, фіктивного чи удаваного правочину нотаріусам сторонам роз'яснено, зміст і правові наслідки правочину сторонам роз'яснені. Сторони підтвердили, що вони на момент укладення правочину усвідомлюють значення своїх дій. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ч. 1 ст. 657 ЦК України). Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Як зазначає Позивачка, вказаний договір купівлі продажу вона підписала під впливом насильства і побоювання за своє життя та здоров'я, а довіреність якою її мати надала право подарувати частину квартири [PERSON] була підписана під психологічним та фізичним тиском. Крім того, позивачка вказала, що договір купівлі-продажу вона вчинила за невигідною ціною, в тричі нижче ринкової, а це на її думку вказує, на те, що правочин не є її волевиявленням, складався нотаріусом поспіх в один день з Договором дарування. При цьому щодо довіреності та Договору дарування частини квартири від її матері [PERSON], як вказує позивачка, то він вчинений під впливом обману. Правові наслідки вчинення правочину під впливом обману визначені ст. 230ЦК України, яка визначає, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. При цьому аналогічні правові наслідки, а саме: визнання судом правочину недійсним, визначено ст.231, 232, 233 ЦК України і щодо правочину, який вчинено під впливом насильства, правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, правочину, який вчинено під впливом тяжкої обставини.. Виходячи з положень Цивільного кодексу України у правочині зовнішнє волевиявлення особи має відповідати його внутрішній волі. Вона має бути спрямована на досягнення відповідного юридичного наслідку, тому не можуть розглядатися як правочини ті фактичні дії особи, які не призводять безпосередньо до виникнення, зміни чи припинення цивільних прав та обов'язків. На цих підставах необхідно виділити правочини, вчинені під впливом: помилки (ст. 229 ЦК); обману (ст. 230); насильства (ст. 231); тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах (ст. 233), а також унаслідок зловмисної домовленості (ст. 232). Відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Суд вважає, що вимоги про визнання правочину недійсним з зазначених вище підстав можуть бути задоволені лише у випадках, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Для визнання правочину недійсним, через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину. При цьому, виходячи з узагальнень Верховного Суду України, а також роз'яснень Постанови № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики, насильство розуміється як заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин і воно повинне виражатися в незаконних, не обов'язково злочинних, діях (наприклад, насильством може бути вплив на волю контрагента за допомогою використання його залежного становища). Насильство викликає страх настання невигідних наслідків. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною майбутнього правочину, так і сторонньою особою щодо іншої сторони, її родичів чи близьких. На відміну від насильства, погроза полягає у здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце за наявності як неправомірних, так і правомірних дій (наприклад, погроза звернутися до суду із заявою у справах приватного обвинувачення, позбавити спадщини або накласти арешт на майно). Вона може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли через обставини, які мали місце на момент його вчинення, були підстави вважати, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Щодо тяжких обставин, то в даному випадку суд вважає за необхідне зазначити про те, що про тяжкі обставини можуть свідчити не саме по собі будь-яке несприятливе матеріальне, соціальне чи інше становище, а саме крайні форми таких обставин, наприклад, важка хвороба особи чи її близьких, смерть годувальника, крайня нужденність її сім'ї, загроза втратити заставлене житло чи банкрутства, надзвичайно низька винагорода за виконану роботу або надану послугу, порівняно з вартістю відчужуваної речі, та інші обставини, для усунення чи пом'якшення яких необхідно терміново укласти цей правочин. Встановивши обставини справи та відповідні їм докази, в тому числі покази свідків, пояснення самої Позивачки та наявні у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що жодних даних, які б вказували на те, що майновий і психічний стан Позивачки міг вплинути на невірне сприйняття нею вчинених дій, як і даних про те, що безпосередньої її життю чи здоров'ю загрожувала небезпека чи була погроза заподіяння шкоди, що на неї вчинявся фізичний чи психологічний тиск, як і даних про те, що вона перебувала у залежному від Відповідача становищі, у зв'язку з чим була вимушена продати житло на невигідних для неї умовах, судом не встановлено. При цьому Позивачка не надала ні підтверджень ні спростувань тій обставині, що в неї на праві власності є інше житлове приміщення, про яке вказувала свідок - [PERSON], і щодо якого фактично не заперечувала сама Позивачка - житловий будинок (дача) поблизу Києва - с.Стоянка, в якому проживала Позивачка та її мати - [PERSON] на момент коли Позивач зламала ногу - грудень 2014р. Суд вважає, що [PERSON] не доведено, що за відсутності якихось обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б правочин. Визнання правочину недійсним не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього. Судом враховано, що за наявною у матеріалах справи медичною документацією Позивачка - [PERSON] з 08.12.2014р. по 22.12.2014р. перебувала на стаціонарному лікуванні у Київській міській клінічній лікарні №9 у відділенні ортопедії та травматології з переломом обох кісток правої гомілки зі зміщенням (а.с.21). При цьому договір купівлі-продажу квартири Позивачка підписувала фактично через 2 місяці 06.02.2015р. За таких обставин суд приходить до висновку, що Позивачем не доведено наявності підстав, передбачених ст.231, 233ЦК України для визнання правочину - договору купівлі-продажу частини квартири від 06.02.2015р., недійсним. Щодо посилань Позивача на те, що довіреність від імені її матері - [PERSON] щодо дарування частини квартири Відповідачу є наслідком введення покійної в оману(ст.230ЦК України), а договір дарування квартири, вчинений від її імені [PERSON], вчинено з перевищенням повноважень представника і у результаті злочинної домовленості представника однієї сторони з другою стороною (ст.232 ЦК України), то з даного приводу судом враховано те, що [PERSON], [INFO] проживала у Бердичівському геріатричному пансіонаті Житомирської обласної ради і знаходилась на платному забезпеченні з 02.02.2015р. (а.с.22), куди була поміщена на підставі відповідного Медичного висновку від 30.01.2015р (а.с.26) і померла у вказаному пансіонаті [INFO]. у віці 85років(а.с.18). При цьому довіреність на представника [PERSON] було видано [PERSON] у січні 2015р., і в ній чітко було зазначено про дію, яку має вчинити повірений. При укладенні договору дарування частини квартири від 06.02.2015р. повірений діяв в межах повноважень, наданих йому довірителем. Жодних доказів того, що [PERSON] була введена в оману щодо вчиненої нею довіреності від 23.01.2015р., як і доказів того, що представник [PERSON], як особа яка, як стверджує Позивач, знає Відповідача, при виконанні наданого їй [PERSON] доручення, вийшла за межі наданих їй повноважень та вчинила правочин у змові з Відповідачем на інших умовах ніж були в довіреності, суду не надано. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Як встановлено судом 24.09.2015р., тобто майже через 7 місяців після набуття права власності Відповідач - [PERSON] (Продавець) продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] (Покупець), до підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 24.09.2015р., посвідченим приватним нотаріусам КМНО Петровою І.Г. та зареєстрованим в реєстрі за №2536 (а.с.55-57). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, протягом всього часу розгляду справи, [PERSON] не надала суду належних і допустимих доказів в обґрунтування позовних вимог, а саме, що нею було укладено договір купівлі-продажу під впливом насильства, як і доказів того, що під час надання довіреності [PERSON] на неї вчинявся психологічний чи фізичний тиск. Слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 233, 234, 237-239, 319, 334, 655, 657, 691, 717 ЦК України з урахуванням Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 9 листопада 2009 року та

Outcome: dismissed