Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-15 00:00:00

У січні 2016 року позивач - [PERSON], звернулася до суду з позовною заявою про визнання права постійного користування частиною домоволодіння, в якій просила визнати за нею та за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право на постійне користування на 10/100 частин домоволодіння по вул. Тісна, буд, 22 в м. Дніпропетровську. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала на те, що вона разом із з чоловіком [PERSON] та своїми дітьми: [PERSON], [PERSON], [PERSON] проживає за адресою: [INFO]. За вказаною адресою проживала громадянка [PERSON], яка давно померла, в її квартирі ніхто не проживав, позивач зі своєю мамою - [PERSON] стали проживати і доглядати за квартирою десь з 1986 року та по теперішній час, безвиїзно. [PERSON] вийшла заміж і змінила прізвище на [PERSON] десь в 1990 році вона померла. У звязку з тим, що у [PERSON] ([PERSON]Г.), не було близьких родичів, вона дозволяла позивачу там проживати і доглядати за її квартирою та сплачувати комунальні послуги, поки вона жила з [PERSON], після її смерті позивач так і залишилася там проживати. Оскільки позивач не є родичкою померлої, свідоцтво про смерть не отримала. Після її смерті ніхто із спадкоємців спадщину не прийняв. Позивач з чоловіком з 1991 року по теперішній час проживає у цьому домоволодінні самостійно, відкрито, безперервно користується квартирою, що належала [PERSON] ([PERSON]Г.), сплачує комунальні платежі, тому вважає, що набула право на це майно, відповідно до вимог ст.344 ЦК України. В березні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати за нею право власності на 10/100 частин спірного домоволодіння за набувальною давністю. Рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року у задоволенні позову їй було відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області вищевказане рішення залишено без змін. Також, зазначила, що протягом всього терміну володіння нерухомим майном ніхто із третіх осіб не витребував майно з її володіння, в тому числі, ні можливі власники (або інші спадкоємці), ні їх можливі правонаступники до позивача не пред'являли спорів щодо володіння і користування нерухомим майном. Отже, підставу володіння житловим будинком слід вважати добросовісним. Крім того, вона неодноразово зверталася до відповідних органів щодо прописки її та членів її сімї [ADDRESS], однак їй було відмовлено. Враховуючи викладене, позивач звертається до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. При цьому, посилалася на обставини, які викладені в позовній заяві. Також суду прояснила, що вона проживала з 1981 році у квартирі своєї прийомної матері, відповідача по справі [PERSON], за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тісна, б. 22, кв. 3. По сусідству з ними проживала [PERSON] Вона була старенькою бабусею, а тому її матір та вона завжди допомагали їй, доглядали за нею, піклувалися та вели спільне господарство як одна родина. У 1986 році [PERSON] переїхали проживати разом зі своїм чоловіком до іншого місця. А квартиру № 4 залишила їй з матірю, аби вони проживали та користувалися нею. З того часу та по теперішній час вона проживає у цій квартирі разом зі своєю родиною, доглядає за нею, користується, робить ремонти та оплачує комунальні послуги. У 1990 році [PERSON] померла, а її чоловік помер раніше за неї. Враховуючи, що вона не може зареєструвати місце проживання своїх дітей за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тісна, б. 22, кв. 4, оскільки не має документів на неї, просила визнати за нею та за її родиною право постійного користування на цю квартиру. Представники відповідачів [PERSON] районної у м. Дніпропетровську ради та Дніпропетровської міської ради в судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила позовні вимоги [PERSON] задовольнити у повному обсязі. Також суду пояснила, що вона з 1974 року проживає за адресою: [INFO], б. 22, кв. 3. У 1981 році вона прийняла до себе в родину позивача, і з того моменту вони проживають однією родиною разом. По сусідству з ними у квартирі № 4 проживала [PERSON] Вона була особою похилого віку, хворою та потребували допомоги. Вона особисто та її донька [PERSON] завжди допомагали [PERSON], піклувалися про неї, доглядали її, вели спільне господарство, відносини що між ними склалися були притаманні сімейним. У 1986 році [PERSON] одружилася та разом зі своїм чоловіком переїхала проживати до іншого місця, а свою квартиру № 4 залишила їй та її доньці, [PERSON], та сказала, що цю квартиру залишає їм у власності аби вони проживали в ній та користувалися нею. З того моменту, вони проживають у цій квартирі. Після того як [PERSON] одружилася вона проживає там разом зі своїм чоловіком та трьома дітьми, доглядає за квартирою, робить ремонти та оплачує усі комунальні платежі. Раніше квартира належала [PERSON] а [PERSON] є його племінницею та квартира залишилася їй у спадщину, оскільки [PERSON] не мав дітей та рідних. Представник Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути дану справу без його участі у звязку із виробничою завантаженістю. Допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у квартирі № 2 у б. № 22 по вул. Тісній у м. Дніпропетровську та є сусідкою сторін по справі. У квартирі № 4 проживала [PERSON] Вона була літньою жінкою та інвалідом, а тому їй допомагала мати позивача - [PERSON], та сама позивач [PERSON] Вони проживали разом з [PERSON] піклувалися про неї та допомагали їй, та вели спільне господарство. Проживали як одна родина. У 1986 році [PERSON] переїхала до іншого місця та залишила квартиру № 4 [PERSON] та [PERSON], аби ті в ній проживали та користувалися житлом. Дітей в [PERSON] не було. Позивач з того часу проживає у квартирі № 4, користується нею та підтримує в ній порядок, робить поточні ремонти та оплачує комунальні послуги. Допитаний у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він з самого народження проживає у сусідній квартирі та знайомий із сторонами по справі. Раніше у квартирі № 4 проживала бабуся [PERSON]. Родина позивача доглядала за нею, допомагала їй та піклувалася про неї, вони проживали спільно однією родиною та вели спільне господарство. Пізніше [PERSON] переїхала проживати до іншого місця та залишила квартиру родині позивача, аби вони в ній проживали та користувалися нею. З того моменту позивач проживає там і користується цією квартирою разом зі своєю сімєю. Вислухавши пояснення сторін та допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] народилася 21 травня 1975 року, що підтверджується паспортом громадянина України серії АМ № 281971 (а.с. 7), та свідоцтвом про народження серії V-КИ № 341399, яке видано 21 грудня 1987 року Красногвардійським ЗАГС м. Дніпропетровська (а.с. 55). Згідно довідки № 3706 від 14.05.2012 року виданої УПТСЗН Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради [PERSON] та її родина знаходяться на обліку в управлінні як багатодітна родина (а.с. 13). Судом встановлено та цей факт не оспорюється сторонами, що Позивач перебуває у шлюбі з [PERSON]. Від подружнього життя в них народилося троє дітей. 23 листопада 1996 року народилася [PERSON], що підтверджується копією паспорта серії АО № 077086, який видано 01 лютого 2013 року Красногвардійським РВ ГУ ДМС у Дніпропетровській області (а.с. 9). 12 березня 2001 року народився [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 125585, яке видано 19 червня 2001 року відділом реєстрації актів громадянського стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровська. Батьками у свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 23 березня 2012 року народилася [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-КИ № 372212, яке видано 28 березня 2012 року Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції. Батьками у свідоцтві зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). Згідно довідки про склад сімї № 1767 від 03.05.2012 року виданої на імя [PERSON], за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тісна, б. 22, кв. 3 зареєстровані та проживають [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22). Згідно акту від 28.11.2005 року мешканців будинку № 22 по вул. Тісна у м. Дніпропетровську встановлено, що [PERSON] з 01.12.1986 року по теперішній час проживає за адресою: [INFO], б. 22, кв. 4 (а.с. 14). Згідно акту від 15.12.2014 року мешканців будинку № 22 по вул. Тісна у м. Дніпропетровську встановлено, що родина Позивача [PERSON] разом з дітьми [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 01.12.1986 року по теперішній час проживає за адресою: [INFO], б. 22, кв. 4 (зворотний бік а.с. 14). Таким чином суд вважає встановленим той факт, що на протязі тривалого часу позивач разом зі своєю родиною проживають та користуються житловим приміщенням, а саме квартирою № 4 у б. № 22 по вул. Тісній у м. Дніпропетровську. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року по справі № 204/1670/15-ц, в задоволенні позовної заяви [PERSON] до Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, Дніпропетровської міської ради, [PERSON], [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності за набувальною власністю на 10/100 частин домоволодіння - нерухоме майно-квартиру №4 по вул. Тісна, буд.22 в м. Дніпропетровську відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 10 грудня 2015 року вищевказане рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року залишено без змін. Вказане рішення суду набрало чинності (а.с 18-20). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 15 вересня 2015 року по справі № 204/1670/15-ц встановлено, що домоволодіння № 22 по вул. Тісній в м. Дніпропетровську належить: 2/25 частини [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 18.10.1988 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-4386; 9/100 частин [PERSON] на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20.09.1983 року; 2/25 частини [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 16.04.1980 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-1365 та договору купівлі-продажу від 16.04.1980 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-1363, зареєстровано в Комунальному підприємстві «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та записано в реєстрову книгу № 373 за реєстровим № 104; 4/50 частини [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.03.1980 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-715; 4/50 частини [PERSON] на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 31.01.1979 року; 8/100 частин [PERSON] Степанівні на підставі рішення Красногвардійського районного суду від 17.10.1978 року; 7/100 частин [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.02.1975 року, посвідченого Другою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-7481; 10/100 частин [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.1962 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1427; 8/100 частин [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 27.12.1972 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 2-5217; 13/50 частин [PERSON] на підставі договору дарування від 11.06.2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 3767. Вказані обставини підтверджуються листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 12.08.2015 року за № 9396. Відповідно до ч. 3\~ст. 61 ЦК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці факти. Під час розгляду іншої справи судом встановлено, а отже не підлягає доказуванню при розгляді цієї справи, що спірне домоволодіння № 22 по вул. Тісній в м. Дніпропетровську належить власникам на праві спільної часткової власності, що підтверджуються листом Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 12.08.2015 року за № 9396. Судом встановлено, що право власності на квартиру № 4, розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тісна, б. 22, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 08.05.1962 року, посвідченого Третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою за реєстром № 1-1427 (а.с. 16). [PERSON] помер 07 травня 1978 року, що підтверджується записом акту про смерть № 819 від 08 травня 1978 року (а.с. 21). Після смерті [PERSON] у квартирі, розташованій за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Тісна, б. 22, кв. 4, проживала [PERSON], яка користувалася нею як член сімї власника житла, оскільки доводилася померлому племінницею, що підтверджується показами свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового Кодексу України (надалі ЖК України) члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже судом встановлено, що [PERSON], яка вселилася та проживала у квартиру [INFO] за згодою власника квартири [PERSON], користувалася житловим приміщенням нарівні з власником квартири як член його родини. Доказів того, що під час вселення [PERSON] між нею та [PERSON] було укладено угоду про інший порядок користування квартирою суду не надано. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Відповідно до ч. 3 ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Статтею 64 ЖК України передбачено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Таким чином можна дійти висновку, що за життя [PERSON], як член сімї власника житла [PERSON], вселила у квартиру № 4 по вул. Тісній у м. Дніпропетровську Попову [PERSON] та [PERSON], які проживали у вказаній квартирі разом з нею. Підсумовуючи наведене суд вважає встановленим той факт, що [PERSON] та [PERSON] є членами сімї [PERSON], оскільки вони тривалий час постійно проживали разом з нею та вели спільне господарство, що підтверджується показаннями свідків, наданими у судовому засіданні. Згідно статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог. Як вбачається з позовної заяви позивач просить визнати за нею та за членами її родини: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] право на постійне користування на 10/100 частин домоволодіння по вул. Тісна, буд, 22 в м. Дніпропетровську, при цьому обґрунтовує свої позовні вимоги, посилаючись на норми ст.344 ЦК України. Главою 24 Цивільного кодексу України передбачений перелік підстав для набуття права власності, до яких зокрема відноситься і набувальна давність. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності передбачає, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Статтею 344 ЦК України не передбачено набуття права користування на майно. З огляду на наведене можна дійти висновку, що право користування є складовою частиною змісту права власності, однак оскільки визнання права постійного користування на підставі ст. 344 ЦК України законодавством не передбачено, підстав для задоволення позовних вимог на підставі ст. 344 ЦК України суд не вбачає, оскільки вказаною статтею Цивільного кодексу передбачено набуття виключно права власності, а не права користування. Відповідно до ст. 27 ЦПК України до початку розгляду судом справи по суті позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову. Судом позивачу розяснювалося його право на зміну предмета або підстави позову, однак позивач відповідного клопотання до початку розгляду справи по суті суду не заявив. Оскільки відповідно до приписів ст. 11 ЦПК України суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та самостійно змінити підставу позову, справа розглядалася в межах заявлених позивачем вимог та на підставах, наведених ним в обґрунтування своїх позовних вимог. Згідно ч.1\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до роз'яснень наведених у п.11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року зазначено, що недоведення позову є самостійною підставою для відмови у ньому. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що правовідносини сторін не регулюються\~статтею 344 ЦК України, на яку посилається позивач як на підставу своїх позовних вимог. Враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, вислухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд прийшов до переконання про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи наведене, судові витрати по справі підлягають віднесення на сторону Позивача.\~\~ На підставі ст.ст. 316, 317, 344 ЦК України, 64, 156 ЖК України, та

Outcome: dismissed