Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

у січні 2016 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Мерлен Україна», про поновлення на роботі та стягнення моральної шкоди. Користуючись своїм правом, наданим ч.2 ст. 31 ЦПК України, до початку розгляду справи по суті, позивачка відмовившись від позову в частині стягнення моральної шкоди, подала заяву про збільшення розміру позовних вимог та просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до постановлення судового рішення, посилаючись на наступне. З січня 2014 року позивака перебувала з відповідачем у трудових відносинах, та обіймала посаду касира товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Мерлен Україна». 11 січня 2016 року керівник позивача запропонувала написати заяву про її звільнення за згодою сторін з 11.01.2016 року, на що позивачка погодилась, але зробила це під тиском керівництва. В той же день відповідач видав наказ про її звільнення, а згодом провів з нею остаточний розрахунок. На наступний день, тобто 12.01.2016 року, вона звернулася до відповідача з заявою, якою повідомила про те, що заяву від 11.01.2016 року нею було написано під тиском з боку керівництва, та просила раніше подану нею заяву вважати недійсною. Вважає, що її звільненням відповідачем було порушено ч.2 ст. 38 КЗпП України, оскільки нею не було залишено місце роботи, а отже відповідач не мав правових підстав для її звільнення за поданою раніше заявою. З огляду на положення ст.ст. 38, 115, 235 КЗпП України позивачка просить суд поновити її на роботі на посаді касира товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Мерлен Україна», на стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з часу звільнення до постановлення судового рішення. Позивачка та її представник у судовому засіданні підтримали заявлений позов у повному обсязі, та просили його задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві з урахуванням поданої позивачкою заяви про збільшення розміру позовних вимог. Представник відповідача позов не визнав, вважає його безпідставним, не обґрунтованим, та таким, що не відповідає положенням КЗпП України. Вказує, що звільнення позивача відбулось з дотриманням вимог законів України, що регулюють спірні правовідносини. Зазначає, що позивачка дійсно перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 11 січня 2016 року позивачка звернулась з заявою про її звільнення за угодою сторін з 11 січня 2016 року. Відповідач погодив її звільнення, про що було видано наказ про припинення трудового договору та звільнення позивача за п.1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін). З наказом про звільнення позивачка була ознайомлена у той же день. Згодом з нею був проведений остаточний розрахунок. Твердження позивачки про те, що заяву було подано нею під тиском керівництва не відповідають дійсності. Просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенні у повному обсязі. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] була прийнята на роботу з 09.01.2014 року на посаду касира товариства з обмеженою відповідальністю «Леруа Мерлен Україна», про що було видано наказ № 13ос-тр від 09.01.2014 року. 11 січня 2016 року позивачка звернулася до відповідача з заявою про звільнення її за угодою сторін 11 січня 2016 року. Відповідно до п.1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Прийнявши до розгляду заяву позивача, відповідач погодив припинити дію трудового договору 11 січня 2016 року, про що відповідачем було видано наказ про припинення трудового договору та про звільнення позивача з посади касира з 11 січня 2016 року відповідно п.1 ст. 36 КЗпП України. З вказаним наказом позивачка була ознайомлена 11.01.2016 року. Позивачка вважає таке звільнення незаконним, оскільки на наступний день нею було подано заяву про відкликання її заяви про звільнення, але в порушення ч.2 ст. 38 КЗпП України відповідачем така заява була проігнорована. Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Аналіз норми п.1 ст. 36 КЗпП України свідчить про те, що одностороння відмова працівника від угоди про розірвання трудового договору не допускається. Судом встановлено, що сторонами погодили строк припинення трудового договору, який був припинений 11 січня 2016 року, про що відповідачем було видано відповідний наказ, з яким позивачка була ознайомлена у день його видання. Отже підсумовуючи викладене, суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем було дотримано вимоги КЗпП України, та підстав для поновлення позивача на займаній посаді немає, у зв'язку з чим судом приймається рішення про відмову у задоволенні позову в цій його частині. Не знайшли свого об'єктивного підтвердження у судовому засіданні твердження позивача про те, що вказана заява була написана нею під тиском з боку керівництва, оскільки жодних належних та допустимих доказів на підтвердження вказаної обставини, позивачкою надано не було. Також суд не вбачає підстав для задоволення позову позивача в частині стягнення на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такі позовні вимоги є похідними від первісних позовних вимог, у задоволенні яких позивачу було відмовлено. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed