Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-01 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути солідарно на його користь із [PERSON] та [PERSON] проценти за користування чужими грошима в розмірі 41719 грн. 11 коп. та 3\~% річних від простроченої суми в розмірі 8479 грн. 72 коп. за період з 02 червня по 30 листопада 2016 року, а також інфляційні втрати в розмірі 36480 грн. за період з 01 вересня по 30 листопада 2016 року. В обґрунтування позову зазначав, що 28 серпня 2011 року між ним і [PERSON] за письмовою згодою її чоловіка [PERSON] укладено договір позики грошових коштів у вигляді боргової розписки. Того ж дня [PERSON] отримала від нього грошові кошти в сумі 600000 грн., що на день укладання договору позики еквівалентно 75000 доларів США, які остання зобовязувалася повернути до 01 листопада 2011 року. Крім того, [PERSON] зобовязався у випадку несплати боргу дружиною повернути суму позики особисто, про що надав відповідну розписку. Проте, отримані грошові кошти у зазначений в розписці строк відповідачі не повернули, посилаючись на скрутне матеріальне становище. У липні 2012 року він змушений був звернутися до суду з позовом про стягнення суми боргу за договором позики. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року його позов задоволено та стягнуто солідарно з відповідачів на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 600000 грн. Дане рішення відповідачі виконали лише частково, сплатили йому суму боргу в розмірі 26029 грн. Також вказував на те, що трьома рішеннями цього ж суду від 23 вересня 2014 року, 16 лютого та 09 грудня 2016 року з відповідачів солідарно на його користь стягнуто проценти за користування чужими грошовими коштами, 3\~% річних від простроченої суми та інфляційні втрати за період з 01 листопада 2011 року по 02 червня 2016 року. На даний час відповідачі безпідставно продовжують користуватися його грошовими коштами, суму позики йому не повертають, тому він вважає, що має правові підстави вимагати стягнення з них солідарно на його користь процентів за користування чужими грошима та відповідно до ст. 625 ЦК України інфляційних втрат і 3\~% річних від простроченої суми. Представник позивача [PERSON] у суді позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному, просив суд задовольнити позовні вимоги повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] повторно у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином за зареєстрованим місцем їхнього проживання та згідно із ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення в пресі, про причини неявки суд вони не повідомили, заяви про розгляд справи за їхньої відсутності до суду теж не надходили. Відповідно до ч. 4 ст. 169, ч. ч. 1, 2 ст. 224 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання усіх відповідачів, які належним чином повідомлені і від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їхньої відсутності, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Провівши заочний розгляд справи, заслухавши пояснення сторони позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 листопада 2012 року, яке набрало законної сили, встановлено, що відповідно до розписки від 28 серпня 2011 року відповідач [PERSON] одержала в борг від позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 600000 грн., що на день укладення договору позики еквівалентно 75000 доларів США, які зобовязувалася повернути в строк до 01 листопада 2011 року. Факт отримання [PERSON] вказаної суми грошових коштів, а також те, що цей договір позики укладено за згодою чоловіка позичальника, в інтересах сімї та отримані нею грошові кошти є обєктом спільної сумісної власності подружжя підтвердив [PERSON], який у разі неповернення грошей дружиною зобовязувався виконати дані зобовязання. Зазначеним заочним рішенням суду стягнуто солідарно із відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача [PERSON] грошові кошти в розмірі 600000 грн. та судові витрати в розмірі 3219 грн. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 23 вересня 2014 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто на його користь солідарно із [PERSON] та [PERSON] 3\~% річних за період прострочення повернення суми позики з 01 листопада 2011 року до дня звернення позивача до суду в розмірі 46652 грн. 05 коп., інфляційні втрати, нараховані на суму позики, у розмірі 12000 грн. та судовий збір. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 лютого 2016 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто на його користь солідарно із [PERSON] та [PERSON] проценти за користування чужими грошима за період з 28 серпня 2011 року по 01 грудня 2015 року в розмірі 304361 грн. 25 коп., 3\~% річних від простроченої суми в розмірі 25185 грн. 61 коп. та інфляційні втрати в розмірі 342031 грн. 54 коп. за період прострочення, починаючи з 01 липня 2014 року по 01 грудня 2015 року. