Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просив, у порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] права власності на 1\\2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за [PERSON] права власності на 1\\2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], усунути перешкоди у здійсненні ним права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати відповідача надати [PERSON] ключі та доступ до вказаної квартири, а також стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 30000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначив, що перебував у шлюбі з відповідачкою [PERSON] з 16.07.1988 року до 06.12.2012 року. Шлюб було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 06.12.2011 року.У період шлюбу сторонами була придбана однокімнатна квартира, що розташована: [ADDRESS], шляхом укладання договору купівлі-продажу від 21.03.2011р., який був укладений на імя [PERSON] за домовленістю сторін. В 2016 році позивач звертався до суду з позовом до відповідачки про заборону вчинення дій, які можуть порушити право, та визначення часток у спільному майні подружжя. Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 01.02,2017р. [PERSON] в позові було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Харківської обл. від 16.03.2017р. рішення районного суду було залишено без змін. Вказаними рішеннями судів було встановлено, що спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, частки власності в спірній квартири є рівними. Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16.03.2017р. було роз'яснено: «що для вирішення питання стосовно можливого подальшого самостійного розпорядження своєю часткою у спільній сумісній власності належним способом судового захисту порушених прав [PERSON] є звернення з позовами до суду про поділ майна, виділ частки в натурі або визначення порядку користування майном. Але з такими позовами [PERSON] до суду не звертався, що не виключає можливості зробити це в подальшому.» З огляду на роз'яснення Апеляційного суду Харківської області позивач звернувся з цим позовом до суду, оскільки відповідачка останній час постійно порушує його права співвласника спірної квартири. Відповідач самовільно, не погоджуючи з позивачем, провела заміну замків на вхідних дверях до квартири, ключів йому не дала, користується квартирою на власний розсуд, при цьому позивач не має можливості потрапити у свою власність. Ці відомості позивач підтверджує листом Холодногорського ВП ГУНП в Харківської обл. від 10.06.2017р. Вважає, що своїми діями відповідачка грубо порушує права позивача як співвласника квартири, який має всі права щодо спірної квартири, а саме право володіння, користування та розпорядження квартирою, в звязку з чим необхідно здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя шляхом визнання права власності на спірну квартиру за сторонами у рівних частках. Крім того вважає, що відповідачка своїми діями причинила йому моральну шкоду, оскільки він тривалий час позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись своїм майном, вимушений звертатись за захистом своїх права до правоохоронних органів та судів, потребує часу та певних грошових витрат. За станом здоров'я позивачу фізично дуже важко пересуватись, але він був змушений постійно відвідувати різні установи для захисту своїх прав, спілкуватись з відповідачкою щодо спільного майна. Все це негативно вплинуло на його стан здоров'я, який дуже погіршився: в позивача стався інфаркт, він я переніс операцію на серці. 23.09.2014 року йому була встановлена Інвалідність ІІ група безстроково. Тому позивач вважає, що саме відповідачка своїми діями спричинила негативні наслідки для нього, чим завдала моральну шкоду, яку він оцінює у розмірі 30000,00грн. Розмір моральної шкоди позивач встановив в зазначеному розмірі виходячи з того, що погіршення стану його здоров'я призвело до того, що його було направлено на лікування в Інститут Імені Амосова в м.Києві, що змусило його їздити до Києва та назад, знаходитись на стаціонарному лікуванні в іншому місті на відстані від рідних, які могли б оказати посильну та матеріальну допомогу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не зявилася, надала повноваження представляти її інтереси адвокату [PERSON] Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первинних вимог заперечувала, посилаючись на той факт, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя, визнання права власності на ? частину спільного майна подружжя, що є підставою для відмови в цій частині позовних вимог. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на квартиру та вселення в неї, то позивачем не надано жодного доказу щодо здійснення відповідачкою перепон в користуванні ним цією квартирою. Надана позивачем відповідь з поліції, на думку представника відповідача є складеною зі слів позивача та не підтверджується будь яким іншим документом або доказом. Тільки факт користування квартирою відповідачкою не є фактом порушення нею прав відповідача. Що стосується вимог про відшкодування моральної шкоди, то вона є похідною від двох інших вимог і тому також не підлягає задоволенню. Крім того всі зазначені позивачем роки від ходить по судах з власної ініціативи та отримає рішення судів з відмовою в своїх вимогах, оскільки вони не обґрунтовані. Суд заслухавши пояснення і доводи сторін, перевіривши матеріали справи, встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 16 липня 1988 року сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі, який відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 06 грудня 2011 року\~був розірваний. В період шлюбу, сторонами по справі була придбана однокімнатна квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]\~ що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 65 СК України передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст.66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Правовідносини щодо поділу спільного майна подружжя регулюються ст.69 СК України, відповідно до якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Рішенням Ленінського районного суду м,Харкова від 01.02.2017 року було встановлено, що майно, про поділ якого заявлено вимоги, а саме квартира розташована за адресою: [ADDRESS]\~ належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Як встановив суд, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме сторін у справі позивача та відповідача є квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] .\~ Тобто сторони мають право на поділ вищевказаної квартири. За взаємною згодою сторони вказану квартиру не розділили. При поділі квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS]\~ частки сторін є рівними, оскільки іншого не визначено домовленістю між ними. Представник відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в частині поділу майна подружжя, мотивуючи тим, що позивачем пропущений трирічний строк звернення до суду, оскільки з моменту розірвання шлюбу між сторонами минуло більше п'яти років. Виходячи з зазначених відповідачем та його представником обставин, суд дійшов наступних висновків. Як роз'яснено в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Згідно зі статтями 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦПК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Ч. 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності Таким чином, вирішуючи питання початку перебігу строку позовної давності, слід виходити не з часу, коли відбулося розірвання шлюбу, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки саме по собі припинення шлюбу не є свідченням порушення права власності когось із подружжя. Неподання позову про поділ майна, в тому числі після спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б свідчили про заперечення права одного з подружжя на набуте в період шлюбу майно, яке зареєстроване за іншим з подружжя, не може свідчити про порушення права одного з подружжя і вказувати на початок перебігу строку позовної давності. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15, який відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. В судовому засіданні позивачем та його представником не були надані будь-які докази стосовно дати та обставин порушення права позивача на спірну квартиру, з яких суд мав би можливість зробити висновок щодо початку, зупинення або переривання перебігу строку позовної давності. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову в частині розподілу майна подружжя слід відмовити через пропуск строку позовної давності. Також, згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Так, надана [PERSON] копія листа начальника Холодногірського ОП ГУ НП в Харківській області від 10.06.2017 року не може бути розцінена судом як беззаперечний доказ зазначених обставин, оскільки не підтверджується жодним іншим доказом, беручи до уваги раніший період. Так, зі змісту позову слідує, що позивач неодноразово намагався потрапити в квартиру, але відповідачка приблизно рік тому змінила замки, нових ключів не дала. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] в частині усунення перешкод у здійсненні права власності та вселення не підлягають задоволенню в звязку з недоведеністю. Позивачем також заявлено позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30000 грн., які ґрунтуються на порушенні відповідачем права власності позивача та тим, що він вимушений його відстоювати в судах та інших інстанціях, що потягло за собою порушення стану його здоровя. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. В задоволенні даних позовних вимог суд також відмовляє, оскільки судом не встановлені обставини порушення прав позивача відповідачем, сукупністю належних та допустимих доказів, в порядку ст.ст.58-59 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed