Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якій просив суд визнати договір довічного утримання, посвідчений 14.11.2015 року Першою Павлоградською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р. № 1-3521, недійсним. В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] . Інші спадкоємці першої черги, крім нього, відсутні. Під час поховання матері, позивач дізнався від сусідки матері [PERSON] про те, що спірна квартира належить їй. Пізніше йому стало відомо, що за життя матері, між нею та [PERSON] 14 листопада 2019 року було укладено договір довічного утримання, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] спірну квартиру, з довічним утриманням та доглядом матері. Зазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області 14.11.2015 року за місцем постійного проживання та реєстрації відчужувача майна за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з її похилим віком та хворобою, за реєстровим № 1-3522. Вважає, що зазначений договір не відповідав дійсній волі матері, так як був вчинений за 6 днів до смерті матері, у віці 78 років, яка могла не усвідомлювати значення своїх дій. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27.02.2018 року відкрито провадження у цивільній справі та справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Не погодившись з позовом, у порядку ст. 178 ЦПК України, відповідачкою було подано відзив на позовну заяву, до змісту якого остання просить відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що позивачу були відомі усі обставини щодо життя та смерті його матері, а також укладення договору довічного утримання, так як між ними відбувалось спілкування. Доводила суду, що відповідач проживає у Житомирський області та не міг навідуватися та доглядати свою матір, яка мала низку захворювань, так як у самого є певне господарство, яке потребує нагляду та певних зусиль. Тому, вона, як сусідка померлої, стала доглядати за його матір`ю, про що повідомила позивача. На той час позивач не заперечував зазначеного догляду, а також був присутнім на похованні матері за її повідомленням. Усі витрати щодо поховання та поминального обіду несла відповідачка відповідно до тих зобов`язань, які на неї покладались договором довічного утримання. Крім того, усі речі та гроші, які знаходились у померлої, вона, на вимогу відповідача, надала можливість йому забрати з квартири. Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2018 року було визнано обов`язковою участь позивача [PERSON] при розгляді вищезазначеної цивільної справи. У судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги на доводах та підставах, викладених у позові, заперечував щодо обізнаності у існуванні договору довічного утримання матері, укладеного з відповідачкою. Проте, не заперечував щодо фактів відсутності догляду матері з його сторони, так як мешкає в іншій місцевості, а також здійснених дій відповідачкою, а саме поховання матері та інших ритуальних обрядів з приводу її смерті та повернення особистих речей та грошей. Представником позивача в ході розгляду справи було долучено витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань, щодо внесення відомостей до ЄРДР про відкриття кримінального провадження № 42018041880000144 від 01.11.2018 року за ч. 3 ст. 365-2 КК України ( в редакції КК України 2001 року) про те, що невідомі особи, діючи за попередньою змовою з посадовими особами, які надають публічні послуги, з метою отримання для себе неправомірної вигоди, вчинили незаконні дії щодо оформлення нерухомого майна, яке залишено його рідною матір`ю [PERSON] у вигляді спадщини, внесли до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. Доводила суду, що має місце факт констатації смерті [PERSON] 11.11.2015 року дільничним терапевтом [PERSON] зафіксований у медичній картці померлої, замість дати смерті [INFO] зазначеної у довідці про причину смерті № 75 від 20.11.2015 року та свідоцтві про смерть. Тому, договір довічного утримання (догляду) на квартиру не міг бути посвідчений нотаріусом за місцем проживання померлої [INFO] . Крім того, в рамках кримінального провадження була проведена Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром судова почеркознавча експертиза та судовим експертом зроблений висновок № 19/104-7/7/301 від 15.06.2020 року, який також був долучений до матеріалів справи. На цих підставах просила визнати спірний договір недійсним. Відповідачка, представник відповідачки у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі на підставах та доводах, викладених у відзиві на позовну заяву, заперечували щодо факту смерті [PERSON] [INFO] , через помилковість запису дільничним терапевтом, тоді, як у довідці про причину смерті № 75 від 20.11.2015 року, свідоцтві про смерть виданого 27.11.2015 року дата смерті значиться 20.11.2015 року. У судовому засіданні свідки зі сторони позивача - [PERSON] , [PERSON] пояснювали суду, що були знайомі з нині померлою [PERSON] , яка не повідомляла їх про намір укласти з відповідачкою договір довічного утримання. Свідки зі сторони відповідачки - [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні підтвердили той факт, що відповідачка доглядала до смерті [PERSON] за її волею та здійснила поховання. У подальшому, відповідно до наданих заяв представників сторін, останні просили розглянути справу без їх участі. Суд, вислухавши учасників процесу, свідків, вивчивши матеріали цивільної справи, встановив наступне. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 14 листопада 2015 року між нині померлою [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання (догляду) на квартиру, відповідно до якого [PERSON] передала у власність [PERSON] належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] зобов`язалася забезпечувати [PERSON] утриманням довічно, а у разі втрати здоров`я також довічним доглядом. Вищезазначений договір був посвідчений державним нотаріусом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шкицькою Ю.А. 14.11.2015 року за місцем постійного проживання та реєстрації [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з її похилим віком та хворобою, за реєстровим № 1-3522. Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно, а згідно ст. 745 ЦК України договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Зазначені вимоги закону були дотримані при укладанні спірного договору довічного утримання (догляду). Як вбачається з довідки про причину смерті, видану лікарем [PERSON] . 20.11.2015 року, [PERSON] , у віці 78 років, померла [INFO] . Причина смерті: хронічна недостатність кровообігу, атеросклеротична хвороба серця. За життя, [PERSON] страждала на таке захворювання, як кардіосклероз атеросклеротичний та їй надавалась медична допомога за адресою проживання 15.10.2015 року, 16.11.2015 року, 18.11.2015 року, відповідно до довідки Комунального закладу «Павлоградська міська станція швидкої медичної допомоги» Дніпропетровської обласної ради № 1312 від 20.12.2016 року. Відповідно до свідоцтва про смерть, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, серія [NUMBER] від 27 листопада 2015 року (повторно), вбачається, що [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис № 1521 від 20 листопада 2015 року. Як вбачається зі свідоцтва про поховання КП «Сп Агенція Ритуал» Павлоградської міської ради № 41 від 20.11.2015 року, виданого [PERSON] , відповідачка здійснила поховання [PERSON] 21 листопада 2015 року. Сторонами не заперечувався той факт, що витрати на поховання, а також пов`язані з цим ритуальні послуги несла відповідачка по справі, а також повідомила позивача про смерть матері, який був присутній на похованні, з наданням можливості позивачу забрати усі особисті речи та кошти померлої. Крім того, позивачем не був спростований той факт, що останній не мав можливості доглядати за матір`ю, так як мешкає у іншій місцевості, та з цього приводу мав телефонні розмови з відповідачкою про її намір піклуватися про його матір. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань були внесені відомості до ЄРДР про відкриття кримінального провадження № 42018041880000144 від 01.11.2018 року за ч. 3 ст. 365-2 КК України (в редакції КК України 2001 року) про те, що невідомі особи, діючи за попередньою змовою з посадовими особами, які надають публічні послуги, з метою отримання для себе неправомірної вигоди, вчинили незаконні дії щодо оформлення нерухомого майна, яке залишено його рідною матір`ю [PERSON] у вигляді спадщини, внесли до офіційних документів завідомо неправдиві відомості. У рамках вищезазначеного кримінального провадження була проведена Дніпропетровським науково-дослідним експертно-криміналістичним центром судова почеркознавча експертиза, відповідно до висновку експерта № 19/104-7/7/301 від 15.06.2020 року судовим експертом не надано відповіді на запитання щодо справжності рукописних текстів [PERSON] у документах, пов`язаних з укладенням договору довічного утримання (догляду) на квартиру від 14.11.2015 року, так як при оцінці результатів порівняльного дослідження встановлено, що наведені збіги ознак суттєві, значні за об`ємом, одна за наявністю розбіжностей та ознак незвичності виконання не складають сукупності, що індивідуалізує почерк виконавця. Що стосується розбіжних ознак, то не надалося пояснити однозначно: вони могли з`явитися за рахунок якихось збиваючих факторів, які можуть бути пов`язані з віковим або хворобливим станом виконавця з порушенням рухової функції, які приводять до зміни, як загальних так і окремих ознак, що неможливо прослідити в наданих зразках почерку [PERSON] , так як вони не підлягають співставленню за часом виконання з об`єктами дослідження, або ж ці ознаки є ознаками іншої особи з навмисною зміною свого почерку. Крім того, в рамках досудового розслідування була допитана дільничний терапевт [PERSON] , яка вказала на те, що 11.11.2015 року за адресою: [ADDRESS] , нею було зафіксовано смерть [PERSON] про, що був внесений відповідний запис до медичної картки [PERSON] . На даний час досудове розслідування по даному кримінальному провадженню триває. Доводи представника позивача про те, досудове розслідування вже має ряд доказів, які свідчать про те, що [PERSON] фактично померла [INFO] , а тому не могла бути стороною договору довічного утримання, не можуть бути прийняті судом, як передчасні, так як підставою звільнення від доказування є вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, відповідно до ст. 82 ЦПК України , що не позбавляє позивача у подальшому звернутися до суду з заявою про перегляд судового рішення за новивиявленими обставинами у порядку визначеному ЦПК України. Не заслуговує на увагу, як окремий доказ зі сторони представника позивача в обґрунтування недійсності правочину, і висновок судового експерта № 19/104-7/7/301 від 15.06.2020 року у вищезазначеному кримінальному провадженні, так як справжність тексту написаного [PERSON] у спірному договорі довічного утримання не була спростована судовим експертом. Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Беззаперечні факти встановлені судом щодо добросовісної поведінки позивачки, у зв`язку з укладенням договору довічного утримання, свідчать про реальний намір сторін укласти зазначений договір. У зв`язку з наведеним, суд вважає, що спірний правочин є дійсним, а відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем спірної нерухомості. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Частиною 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі статтею 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За приписами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Проте, доказів того, що нині померла [PERSON] не усвідомлювала та не керувала своїми діями внаслідок хвороби, а також її волевиявлення в момент укладання спірного договору не було вільним суду надано не було, та є такими, що ґрунтуються позивачем лише на припущеннях. За таких обставин позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Судові витрати по справі не підлягають розподілу відповідно до ст. 141 ЦК України.

Outcome: dismissed