Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] заявив позов про розірвання шлюбу з [PERSON], посилаючись на те, що сторони проживають окремо один від одного, не пов'язані спільним побутом, спільне господарство не ведуть, ними втрачені почуття любові та взаємної поваги, їх теперішнім відносинам не притаманні ознаки сім'ї, примирення неможливе. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 27 березня 2015 року задоволено позов [PERSON] і розірвано шлюб між позивачем і [PERSON], який був зареєстрований 16 липня 2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Чернігівського міського управління юстиції, актовий запис № 931. В апеляційній скарзі відповідач просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові про розірвання шлюбу. Відповідач в обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам, та вказує на несправедливість рішення. Зокрема, відповідач посилається на порушення судом вимог ст. 111, ч.2 ст. 112 СК України та ст. 60 ЦПК України, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження позову та не названо жодної дійсної причини для розірвання шлюбу. На думку відповідача, рішення про розірвання шлюбу ухвалене судом без огляду на наявність у подружжя спільної малолітньої дитини із особливостями у стані здоров'я, які вимагають особливих сумісних зусиль та уваги обох батьків. Крім того, [PERSON] вважає, що судом невірно встановлено дату припинення шлюбних відносин і стверджує, що її відсутність у місці постійного проживання є тимчасовою і обумовлена необхідністю лікування сина сторін. Відповідач також посилається на те, що суд безпідставно не прийняв до одночасного розгляду з позовом про розірвання шлюбу її зустрічний позов про поділ спільного майна подружжя. Крім того, відповідач посилається на порушення судом першої інстанції її процесуальних прав, оскільки розгляд справи відбувся без її участі за наявності вмотивованого клопотання про відкладення розгляду справи із зазначенням поважних причин відсутності. У судовому засіданні відповідач та її представник підтримали апеляційну скаргу. Позивач та його представник скаргу не визнали. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду - зміні, виходячи з наступного. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд першої інстанції послався на те, що внаслідок неприязних стосунків між подружжям сім'я фактично розпалась, з червня 2014 року сторони проживають окремо і не ведуть спільного господарства, подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам позивача. Висновки суду в частині підстав для розірвання шлюбу відповідають встановленим по справі обставинам. З пояснень сторін та наданих ними доказів вбачається, що між ними дійсно втрачені почуття любові і взаємної поваги, що підтверджується, у тому числі, і запереченнями відповідача на позовну заяву (а.с. 43-46), з яких вбачається що стосунки між подружжям є вкрай напруженими, бо відповідач вказує на неправомірні дії з боку позивача як то обманний спосіб відібрання у неї ключів від квартири, неправдиве повідомлення суду про відсутність у подружжя спільного майна, приховування дійсних намірів позивача. Доводи відповідача про можливість збереження сім'ї не можуть бути підставою для скасування рішення суду, оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, не має наміру відновлювати подружні стосунки. Незастосування судом ст. 111 СК України і ненадання строку для примирення подружжя, на що посилається відповідач, також не дають підстав для задоволення апеляційної скарги у повному обсязі. Справа перебуває у провадженні судів з 08 січня 2015 року. За цей час жодна із сторін не вживала заходів для примирення і збереження сім'ї. Відповідач у цей перерід ініціювала позов про поділ спільного майна подружжя, подавши 03 квітня 2015 року відповідну позовну заяву. Аналіз всіх цих обставин у сукупності підтверджує висновок суду першої інстанції про неможливість збереження шлюбу і невідповідність збереження шлюбу інтересам позивача. Наявність у сторін спільної малолітньої дитини не передбачена чинним Сімейним кодексом України як підстава для відмови у позові про розірвання шлюбу, про що просить відповідач в апеляційній скарзі. Обов'язки батька щодо піклування про дитину, її утримання, участі у додаткових витратах на дитину та її вихованні після розірвання шлюбу не припиняються. Не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції і посилання відповідача на безпідставне неприйняття судом позову про поділ спільного майна подружжя до одночасного розгляду з позовом про розірвання шлюбу. Така процесуальна дія суду першої інстанції не суперечить положенням ч.2 ст. 123 ЦПК України і не призвела до неправильного вирішення позову про розірвання шлюбу. Відсутність відповідача у судовому засіданні також не призвела до неправильного вирішення позову по суті і, відповідно, не може бути підставою для скасування рішення. Крім того, розгляд справи без участі відповідача, яка була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання (а.с. 36) і повторно не з'явилась до суду, відповідає положенням ч.4 ст. 169 ЦПК України, за якими у разі повторної неявки відповідача справа може бути розглянута без його присутності незалежно від причин неявки. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що підстави для скасування рішення суду про розірвання шлюбу відсутні. Однак, висновок суду першої інстанції про окреме проживання сторін і припинення ними ведення спільного господарства з червня 2014 року не ґрунтується на досліджених судом доказах. Самих по собі пояснень позивача по те, що відповідач разом з дитиною у червні 2014 року виїхали до м. Києва недостатньо для однозначного висновку, а будь-які інші докази на підтвердження цих обставин в матеріалах справи відсутні. Відповідач, заперечуючи проти такого висновку суду, надала копії медичних документів, які підтверджують перебування дитини на лікуванні у медичних закладах м. Чернігова до кінця вересня 2014 року (а.с. 47-50). Перший консультативний висновок про обстеження [PERSON], [INFO], у консультативно-діагностичній поліклініці Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охмадит» датований 01 жовтня 2014 року (а.с. 52), що підтверджує доводи відповідача про фактичне перебування її у м. Києві з 1 жовтня 2014 року. Зважаючи на вказані вище обставини, висновок суду першої інстанції про припинення сторонами спільного проживання і ведення спільного господарства з червня 2014 року з мотивувальної частини рішення слід виключити. В іншій частині рішення суду першої інстанції постановлене з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Outcome: partial