Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-20 00:00:00

У серпні 2018 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 01 вересня 2011 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] За час спільного проживання вони набули майно: вантажний бортовий автомобіль DAF LDV Convoy, державний номерний знак [NUMBER], 2000 року випуску. Спільне життя не склалось, з січня 2018 року вони не проживають разом, хоч шлюб і не розірваний. Спільний автомобіль залишився в користуванні чоловіка. У добровільному порядку поділити майно не можуть. Оскільки автомобіль перебуває в користуванні відповідача, тому при поділі майна вона не заперечує проти виділення відповідачу автомобіля, а їй відшкодувати Ѕ частину даного автомобіля. Середня вартість такого автомобіля на ринку становить 78000 грн. Тобто її частка становить 39\~000 грн. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в розмірі 39\~000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідач проти позову заперечував. Суду пояснив, що автомобіль він продав, але за згодою позивача. Кошти були витрачені на потреби родини. Тому вимоги вважає безпідставними. Просив суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, виходячи з наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 80 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 01 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Вишгородського районного управління юстиції у Київській області. Сторони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. З пояснень сторін та матеріалів справи судом встановлено, що 29 грудня 2016 року був придбаний автомобіль DAF LDV Convoy, державний номерний знак [NUMBER], 2000 року випуску, та зареєстрований за [PERSON] Щодо придбання автомобіля за час зареєстрованого шлюбу, за спільні кошти подружжя не заперечувались сторонами при розгляді справи. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Як вказувалось вище, ст.ст. 57, 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Положення статті 60 СК України вважаються застосованими правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Таким чином, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Вказаний порядок вирішення питання про поділ спільного майна подружжя відповідає правовим позиціям Верховного Суду України від 2 жовтня 2013 року № 6-78цс13, 3 червня 2015 року № 6-38цс15, 1 липня 2015 року № 6-612цс15, 16 грудня 2015 року № 6-2641цс15, 7 вересня 2016 року та від 7 грудня 2016 року № 6-1568цс16, які в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими у правозастосовній практиці всіх судів. Оскільки спірний автомобіль придбаний сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Також встановлено, що 22 грудня 2017 року між ТОВ «Автоконсул», який діяв на підставі договору комісії з [PERSON], та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу автомобіля DAF LDV Convoy, державний номерний знак [NUMBER], 2000 року випуску. Відповідно до п. 3 договору вартість майна становить 20\~000 грн. Відповідно до правових позицій у разі встановлення судом факту відчуження спірного автомобіля одним подружжям без згоди іншого з подружжя та використання коштів на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сімї, що надає право позивачу на отримання половини його вартості (правові висновки Верховного Суду України, висловлені у постановах: від 27 квітня 2016 року у справі № 6-486цс16; від 12 жовтня 2016 року у справі № 6-1587цс16). Вирішуючи питання про розмір компенсації суд має керується наступним. Згідно ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до положень ч.2 ст.369 ЦК України та ч.2 ст.65 СК України, при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. У разі встановлення судом відчуження автомобіля за договором купівлі-продажу і майно не належать подружжю, а належать іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, та інший з подружжя має право на половину вартості отриманих від реалізації коштів. Поскільки на момент вирішення судом спору автомобіль було відчужено за договором купівлі-продажу і вони не належать подружжю, а належать іншій особі, то майном, яке підлягає розподілу є не автомобіль, а грошові кошти, отримані від їх реалізації в розмірі 20 000 грн., а тому позивачка має право на половину вартості отриманих від реалізації коштів в розмірі 10 000 грн. Посилання позивача щодо вартості автомобіля на відомості з мережі інтернет, суд вважає необґрунтованими, поскільки автомобіль проданий 22 грудня 2017 року на підставі договору купівлі-продажу, законність якого сторони не оспорюють, правочин не визнаний судом недійсним і не є нікчемним (його недійсність не встановлена законом), а отже, враховуючи приписи ст.204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину, суд вважає, що саме дану ціну автомобіля слід враховувати при компенсації. Крім того, подані відомості позивача щодо вартості автомобіля суд оцінює критично, оскільки при їх складенні автомобіль не оглядались. Відповідно до п.30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року - рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно вимоги ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті вимоги, на які вона посилається, разом з тим позивачем не надано доказів на спростування тверджень відповідача щодо продажу автомобіля за 20 000 грн. При цьому, жодних клопотань про витребування даної інформації позивачем не заявлено. Будь-яких інших доказів позивачем на спростування заперечень відповідача суду не надано. Тому позовні вимоги підлягають до задоволення частково. Відповідно до ст.141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати відповідно до задоволеної частини. На підтвердження своїх витрат позивачем надав платіжне доручення. При поданні позову було сплачено судовий збір. Тому позовні вимоги про стягнення з відповідача понесених судових витрат підлягають задоволенню відповідно до задоволеної частини, а саме в розмірі 180,71 грн. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно вимог ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову частково.

Outcome: approved