Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк», приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірини Михайлівни, де третя особа Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позову зазначив, що у червні 2020 року позивачу стало відомо про те, що 14.08.2017 на підставі заяви ПАТ КБ «Приватбанк» приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. видано виконавчий напис щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про іпотечний кредит №DNC0GI0000006680 всього у розмірі 2953000,00 грн. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16.01.2014 було визнано недійсною додаткову угоду від 01.08.2008 до договору про іпотечний кредит №DNC0GI0000006680; визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо ненадання [PERSON] інформації про валютні ризики та методики визначення валютного курсу при укладенні додаткової угоди від 01.08.2008; визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо надання [PERSON] недостовірної інформації про відсутність можливості рефінансувати іпотечний кредит за договором №DNC0GI0000006680з боку державної іпотечної установи. Рішення суду набрало законної сили 03.07.2014. Враховуючи наявність рішення суду про визнання протиправними дій ПАТ КБ «Приватбанк» при виконанні договору про іпотечний кредит №DNC0GI0000006680, відмову врахувати кредитором рішення суду, безрезультатність намагань кредитора стягнути заборгованість за договором про іпотечний кредит №DNC0GI0000006680, позивач вважає, що надані кредитором документи із заборгованості не є безспірними, виконавчий напис зроблений без врахування обставин незаконних дій з боку відповідача, а також більше ніж через три роки з моменту виникнення права вимоги, що є порушенням ст.88 Закону України «Про нотаріат» За таких обставин, позивач просив суд визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис №7953 від 14.08.2017, вчинений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Іриною Михайлівною щодо стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості у розмірі 2953000 грн., а також стягнути з відповідачів понесені судові витрати по справі (а.с.1-3). Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження (а.с.56). Ухвалою суду від 09 жовтня 2020 року в якості забезпечення позову постановлено зупинити стягнення на підставі виконавчого документа - виконавчого напису №7953, виданого 14.08.2017 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «КБ «Приватбанк» заборгованості (а.с.109). Ухвалою суду від 10 листопада 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду (а.с.125). 11 січня 2021 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Позивач у судове засідання не з`явився, представником позивача Ільєнко Ю.В. надано заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, на позовних вимогах наполягає, просить задовольнити в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення); за ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду справи був сповіщений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Бондар Ірина Михайлівна в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с.120,132). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Амур-Нижньодніпровський відділ державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до суду не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином про розгляд справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 серпня 2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис, що зареєстрований в реєстрі №7953, яким стягнено з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитним договором №DNC0GI0000006680 від 28 березня 2008 року в сумі 2953000,00 грн., що складається із: залишку заборгованості за тілом кредиту - 276261,91 грн., заборгованості за відсотками - 914164,74 грн., пені - 1759573,35 грн., а також з витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису - 3000,00 грн. (а.с.60-79). Відповідно до статті 18\~ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 1\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріат в Україні це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом України «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України (частина перша статті 39 Закону України «Про нотаріат»). Таким актом є, зокрема Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року N 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій). Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. У постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року в справі N 6-887цс17 зроблено висновок, що «вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Захист прав боржника в процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається в спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 липня 2019 року у справі №916/3006/17 (провадження №12-278гс18) зроблено висновок, що «вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Інформація про наявність у суді іншого позову стягувача до боржника чи боржника до стягувача сама по собі не є доказом недотримання умови щодо безспірності заборгованості. Якщо порушення Порядку вчинення нотаріальних дій, допущені нотаріусом при вчиненні виконавчого напису, не свідчать про недотримання умов вчинення виконавчого напису, передбачених статтею 88 Закону України «Про нотаріат», та не призвели до порушення гарантованих законом прав боржника або стягувача, вони не можуть слугувати підставою для визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню». Отже, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Утім сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури його вчинення, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами у повному обсязі чи в їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Водночас порушення нотаріусом порядку вчинення виконавчого напису є самостійною і достатньою підставою для визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Відповідно до підпункту 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінний від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо він є відмінним, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу. Наведена норма спрямована на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти стягненню на кошти боржника. Тому повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення. Такий висновок зроблено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23 червня 2020 року у справі № 645/1979/15-ц (провадження № 14-706цс19). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Положення вищезазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Для правильного застосування положень ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат» суд повинен перевірити у такому спорі доводи боржника в повному обсязі та установити, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом з тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 16.05.2018 у справі №320/8269/15-ц, провадження № 14-83цс18, не відступила від наведених вище висновків Верховного Суду України щодо застосування статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат». Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Водночас контекстний аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Як вбачається з матеріалів справи, 28 березня 2008 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2014 року позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково та визнано недійсною додаткову угоду від 01.08.2008 до договору про іпотечний кредит №DNC0GI0000006680; визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо ненадання [PERSON] інформації про валютні ризики та методики визначення валютного курсу при укладенні додаткової угоди від 01.08.2008; визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк» щодо надання [PERSON] недостовірної інформації про відсутність можливості рефінансувати іпотечний кредит за договором №DNC0GI0000006680 з боку державної іпотечної установи (а.с.21,22-23). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2014 року в частині стягнення моральної шкоди скасовано (а.с.24-25). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21 січня 2015 року касаційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» відхилено, рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 03 липня 2014 року та рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 січня 2014 року в незміненій частині залишено без змін (а.с.26-27). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22 грудня 2014 року позовну заяву ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про звернення стягнення та зустрічну позовну заяву [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання іпотечного договору припиненим залишено без розгляду (а.с.19-20). Наведене вище свідчить про те, що нарахована відповідачем ПАТ КБ «Приватбанк» відповідно до розрахунку, наданого приватному нотаріусу Дніпровського міського нотаріального округу Бондар І.М. заборгованість за кредитним договором від 28 березня 2008 року в сумі 2\~950 000,00 грн., не може вважатися безспірною та свідчить про спірність такої суми, враховуючи, що рішеннями судів не встановлено звернення стягнення на предмет іпотеки відносно [PERSON] , утім, останнім було визнано недійсною додаткову угоду від 01 серпня 2008 року та визнано протиправними дії ПАТ КБ «Приватбанк». На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки заборгованість за кредитним договором не є безспірною, відповідачем не надано жодного доказу на спростування вимог позивача, виконавчий напис був вчинений з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, з пропуском трирічного строку з дня виникнення у ПАТ КБ «Приватбанк» права вимоги, що суперечить вимогам статті 88 Закону України «Про нотаріат». З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» слід стягнути на користь держави судові витрати в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved