Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

У серпні 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла за підсудністю з Кіровського районного суду м. Дніпропетровська цивільна справа за позовом [PERSON] до Комунального підприємства «Теплоенерго» Дніпровського міської ради про відшкодування збитків. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що 19 грудня 2017 року за адресою: [ADDRESS], всі члени сімї були знаті з реєстрації місця проживання.\~25\~грудня 2017\~року письмовою\~заявою №145\~своєчасно на\~імя директора\~КП «Теплоенерго»\~було повідомлено\~про виписку\~та прохання\~перерахунку заборгованості.\~12\~лютого 2018\~року через\~відсутність відповіді,\~до КП\~«Теплоенерго» була\~спрямована письмова\~Претензія №147\~про порушення\~в розрахунках.\~Станом на\~момент подання\~позовної заяви\~відповідей \~на звернення\~позивача не\~надійшло.\~З урахуванням\~викладеного позивач\~просить суд\~стягнути з\~відповідача на\~її користь\~матеріальну та\~моральну шкоду\~у розмірі\~25192\~грн.\~ та\~зобовязати відповідача\~провести перерахунок\~боргу.\~ \~ \~ \~ \~ \~ Представник позивача, через канцелярію суду надав заяву в якій проси позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити, оскільки кількість осіб, зареєстрованих у приміщенні до якого надаються послуги з централізованого опалення не впливає на розмір нарахованої оплати, відповіді на письмову заяву та претензію позивача було надано 25 січня 2018 року та 14 лютого 2018 року. Також зазначено, що заподіяні моральні та фінансові збитки позивач оцінює у 25192 грн, але при цьому не надає доказів та відповідного розрахунку. Ураховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе, на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, здійснити розгляд справи без фіксування судового розгляду цивільної справи за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що представником позивача [PERSON] було подано до КП «Теплоенерго» ДМР заяву від 25 грудня 2017 року за вихідним №145 та претензію від 12 лютого 2018 року за вихідним №147 (а.с. 6-7). Відповідно до листів КП «Теплонерго» ДМР від 25 січня 2018 року за вихідним №246 та від 14 лютого 2018 року за вихідним 262-сс, представнику відповідача було надано відповіді на заяву та претензію у встановлений законодавством термін (а.с. 58-59). Згідно ст. 20 ЗУ «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше пятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо у місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляють особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока пяти днів. Пунктом 12 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених постановою Кабінету міністрів України від 21 липня 2005 року від №630, у разі встановлення будинкових засобів обліку теплової енергії споживач оплачує послуги згідно з їх показанням пропорційно опалювальній площі (обєму) квартири (будинку садибного типу) за умови здійснення власником, балансоутримувачем будинку та/або виконавцем заходів з утеплення місць загального користування будинку. Відповідно до відзиву представника відповідача на позовну заяву прилад обліку теплової енергії заводський номер СВТУ10М15776 у будинку по вул. Осіння у м. Дніпрі встановлено 23 грудня 2009 року, а тому, кількість осіб зареєстрованих у приміщенні до якого надаються послуги з централізованого опалення не впливає на розмір нарахованої оплати (а.с. 53-57). Згідно з частинами 1, 2 ст.\~22\~ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відповідно до п. З Постанови Пленум Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У пункті 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, в даному випадку предметом доказування є вина відповідача, причинно - наслідковий зв'язок між неправомірними діями відповідача та спричинення моральної шкоди позивачу. Відповідно до ст.ст. 10, 59, 60 Цивільного процесуального кодексу України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підтвердження своїх вимог про стягнення моральних збитків позивач зазначила лише перелік обставин, які, на її думку, свідчать про заподіянні їй моральні збитки, однак позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру саме внаслідок неправомірних дій відповідача та з яких міркувань виходила позивач при визначенні розміру моральної шкоди. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обовязків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи з викладеного, надавши оцінки наданим у справі доказам у їх сукупності, суд приходить до висновку що позивач звернулась до суду за захистом права з відсутністю його порушення відповідачем, що свідчить про відсутність будь-яких правових підстав для захисту цивільного права позивача, яке в даному випадку не порушене, а отже у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). На підставі\~викладеного,\~

Outcome: dismissed