Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-19 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 25 жовтня 2012 року між нею та [PERSON] зареєстровано шлюб. Від спільного проживання мають сина [PERSON] , [INFO]. Спільне життя не склалось та у липні 2017 року їх шлюб було розірвано. Неповнолітня дитина залишилась проживати разом з нею та перебуває на її утриманні. Вона займається його вихованням. Батько дитини не займається вихованням, не цікавиться його долею, не забезпечує матеріально, взагалі не спілкується з дитиною. Дитина практично не знає батька та не має до нього жодних почуттів. Відповідач ухиляється від виконання обов`язків як батько щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитиною доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти. В даний час вона проживає з новим чоловіком, який повністю опікується [PERSON] , любить його, виховує як рідного. Тому відповідач має бути позбавлений батьківських прав. Також вказала, що для повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі ј частини всіх видів доходу відповідача, оскільки в добровільному порядку відповідач допомоги не надає, хоча як батько зобов`язаний її надавати. Позбавлення батьківських прав не припиняє обов`язку батька утримувати дитину. Просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина в розмірі ј частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту подання позову щомісячно. Не погоджуючись з позовом відповідач [PERSON] подав відзив. Вказав, що перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем з 2012 року по 2017 рік. Мають спільного сина [PERSON] . Після припинення шлюбних відносин, син залишився проживати з позивачем. Свій батьківський обов`язок по утриманню та вихованню сина він виконує. Так, він перераховує кошти на його утримання, телефонує сину, надає згоду на його вивіз за кордон на відпочинок. У січні 2018 року позивачка знову вийшла заміж та з того часу постійно відмовляє в спілкування з дитиною, навіть по телефону, маючи на меті в подальшому подання заяви про усиновлення дитини новим чоловіком. Щодо аліментів зазначив, що раніш він сплачував кошти на утримання дитини в добровільному порядку. Але позивачка не бажає, щоб він надавав кошти в добровільному порядку, тому не заперечує щодо стягнення аліментів на дитину. При цьому просив врахувати його майновий стан, наявність на утриманні батьків-пенсіонерів та стягнути аліменти в розмірі 1000 грн. В задоволенні позовних вимог про позбавлення батьківських прав просив відмовити. Позивачем 17 жовтня 2018 року подано відповідь на відзив. Вказала, що відповідач тривалий час ніде не працює, а перебуває на утриманні своїх батьків-пенсіонерів. Жодних доказів, які б підтверджували виконання ним своїх батьківських обов`язків по відношенню до свого сина. Він не знає уподобань дитини, про його бажання та потреби. Поведінка біологічного батька мала негативний вплив на дитину, що стало однією з причин розірвання шлюбу. В даний час дитина всім забезпечена, має фактично нову родину, де про нього турбуються. Подані чеки на перерахунок коштів не можна брати до уваги, оскільки вони стосуються 2017 року, не зазначено в них цільового призначення та не можуть забезпечити належне утримання дитини. Батько цілком самоусунувся від виконання своїх обов`язків, не відвідує дитячий садок, свята, не пропонує гуртки, додаткові розвиваючі заняття. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Подала суду письмові пояснення, а також вказала, що сторони проживали разом до 2015 року, потім розійшлись. Спочатку відповідач надавав допомогу, а останній рік зовсім самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Між сторонами склались на даний час напружені відносини. Вирішити спір в добровільному порядку не можуть. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача та відповідач проти позову заперечували. Відповідач суду пояснив, що між ними склались напружені та неприязні стосунки. Він перераховував кошти на утримання дитини, намагався побачити дитину. Позивачка наче не заперечувала, але коли обговорювали певну дату, то вона вигадувала різні причини, щоб не дати можливість зустрітись з сином. Свого сина дуже любить, бажає з ним спілкуватись, але позивачка намагається все зробити, щоб у подальшому її новий чоловік усиновив дитину. Просили відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Направив суду листа про розгляд справи в його відсутність, також направили до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що 25 жовтня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Переяслав-Хмельницького міськрайонного управління юстиції у Київської області. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 27 липня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 19 січня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Святопетрівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає. За ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.. Встановлено, що після розлучення неповнолітня дитина залишилась проживати разом з матір`ю та певний час батько надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, надсилаючи кошти, але не регулярно. На думку позивача даних коштів не достатньо для утримання дитини. До суду з позовом про стягнення аліментів не зверталась до серпня 2018 року. Після припинення шлюбних відносин [PERSON] не звертався до державних установ з скаргами щодо перешкод у побаченнях з дитиною та усунення перешкод у вихованні. На даний час між сторонами склались неприязні та напружені відносини, в тому числі й щодо участі батька у вихованні дитини. Дані обставини підтверджені поясненнями сторін, поданими ним доказам, в тому числі перепискою, не спростовувались ними при розгляді справи. Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Позивачка подала суду педагогічну характеристику вихованця дитячого клубу «Кіт Муркіт» [PERSON] , [INFO], відповідно до якої вихованням дитини займається мати [PERSON] , та її чоловік [PERSON] .. Як доказ ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків суд до уваги не бере та враховує, що батьки проживають в різних місцевостях, можливість супроводження дитини у робочі дні до дитячого садку. Також у характеристиці міститься лише констатація факту, що вони не бачили батька дитини, але категоричне заключення щодо ухилення батька від своїх обов`язків відсутня. Також на підтвердження своїх доводів щодо ухилення відповідача, позивачка подала суду висновок про оцінки потреб сімї та лист Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області №704 від 08 жовтня 2018 року. Відповідно до них чоловік позиваки [PERSON] турбується про [PERSON] , створює разом з позивачкою всі умови проживання, виховання та всебічного розвитку, усвідомлюють відповідальність за виховання дитини; про батька дитина має несприятливі спогади, при спільному проживанні батьків (позивача та відповідача) [PERSON] мав тривожності. Разом з тим, про фактичні обставини проживання [PERSON] на даний час складені на підставі слів [PERSON] Слід зауважити, що формування спогадів у дитини також зумовлюється і ставленням матері до цих обставин, ставлення в цілому до першого шлюбу. З поданих висновків не можливо встановити чи відбувалось спілкування психолога з батьком дитини - [PERSON] , чи перевірявся вплив батька на дитину, чи має він на даний час негативні наслідки. Також дані заключення не містять висновків про доцільність позбавлення батьківських прав та вплив на дитину в результаті задоволення позову. У порядку ст.93 ЦПК України учасник справи має право поставити в першій заяві по суті справи, що ним подається до суду, не більше десяти запитань іншому учаснику справи про обставини, що мають значення для справи. Учасник справи, якому поставлено питання позивачем, зобов`язаний надати вичерпну відповідь окремо на кожне питання по суті. На запитання до учасника справи, який є юридичною особою, відповіді надає її керівник або інша посадова особа за його дорученням. Відповіді на запитання подаються до суду учасником справи - фізичною особою, керівником або іншою посадовою особою юридичної особи у формі заяви свідка не пізніш як за п`ять днів до підготовчого засідання, а у справі, що розглядається в порядку спрощеного провадження, - до першого судового засідання. Копія такої заяви свідка у той самий строк надсилається учаснику справи, який поставив письмові запитання. У заяві свідка зазначаються ім`я (прізвище, ім`я та по батькові), місце проживання (перебування) та місце роботи свідка, поштовий індекс, реєстраційний номер облікової картки платника податків свідка за його наявності або номер і серія паспорта, номери засобів зв`язку та адреси електронної пошти (за наявності), відповіді на питання щодо обставин справи, про які відомо свідку, джерела обізнаності свідка щодо цих обставин, а також підтвердження свідка про обізнаність із змістом закону щодо кримінальної відповідальності за надання неправдивих показань. З поданих суду заяв [PERSON] та [PERSON] вбачається, що матеріальним утримання, вихованням дитини займалась позивачка та її чоловік, їх характеристики та ставлення до дитини . Подані заяви не містять пояснень щодо батька дитини, а [PERSON] є фактично зацікавленою особою в результатах розгляду даної справи. Подаючи суду дані докази позивач не мотивував причин поважності порушення порядку подання доказів щодо опитування учасників справи. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо позбавлення батьківських прав його батька, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини, та те, що між [PERSON] та [PERSON] тривалий час тривають неприязні стосунки, тому відсутня потреба для заслуховування думки дитини при вирішенні спору. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З огляду на викладене суд вважає, що хоча відповідач як батько і не бере активної участь у фізичному і духовному розвитку сина, його навчанні, вихованні тощо, однак позбавлення його батьківських прав є крайнім заходом, що в даному випадку є недоречним, оскільки матеріали справи не містять переконливих доказів, які б давали підстави характеризувати відповідача з негативної сторони або його подальше небажання виконувати батьківські обов`язки. Натомість позивачу та відповідачу слід у першу чергу турбуватись про інтереси дитини, а не власні образи, пам`ятаючи, що дитині потрібні мама і тато, для його повноцінного розвитку. Наявність турботи з боку нового чоловіка позивача є лише доповненням та не може повноцінно замінити батька, який також турбується та любить свою дитину. З цих же підстав суд не погоджується з висновком комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрацій про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України), та вважає, що такий висновок не є достатньо обґрунтованим. Щодо перешкод у побаченнях з дитиною обмежились зазначенням лише відсутністю доказів у [PERSON] , разом з тим відсутній аналіз пояснень його, коли та які саме перешкоди чинились перешкоди. Оскільки доказів ухилення [PERSON] від виконання обов`язків батька, не піклування про духовний розвиток дитини, не забезпечення його матеріально тривалий час, суду не подано, суд вважає, що підстав позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO]. На підтвердження позовних вимоги за клопотанням позивача ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 квітня 2018 року було призначено судово-генетичну експертизу. Щодо стягнення аліментів слід зазначити наступне. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживає дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, суд враховує пояснення відповідача щодо утримання своїх дітей до вересня 2018 року у добровільному порядку, заперечень позивач щодо такого утримання не надала, тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 01 вересня 2018 року. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що дитина проживає з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на утримання дитини аліменти у розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дітьми повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Щодо доводів відповідача про стягнення аліментів у розмірі 1000 грн., то ці заперечення суд до уваги не приймає, оскільки позивач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що стягнення аліментів в розмірі ј частини є для нього надмірним та поставить його у скрутне матеріальне становище. Посилання відповідача на утримання своїх батьків суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять доказів того, що отримувана ними пенсіє є нижчою за прожитковий мінімум. Суд враховує, що відповідач є повнолітнім, працездатним, вад здоров`я, які б обмежували можливість працювати матеріали справи не містять. Тому стягнення аліментів в розмірі ј частини відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved