Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася у суд з позовом, в якому зазначає, що між нею та відповідачем [PERSON] 12 липня 2010 року було зареєстровано шлюб. З 22 липня 2014 року шлюбні відносини між ними фактично припинені, оскільки відповідач переїхав на проживання до своїх батьків у с. Велика Глуша Любешівського району. Спільне життя з відповідачем не склалося із-за несумісності характерів, поглядів на сімейне життя та виховання дитини, через відсутність взаємодопомоги, взаєморозуміння та довіри. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем є неможливим, а тому просить розірвати укладений між ними шлюб. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала заяву, із змісту якої вбачається, що вона просить розглянути справу у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю з підстав, викладених у позовній заяві, і не заперечує щодо винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час, дату та місце розгляду справи, причину неявки суду не повідомив і заяву про розгляд справи у його відсутності до суду не подав. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивачки проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку, що позовні вимоги належить задовольнити, зважаючи на таке. У відповідності до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а ст. 24 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 12 липня 2010 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб серії І-ЕГ № 048831, виданим Стобихівською сільською радою Камінь-Каширського району Волинської області (а.с. 4). Від шлюбу у них є одна неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Сторони проживають окремо, шлюбні відносини не підтримують і позивачка наполягає на розірванні шлюбу. За таких обставин, суд приходить до висновку, що подальше збереження сім'ї сторін є недоцільним, а тому шлюб належить розірвати. Згідно зі ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивачка не висловила бажання відновити своє дошлюбне прізвище, а тому змінювати їй прізвище немає підстав. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати, згідно зі ст. 79 ЦПК України, складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на правову допомогу. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера № 10 від 11 серпня 2015 року, позивачкою [PERSON] понесені витрати на правову допомогу, що полягала у підготовці адвокатом [PERSON] позову до суду про розірвання шлюбу, у розмірі 200 грн. (а.с. 9). Окрім того, позивачкою [PERSON] при подачі позову до суду були понесені витрати по оплаті судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп. (а.с. 1). Таким чином, з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] належить стягнути судові витрати у розмірі 443 грн. 60 коп. На підставі наведеного та

Outcome: approved