Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

у провадженні Шевченківського районного суду м.Львова знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь боргу в розмірі 79718,47 грн., яка складається із: основної заборгованості 77898,00 грн.; 3% річних 262,51 грн., та інфляційних витрат 1557,96 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON]. покликається на те, що 04.08.2017 року між ним та [PERSON] укладено Договір, за яким Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, встановленому цим Договором, а Позичальник зобов»язується їх повернути Позикодавцю в строк та на умовах, визначених Договором. Загальна сума позики становить 77898,00 грн. [PERSON] 04.08.2017 року надав позивачу розписку, якою підтвердив, що отримав грошову суму від [PERSON] в сумі 77898,00 грн. в день її написання. Строк надання позики встановлювався з дати передачі грошових коштів і діяв до 01.09.2017 року. Позивач зазначає, що зі свого боку він умови договору виконав, передав 04.08.2017 року [PERSON] вказану у договорі суму. Проте, [PERSON] взяті на себе зобов»язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, чим порушив його права та інтереси та завдав значної матеріальної шкоди. Окрім цього, відповідно до ст.625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 1557,96 грн. інфляційних витрат та 3% річних з простроченої суми, що становить 262,51 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, пояснила, що відповідачем було отримано позику від позивача у розмірі 77898,00 грн., проте [PERSON] у визначений у Договорі строк не повернув суми боргу. У звязку з чим розмір боргу підлягає індексації та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3% річних. Просила задовольнити позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилався повторно з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, що стверджується відмітками у журналі реєстрації вихідної кореспонденції, наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення, оголошенням опублікованим у газеті «Урядовий кур»єр», відзив відповідачем до суду подано не було, а тому оскільки в матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи без його участі, представник позивача не заперечила проти заочного розгляду справи, суд у відповідності до вимог статтей 280-283 ЦПК України вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено судом, 04.08.2017 року між [PERSON] (Позикодавцем) та [PERSON] (Позичальником) було укладено Договір позики, відповідно до умов якого Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти у розмірі, ставноленому даним Договором, а Позичальник зобовязується повернути їх Позикодавцеві в строк та на умовах, визначених цим Договором. Загальна сума позики відповідно до Договору становить 77898,00 грн. Розпискою від 04.08.2017 року [PERSON] підтвердив, що у день її складання отримав грошову суму від [PERSON] в розмірі 77898,00 грн. в повному обсязі. Строк надання позики Позичальнику встановлюється з дати передачі грошових коштів Позикодавцем Позичальнику і діє до 01.09.2017 року. Проте, [PERSON] взяті на себе зобов»язання щодо належного та своєчасного виконання умов Договору не виконав, грошові кошти [PERSON] до 01.09.2017 року не повернув, чим завдав останньому матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Стаття 1047 даного кодексу передбачає, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Слід також відзначити, що при розгляді справи № 6-63 цс 13 Верховний Суд України 18 вересня 2013 року зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно з ст.532 ЦК України місце виконання зобовязання встановлюється договором. Пунктом 5.1. Договору передбачено, що місцем повернення позики є м.Львів. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що із [PERSON] в користь [PERSON] підлягають стягненню 77898,00 грн. боргу. Щодо вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь інфляційних витрат та 3 % річних, судом встановлено, що відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. У відповідності до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Постановою Верховного Суду України від 01.10.2014 року у справі №6-113цс14 зазначено, що за змістом ст.625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов»язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов»язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів і отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Відповідно до Листа Верховного Суду украхни від 03.04.1997 року №62-97р. «Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають будь-який період, перемножити між собою. Отже, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 1557,96 грн. інфляційних витрат та 262,51 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню борг в розмірі 77898,00 грн., а також 1557,96 грн. інфляційних витрат та 262,51 грн. трьох відсотків річних від простроченої суми. В силу ст. 141 ЦПК України, з відповідача також підлягає стягненню судовий збір із врахуванням сплачених коштів позивачем за подання позовної заяви.

Outcome: approved