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 грудня 2016 року задоволено позов [PERSON] та стягнуто на його користь солідарно із [PERSON] та [PERSON] проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 01 грудня 2015 року по 02 червня 2016 року в розмірі 63639 грн. 17 коп., 3\~% річних від простроченої суми в розмірі 8971 грн. 23 коп. за прострочення виконання грошового зобовязання з 01 грудня 2015 року по 02 червня 2016 року та інфляційні втрати від простроченої суми в розмірі 34156 грн. 81 коп., всього 106767 грн. 21 коп. Зазначені вище судові рішення у справах між сторонами набрали законної сили. Із листа Відділу державної виконавчої служби Броварського міськрайонного управління юстиції у Київській області від 30 листопада 2016 року за вих. №\~31833 вбачається, що станом на 30 листопада 2016 року на примусовому виконанні у відділі перебуває зведене виконавче провадження за №\~48907364 про солідарне стягнення із [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу в розмірі 603219 грн. (виконавчий лист №\~2/1007/2460/2012 від 16 січня 2013 року) та суми боргу на загальну суму 1336987 грн. 22 коп. Державним виконавцем винесено постанову про відрахування із заробітної плати [PERSON] коштів у рахунок погашення суми боргу, оскільки боржник офіційно працює та має дохід. Станом на 30 листопада 2016 року згідно із наданих бухгалтерією відомостей боржник [PERSON] у рахунок погашення суми боргу на користь стягувача [PERSON] сплатила 26029 грн. Відповідачем [PERSON] борг, виконавчий збір та витрати на проведення виконавчих дій не сплачені. Згідно із ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу у встановлений договором строк. Одностороння відмова від виконання зобовязання не допускається. У ст. 599 ЦК України встановлено, що зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно із ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обовязки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. У ч. 1 ст. 192, ч. 1 ст. 524, ч. 1 ст. 533 ЦК України визначено, що законним платіжним засобом на всій території України є грошова одиниця України гривня. Грошове зобовязання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України гривні. За змістом норм ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. ст. 536, 1048 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики у розмірі встановленому договором або законом, які виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Якщо договором розмір процентів не встановлений, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно із правовими позиціями Верховного Суду України, висловленими у постановах від 02 липня 2014 року у справі №\~6-36цс14 та від 07 вересня 2016 року у справі №\~6-1412цс16 у випадку не встановлення договором розміру процентів після спливу визначеного у договорі строку їх повернення, позичальник зобовязаний сплатити проценти за користування позикою, розмір яких визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У ч. 1 ст. 541 ЦК України передбачено, що солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. Перевіривши зроблений та наданий суду позивачем [PERSON] розрахунок процентів за користування чужими грошима, суд вважає його належним і допустимим доказом у справі, оскільки при нарахуванні процентів за користування чужими грошима за період з 02 червня по 30 листопада 2016 року позивач виходив із суми боргу, що залишилася, у розмірі 570000 грн. та облікової ставки Національного банку України у вказаний вище період, яка з 02 по 24 червня 2016 року становила 16,5\~%; з 24 червня по 29 липня 2016 року становила 15,5\~%; з 29 липня по 16 вересня 2016 року 15\~% і з 16 вересня по 30 листопада 2016 року 14\~%, що є достовірним та ґрунтується на матеріалах справи. Виходячи з викладеного, а також те, що відповідачі суму позики позивачу не повернули, безпідставно продовжують користувалися чужими грошима, судовими рішеннями з них уже стягнуто проценти за користування цими коштами за період по 02 червня 2016 року, суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] про стягнення на його користь солідарно із відповідачів процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 02 червня по 30 листопада 2016 року в розмірі 41719 грн. 11 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. За змістом ч. 2 ст. 625, ч. 1 ст. 1050 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Верховний Суд України у постановах від 01 жовтня 2014 року у справі №\~6-113цс14 та від 30 березня 2016 року у справі №\~6-2168цс15 висловив правові позиції та вказав на те, що за змістом норми ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові від 25 травня 2016 року у справі №\~6-157цс16 Верховний Суд України зазначив, що виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання ними грошового зобовязання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 543 ЦК України солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі. Враховуючи наведене, тривале невиконання відповідачами рішення суду, згідно із яким вони повинні сплатити на користь позивача значну суму позики, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення на його користь із відповідачів як солідарних боржників 3\~% річних за прострочення виконання ними грошового зобовязання за період з 02 червня по 30 листопада 2016 року в розмірі 8479 грн. 72 коп. і інфляційних втрат за період з 01 вересня по 30 листопада 2016 року в розмірі 36480 грн. ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню. Також згідно із положеннями ст. 88 ЦПК України із відповідачів на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 866 грн. 79 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved