Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову зазначає, що вона є власником житлового будинку, який розташований у с. Добрин Ізяславського району по вул. Польова, 25, Хмельницької області. Вказане домоволодіння позивачка отримала у приватну власність по рішенню суду як спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] На даний час в даному будинку зареєстрований її брат [PERSON], який одружившись створив іншу сімю, та на протязі більше року не проживає у будинку. Тобто за місцем реєстрації відповідач понад рік не проживає, вказаним жилим приміщенням не користується, не сплачує комунальні послуги. За вказаних обставин позивачка не може у повній мірі використовувати свою власність, а тому і звернулася до суду з даним позовом. З огляду на викладене, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування вищевказаним жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов своєї довірительки підтримав повністю та просить його задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час та день розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, враховуючи згоду представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити у справі заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, відповідно до якої у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України, члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] з ст. 156 ЖК України, члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім»ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сімї. До членів сім»ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки, а також членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Як встановлено судом, [PERSON] зареєстрований у [INFO] з 06.09.2007 року, що стверджується листом Ізяславського РС УДМСУ в Хмельницькій області № 39/94 від 22.01.2016 року. Однак фактично проживає у [INFO]. Рішенням Ізяславського районного суду Хмельницької області від 25 серпня 215 року, було визнано право власності на житловий будинок з надвірними будівлями за № 25 по вул. Польовій у с. Добрин Ізяславського району Хмельницької області за [PERSON], [INFO], в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], яка померла 13 жовтня 2013 року. Рішення суду набрало чинності 04.09.2015 року. [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 15.10.2015 року та технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 25 вул. Польова с. Добрин Ізяславського району, позивачка [PERSON] являється власником вказаного домоволодіння. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ч.1 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, які він здійснює на власний розсуд. При цьому на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Встановлено, що право власності матері сторін [PERSON] на спірний жилий будинок припинилося з її смертю, 13 жовтня 2013 року. [PERSON], що був членом сім`ї спадкодавиці, за відсутності відповідного договору з новим власником за змістом ст.ст. 383, 405 ЦК України та ст.ст. 150, 156 ЖК України втратив право користування цим жилим приміщенням зі смертю матері. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім»ї якої вони є; з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів її сімї. Вказаний висновок відповідає позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 5 листопада 2014 року по справі №6-158цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою. Оскільки відповідач [PERSON] не є членом сім`ї позивачки як нового власника житла, тому посилання позивачки у позові на ч.2 ст. 405 ЦК України як правову підставу для задоволення позову є помилковим, проте це не впливає на обєктивність обставин справи, які стали причиною для звернення до суду із даним позовом. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку, що відповідач, не проживаючи у спірному житловому будинку без поважних причин більше одного року, втратив право користуватися зазначеним жилим приміщенням, а таму позов підлягає до задоволення. Водночас, відсутні підстави для задоволення вимог [PERSON] в частині зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до\~ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», таке, що набрало законної сили судове рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням само по собі є підставою для зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття з реєстрації судовим рішенням є зайвим, тому у задоволенні цієї частини позовних вимог необхідно відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: partial