Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-11 00:00:00

У січні 2019 року АТ «Райффайзен Банк Аваль» звернулося до суду з таким позовом в якому вказувало, що 01 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/08-112/80210, відповідно до якого банк надав останній на споживчі потреби та сплату комісії кредит в розмірі 14 180 доларів США на строк до 01 липня 2018 року, а позичальник зобов'язалася вчасно, частинами (згідно узгодженого графіку) повертати отримані кошти, сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту та сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 2 % від розміру кредиту. В разі порушення позичальником умов договору в частині своєчасного виконання грошових зобов'язань остання зобов'язалася сплачувати кредитодавцю неустойку - пеню в розмірі 0,5 % від простроченої до сплати суми за кожен день прострочення платежу, а банк отримує право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту. В порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 01 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/08-112/80210/1, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язався нести з [PERSON] солідарну відповідальність перед позивачем за порушення нею умов кредитного договору. 27 січня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №1, якою визначено, що фактична заборгованість по тілу кредиту становить 12 912,50 доларів США, по процентам - 1 699,30 доларів США, узгоджено включення нарахованих відсотків до тіла кредиту, збільшено строк кредитування до 01 липня 2028 року, затверджено новий графік погашення кредиту, узгоджено умови щодо порядку особистого страхування позичальника та страхування її майна, визначено підстави та порядок зміни кредитодавцем процентної ставки, узгоджено тривалість строку позовної давності за зобов'язаннями в 70 років. 29 січня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль») та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №014/08-112/80210/81-1-0-00/6878, якою визначено, що фактична заборгованість по тілу кредиту становить 13 883,39 доларів США, узгоджено тимчасово (з 01 лютого 2014 року до 31 січня 2015 року) зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за рахунок відстрочення сплати процентів, визначено черговість зарахування коштів, сплачених позичальником в період відстрочення та наслідки порушення умов договору, затверджено новий графік погашення кредиту, узгоджено умови щодо порядку особистого страхування позичальника та страхування її майна, визначено підстави та порядок зміни кредитодавцем процентної ставки, узгоджено тривалість строку позовної давності за зобов'язаннями в 70 років, визначено порядок збору, зберігання, використання та поширення банком інформації про позичальника. Проте позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала у зв'язку з чим станом на 09 листопада 2018 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 13 331,64 долар США грн., що на дату подачі позову еквівалентно 372 309,17 грн., в тому числі: - заборгованість по тілу кредиту - 13 327,90 доларів США; - нарахована пеня за порушення умов договору - 3,74 долари США. Вказану заборгованість позивач просив стягнути з відповідачів в солідарному порядку. Ухвалою суду від 08 січня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі. Цією ж ухвалою справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 21 січня 2019 року від відповідача [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому [PERSON] просив відмовити в задоволенні позову у зв'язку з припиненням поруки на момент пред'явлення позову та пропущенням позивачем позовної давності. Також 21 січня 2019 року від відповідачки [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якому [PERSON] просила відмовити в задоволенні позову у зв'язку з неправильним обрахуванням позивачем заборгованості по кредиту, нарахуванням їй, як військовослужбовцю, під час особливого періоду, відсотків за користування кредитом та пені, що суперечить вимогам ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Також просила суд врахувати те, що неналежне виконання нею умов кредитного договору обумовлене поважними причинами, а саме напруженою соціально-політичною обстановкою в державі, нестабільним курсом валют (постійним зростанням курсу долара США по відношенню до гривні), незадовільним станом здоров'я позичальника та відсутністю волі банку на встановлення оптимальних умов для поступового погашення відповідачкою заборгованості. В судовому засіданні представник позивача Вуйка В.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, проте у своїх відзивах просили про розгляд справи без їхньої участі. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі відповідачів, оскільки матеріали містять всю необхідну інформацію для вирішення спору. Заслухавши пояснення представника позивача Вуйка В.А., дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що 01 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] був укладений кредитний договір №014/08-112/80210, відповідно до якого банк надав останній на споживчі потреби та сплату комісії кредит в розмірі 14 180 доларів США на строк до 01 липня 2018 року, а позичальник зобов'язалася вчасно, частинами (згідно узгодженого графіку) повертати отримані кошти, сплачувати проценти за користування ним в розмірі 14 % річних від суми залишку заборгованості по кредиту та сплатити комісію за надання кредиту в розмірі 2 % від розміру кредиту. В разі порушення позичальником умов договору в частині своєчасного виконання грошових зобов'язань остання зобов'язалася сплачувати кредитодавцю неустойку - пеню в розмірі 0,5 % від простроченої до сплати суми за кожен день прострочення платежу, а банк отримує право вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту. В порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 01 липня 2008 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір поруки №014/08-112/80210/1, за яким останній поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язався нести з [PERSON] солідарну відповідальність перед позивачем за порушення нею умов кредитного договору. 27 січня 2011 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є позивач) та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №1, якою визначено, що фактична заборгованість по тілу кредиту становить 12 912,50 доларів США, по процентам - 1 699,30 доларів США, узгоджено включення нарахованих відсотків до тіла кредиту, збільшено строк кредитування до 01 липня 2028 року, затверджено новий графік погашення кредиту, узгоджено умови щодо порядку особистого страхування позичальника та страхування її майна, визначено підстави та порядок зміни кредитодавцем процентної ставки, узгоджено тривалість строку позовної давності за зобов'язаннями в 70 років. 29 січня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до кредитного договору №014/08-112/80210/81-1-0-00/6878, якою визначено, що фактична заборгованість по тілу кредиту становить 13 883,39 доларів США, узгоджено тимчасово (з 01 лютого 2014 року до 31 січня 2015 року) зменшити розмір щомісячного платежу позичальника за рахунок відстрочення сплати процентів, визначено черговість зарахування коштів, сплачених позичальником в період відстрочення та наслідки порушення умов договору, затверджено новий графік погашення кредиту, узгоджено умови щодо порядку особистого страхування позичальника та страхування її майна, визначено підстави та порядок зміни кредитодавцем процентної ставки, узгоджено тривалість строку позовної давності за зобов'язаннями в 70 років, визначено порядок збору, зберігання, використання та поширення банком інформації про позичальника. Проте позичальник умови кредитного договору належним чином не виконувала у зв'язку з чим станом на 09 листопада 2018 року утворилася заборгованість в загальному розмірі 13 331,64 долар США грн., в тому числі: - заборгованість по тілу кредиту - 13 327,90 доларів США; - нарахована пеня за порушення умов договору - 3,74 долари США, що підтверджено розрахунком боргу та випискою з рахунку позичальника. При цьому, суд не приймає до уваги твердження відповідачки [PERSON] відносно: -неправильного обрахуванням позивачем заборгованості по кредиту, оскільки відповідачкою не спростовано банківський розрахунок та наданий в підтвердження цієї обставини доказ (виписку з особового рахунку), не надано іншого (альтернативного) розрахунку заборгованості; -неправомірного нарахування [PERSON], як військовослужбовцю, під час особливого періоду, відсотків за користування кредитом та пені, оскільки банк відповідно до ч. 15 ст. 14 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Указу Президента України від 17 березня 2014 року №303/2014 «Про часткову мобілізацію» з моменту введення особливого періоду проценти та пеню позичальнику не нараховував (проценти, що в подальшому за узгодженням сторін кредитного договору були включені до тіла кредиту, а також неустойка (пеня), були нараховані до введення особливого періоду та початку мобілізації). Також суд не може врахувати те, що неналежне виконання позичальником умов кредитного договору обумовлене поважними причинами, а саме напруженою соціально-політичною обстановкою в державі, нестабільним курсом валют (постійним зростанням курсу долара США по відношенню до гривні), незадовільним станом здоров'я позичальника та відсутністю волі банку на встановлення оптимальних умов для поступового погашення відповідачкою заборгованості, оскільки ці обставини самі по собі не є підставами для відмови від виконання зобов'язання. Зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України). Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом (ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України). Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (зокрема: виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України); переданням відступного (ст. 600 ЦК України); зарахуванням зустрічних однорідних вимог (ст. 601 ЦК України); за домовленістю сторін (ст. 604 ЦК України); прощенням боргу (ст. 605 ЦК України); поєднанням в одній особі боржника і кредитора (ст. 606 ЦК України); неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає (ст. 607 ЦК України); смертю фізичної особи або ліквідацією юридичної особи в разі неможливості переведення боргу на правонаступника (ст.ст. 608, 609 ЦК України)). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення щодо договору позики, якщо інше не встановлено законом і не випливає із суті кредитного договору. Положення ст.ст. 546, 548-551 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується неустойкою (штрафом, пенею), порядок та форма забезпечення встановлюється в законі або договорі. Відповідно до ст.ст. 611, 612, 623-625, 1049, 1050 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику у строк та в порядку, що встановлені договором. В разі несвоєчасного повернення позики або її чергової частини (прострочення боржника) він не звільняється від обов'язку виконання зобов'язання, зокрема повинен достроково повернути суму позики разом з процентами та іншими нарахуваннями, відшкодувати позикодавцю збитки та сплатити неустойку. Таким чином вимоги банку в частині дострокового стягнення боргу з позичальника є обґрунтованими. Згідно ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Тому, з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором, що утворилася станом на 09 листопада 2018 року в загальному розмірі 13 331,64 долар США, що станом на дату ухвалення судового рішення (виходячи з курсу долара США до національної валюти України - гривні: 26,31 грн. за 1 долар США) еквівалентно 350 755,45 грн., та складається із: - заборгованості по тілу кредиту в розмірі 13 327,90 доларів США; - пені в розмірі 3,74 долари США. В силу вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» (згідно розміру задоволених вимог) підлягають стягненню 5 261,33 грн. судового збору. Що стосується вимог до поручителя, то суд виходить з наступного. Відповідно до договору поруки №014/08-112/80210/1 від 01 липня 2008 року [PERSON] поручився за вчасне та повне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань та зобов'язався нести з [PERSON] солідарну відповідальність перед позивачем за порушення нею умов кредитного договору. Положення ст. 546 ЦК України вказують на те, що сторони зобов'язання можуть домовитися про забезпечення його виконання. Виконання зобов'язання забезпечується, зокрема, порукою. Згідно ч. 1 ст. 553, ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Проте, як раніше встановлено судом, 27 січня 2011 року та 29 січня 2014 року між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено додаткові угоди до кредитного договору, якими внесено зміни до основного договору, що призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя (збільшено строк кредитування та тривалість строку позовної давності тощо). Доказів наявності згоди поручителя на зміну основного зобов'язання, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, матеріали справи не містять. Крім цього, 07 серпня 2017 року банк реалізував надане йому право на дострокове повернення всієї суми кредиту, змінивши строк виконання основного зобов'язання, та направивши відповідні вимоги позичальнику та поручителю, що були отримані останніми 18 серпня 2017 року та 14 серпня 2017 року відповідно (а.с. 25-28). Згідно ч.ч. 1, 4 ст. 559 ЦК України (в редакції Закону, що діяла на момент виникнення відповідних правовідносин) порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В постановах від 06 грудня 2018 року у справі №569/9873/16-ц та від 23 січня 2019 року у справі №592/3228/16-ц Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що відповідно до статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Тобто, закон пов'язує припинення договору поруки, на підставі частини першої статті 559 ЦК України, зі зміною основного зобов'язання за відсутності на це згоди поручителя та зумовленим такою зміною збільшенням обсягу відповідальності поручителя, а не зі зміною будь-яких умов основного зобов'язання, забезпеченого порукою. Так, зміна умов зобов'язання, забезпеченого порукою, без згоди поручителя може припинити поруку лише у випадку, коли зазначене призвело до збільшення обсягу відповідальності поручителя за забезпеченим порукою зобов'язанням. Виходячи з результату аналізу зазначеної правової норми, порука припиняється за наявності двох умов: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає у разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки або зміни ануїтетного платежу (зміни схеми погашення кредиту) в бік збільшення тощо. Таким чином, відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення поруки у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, презюмується. У цьому випадку звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним. При цьому, згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Разом з тим, згідно правового висновку, висловленого Верховним Судом в постанові від 21 березня 2018 року у справі №2-1283/11, частиною четвертою статті 559 ЦК України передбачені три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки; протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя; протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позов до поручителя. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не вправі. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію цього виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки необхідно розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Outcome: approved