Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-09 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є власницею квартири № 36 будинку № 27 «б» мікрорайону Шахтарський в м. Покровську Донецької області, яка належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16 січня 2009 року та договору дарування ? частини квартири від 19 травня 2016 року. Пунктом 7 укладеного між нею та [PERSON] договору дарування ? частини квартири передбачено, що дарувальник зобовязується звільнити квартиру від речей, знятися з реєстраційного обліку, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, в десятиденний строк з дня підписання цього договору. Однак відповідач до теперішнього часу з реєстраційного обліку не знявся і продовжує бути зареєстрований в належній їй квартирі. Квартира № 36 будинку № 27 «б» мікрорайону Шахтарський в м. Покровську Донецької області є її приватною власністю, договір найму з відповідачем нею не укладався. З 2014 року по теперішній час відповідач в квартирі не проживає, не є членом її сімї. На підставі наведеного позивачка просила визнати відповідача таким, що втратив право користування належною їй квартирою. Позивачка в судове засідання не зявилась, надала заяву, в якій підтримала позовні вимоги, просила справу розглянути за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце судового розгляду повідомлений належним чином відповідно до вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, у звязку з чим по справі відповідно до ст.224 ЦПК України ухвалено заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та відповідні ним правовідносини. [PERSON] є власницею квартири № 36 будинку № 27б мікрорайону Шахтарський в м. Покровську (колишній Красноармійськ) Донецької області, ? частка якої належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло № 12456 від 16 січня 2009 року, виданого Комунальним підприємством «Управління міського господарства» згідно з розпорядженням від 16 січня 2009 року № 12456, і інша ? частка - на підставі договору дарування ? частини квартири, укладеного 19 травня 2016 року між нею та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-204 (а.с.5, 10, 11). Відповідач зареєстрований в квартирі № 36 будинку № 27 «б» мікрорайону Шахтарський в м. Покровську (колишній Красноармійськ) Донецької області з 17 грудня 1991 року (а.с.9). Згідно п.7 договору дарування ? частини квартири, укладеного 19 травня 2016 року між нею та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Першої красноармійської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 2-204, дарувальник зобовязувався звільнити квартиру від речей, знятися з реєстраційного обліку, вилучити ключі від квартири у осіб, які їх мали, в десятиденний строк з дня підписання цього договору. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи є судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. У звязку з тим, що право власності на ? частину спірної квартири за договором дарування від 19 травня 2016 року перейшло до позивачки, відповідач втратив право користування нею. Висновки суду знаходяться також у відповідності з правовим висновком Верховного Суду України у цивільній справі № 6-158цс14 від 05.11.2014р., відповідно до якого згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. За таких підстав, суд приходить до висновку, що права позивачки порушено відповідачем, а тому підлягають судовому захисту шляхом визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України у звязку із задоволенням позову, понесені позивачкою та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору підлягають присудженню з відповідача на її користь. Відповідно до ст. ст.317 ч.1, 319 ч.1, 391 ч.1 ЦК України, ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved