Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовною заявою до відповідачів про виселення в обґрунтування якого зазначила, що відповідно до свідоцтва про права на спадщину за заповітом від 19.04.2013 року, посвідчений державни натаріусом позивачка є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У будинку проживають відповідачі, які вселились та зареєструвались при житті попереднього власника будинку [PERSON] [INFO], яка померла у 2012 році. На підставі заповіту від 11.05.2012 року власник будинку змінився. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13.11.2013 року позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні шляхом вселення були задоволені. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вказавши, що відповідно до свідоцтва про права на спадщину за заповітом з 19.04.2013р. вона є власником будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У зазначеному будинку проживають відповідачі, які чинять їй перешкоди у користуванні власністю, членами сім'ї вони не являються. Просить висилити відповідачів з будинку. Відповідачі у судове засідання не з'явилися з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, у зв'язку з чим, суд ухвалив розглядати справу заочно у порядку ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовна заява [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Право власності на будинок [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] на підставі свідоцтва про права на спадщину за заповітом, серія та номер: 2-250 від 19.04.2013 року(а.с. 9), що підтверджено витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 2653017 від 19.04.2013 року (а.с.10). Відповідно до наданої копії облікової книги для прописки громадян, які мешкають в будинку [ADDRESS], [PERSON] та [PERSON] прописані в зазначеному будинку. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області № 264/5703/13-ц від 13 листопада 2013 року позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом вселення були задоволені (а.с. 7). Вирішуючи питання про задоволення позову суд виходить із такого. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, Цивільний кодекс України надає власникові право вимагати усунення яких-небудь порушень його права, навіть якщо ці порушення не відносяться до позбавлення його права володіння (ст. 391 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення. Відповідно до вимог ст.. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Права власника квартири вказані в ст. 383 ЦК Україні і ст. 150 ЖК України передбачають право власника використовувати житлом для власного проживання, проживання членів його сім'ї, інших осіб по його розсуду і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження і втручання в права власника можуть бути допущені лише на підставах, передбаченим законом. В ст. 156 ЖК України зазначено, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме До членів сім'ї власника відносяться дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно з правовою позицією, викладеною в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України №6-158цс14 від 05.11.2014 року право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Таким чином, позивач [PERSON], як власник будинку, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї або продажу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] членами сім'ї позивачки не являються. Також судом враховується, що відповідно до ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України є непорушним і вона не може бути противоправно його позбавлена. Наявність відповідачів в будинку, обмежує права, як власника, і вона на підставі ст.. 391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійснені такого права. Ураховуючи на викладене, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved