Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-03 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідачів про відшкодування збитків та моральної шкоди. Позивач [PERSON] в обґрунтування свого позову посилався на те, що 23.04.2013 між ним та відповідачами [PERSON], [PERSON] від імені та в інтересах яких діяв відповідач [PERSON] було укладено Інвестиційний договір № 23-ЧВ та Інвестиційний договір №23-ПІ. Відповідно до цих договорів, позивач [PERSON] виконав свої зобов'язання перед відповідачами [PERSON] та [PERSON] в повному обсязі відповідно до умов, порядку та строків визначених вказаними договорами. Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] свої зобов'язання за вказаними договорами перед позивачем [PERSON] не виконали, чим завдали йому збитків у сумі 850000 дол. США. Крім цього, позивач [PERSON] в порядку ст. 31 ЦПК України звернувся до суду із уточненою та доповненою позовною заявою, якою просив суд визнати недійсними договори міни земельних ділянок, які були вчинені відповідачем [PERSON] від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] із відповідачем [PERSON] та відшкодувати завдані йому збитки, за рахунок визнання за ним (позивачем [PERSON]) права власності на майно. 01.09.2014 відповідач [PERSON] звернувся до позивача [PERSON] із зустрічними позовними вимогами. У поданому зустрічному позові відповідач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на належні позивачу [PERSON] об'єкти нерухомого майна, що розташовані в Печерському районі м. Києва, в рахунок відшкодування завданих йому збитків за Договором позики від 23.04.2013, який було укладено між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити. Вимоги позову відповідача [PERSON] не визнав та просив суд відмовити у їх задоволенні. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за відсутності та письмові пояснення, що вирішенні спору покладається на розсуд суду. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та письмові пояснення, зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити. Вимоги позову [PERSON] визнав та просив суд задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час, місце судового засідання був належним чином повідомлений, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність відповідача. Суд, оголосивши та дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 23.04.2013 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] від імені та в інтересах якого на підставі довіреності діяв відповідач [PERSON] в простій письмовій формі було укладено Інвестиційний договір №23-ЧВ, який є належним та допустимим письмовим доказом у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України. Відповідно до п. п. 2.1., 2.6. вказаного договору відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед позивачем [PERSON] в строки, на умовах та в порядку визначених вказаним договором організувати зміну цільового призначення земельної, з подальшим проектуванням та спорудженням на ній об'єкту інвестування та передати об'єкт інвестування у власність позивача [PERSON] разом із належною відповідачу [PERSON] на праві приватної власності земельною ділянкою. Крім того, судом було встановлено, що згідно п. п. 2.2. Інвестиційного договору №23-ЧВ від 23.04.2013 року, позивач [PERSON] був зобов'язаний для набуття у свою власність об'єкту інвестування та земельної ділянки в строки, на умовах та в порядку визначених вказаним договором здійснити за власні кошти фінансування: зміни цільового призначення земельної ділянки, проектування та спорудження об'єкту інвестування. Також, судом на підставі Інвестиційного договору №23-ПІ від 23.04.2013 встановлено, що відповідно до п. п. 2.1., 2.6. вказаного договору відповідач [PERSON] від імені та в інтересах якого діяв відповідач [PERSON] взяв на себе зобов'язання перед позивачем [PERSON] в строки, на умовах та в порядку визначених вказаним договором організувати зміну цільового призначення земельної, з подальшим проектуванням та спорудженням на ній об'єкту інвестування та передати об'єкт інвестування у власність позивача [PERSON] разом із належною відповідачу [PERSON] на праві приватної власності земельною ділянкою. У свою чергу, відповідно до п. п. 2.2. Інвестиційного договору № 23-ПІ від 23.04.2013, позивач [PERSON] був зобов'язаний для набуття у свою власність об'єкту інвестування та земельної ділянки в строки, на умовах та в порядку визначених вказаним договором здійснити за власні кошти фінансування: зміни цільового призначення земельної ділянки, проектування та спорудження об'єкту інвестування. Відповідно до ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. На підставі вищевикладених фактичних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, суд приходить до висновку, що у позивача [PERSON], а також у відповідачів [PERSON] та [PERSON] від їх імені та в інтересах яких діяв відповідач [PERSON], на підставі укладених Інвестиційних договорів №23-ЧВ та №23-ПІ від 23.04.2013 року виникли цивільні права та обов'язки, в межах визначених вказаними договорами. Відповідно до ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як вбачається судом із положень п. п. 4.1., 4.2. Інвестиційного договору №23-ЧВ від 23.04.2013 вартість об'єкту інвестування складала 5595100 (п'ять мільйонів п'ятсот дев'яносто п'ять тисяч сто) грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на вказану дату складало 700000 (сімсот тисяч) доларів США, а позивач [PERSON] здійснював фінансування: зміни цільового призначення земельної ділянки, проектування та спорудження об'єкту інвестування у наступному порядку. Грошові кошти в сумі 799300 грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] складало 100000 дол. США позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] в момент підписання вказаного договору; грошові кошти в сумі 2597725 грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на дату укладання вказаного договору складає 325000 доларів США, позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] до 01.08.2013 року; грошові кошти в сумі 2198075 грн., що за домовленістю сторін на дату укладання цього договору складає 275000 дол. США, позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] протягом десяти днів з дати отримання письмового повідомлення відповідача [PERSON] про завершення реалізації другого етапу договору, який було визначеного п. 3.2.2. Інвестиційного договору № 23-ЧВ від 23.04.2013 року. Факт сплати вказаних сум грошових коштів підтверджуються борговими документами відповідача [PERSON] Відповідно до боргових документів відповідача [PERSON] від 23.04.2013 року, 27.05.2013 року, 22.06.2013 року, 31.07.2013 року, які є належними та допустимими письмовими доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України,судом встановлено, що позивач [PERSON] свої зобов'язання за Інвестиційним договором № 23-ЧВ від 23.04.2013 року перед відповідачем [PERSON] виконав належним чином відповідно до умов, строків та порядку визначених п. 4.2. вказаного договору. Судом також встановлено, що відповідно до п. п. 4.1., 4.2. Інвестиційного договору № 23-ПІ від 23.04.2013 року вартість об'єкту інвестування складала 5595100 (п'ять мільйонів п'ятсот дев'яносто п'ять тисяч сто) грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на вказану дату складало 700000 (сімсот тисяч) доларів США, а позивач [PERSON] здійснював фінансування: зміни цільового призначення земельної ділянки, проектування та спорудження об'єкту інвестування у наступному порядку: грошові кошти в сумі 1598600 грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] складало 200000 дол. США позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] в момент підписання вказаного договору; грошові кошти в сумі 1798425 грн., що за домовленістю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] на дату укладання вказаного договору складає 225000 доларів США, позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] до 01.08.2013 року; грошові кошти в сумі 2198075 грн., що за домовленістю сторін на дату укладання цього договору складає 275000 дол. США, позивач [PERSON] сплачував відповідачу [PERSON] протягом десяти днів з дати отримання письмового повідомлення відповідача [PERSON] про завершення реалізації другого етапу договору, який було визначеного п. 3.2.2. Інвестиційного договору №23-ПІ від 23.04.2013 року. Факт сплати вказаних сум грошових коштів підтверджуються борговими документами відповідача [PERSON] Відповідно до боргових документів відповідача [PERSON] від 23.04.2013 року, 16.05.2013 року, 08.07.2013 року, які є належними та допустимими письмовими доказами у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, судом встановлено, що позивач [PERSON] свої зобов'язання за Інвестиційним договором №23-ПІ від 23.04.2013 року перед відповідачем [PERSON] виконав належним чином відповідно до умов, строків та порядку визначених п. 4.2. вказаного договору. Положеннями ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 510 ЦК України, якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 538 ЦК України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок. На підставі вищевикладених фактичних обставин, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] свої зобов'язання за Інвестиційним договором №23-ЧВ від 23.04.2013 року та Інвестиційним договором №23-ПІ від 23.04.2013 року перед відповідачами [PERSON] та [PERSON] виконував належним чином, а тому у відповідачів були відсутні правові підстави для зупинення або відмови від виконання своїх обов'язків за вказаними договорами. Також, як вбачається судом із п. 2.5. Інвестиційного договору №23-ЧВ від 23.04.2013 року та п. 2.5. Інвестиційного договору №23-ПІ від 23.04.2013 року, відповідачі [PERSON] та [PERSON] взяли на себе зобов'язання не розпоряджатися майновими правами на об'єкти інвестування та належними їм земельними ділянками без наявності попередньої письмової згоди на це позивача [PERSON], за виключенням випадків коли розпорядження вказаним майном пов'язано із виконанням умов зазначених договорів. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 14 ЦК України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї. Відповідно до ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 202 ЦК України двосторонніми правочинами є договори. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається судом із матеріалів справи відповідачі [PERSON] та [PERSON] не заявляли жодних позовних вимог до позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], який діяв від їх імені та в їх інтересах з приводу укладених Інвестиційного договору № 23-ЧВ від 23.04.2013 року та Інвестиційного договору № 23-ПІ від 23.04.2013 року, які б вказували на те, що вказані договори були укладені поза волею відповідачів [PERSON] та [PERSON] За таких фактичних обставин та правових підстав суд приходить до висновку, що підписання позивачем [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON] в особі відповідача [PERSON] вказаних інвестиційних договорів, відповідачі [PERSON] та [PERSON] шляхом вільного волевиявлення прийняли рішення про розпорядження належними їм на праві власності майном відповідно до умов визначених п. 2.5. Інвестиційного договору № 23-ЧВ від 23.04.2013 року та п. 2.5. Інвестиційного договору № 23-ПІ від 23.04.2013 року, що передбачало отримання письмової згоди позивача [PERSON] на розпорядження ним. Як встановлено судом відповідно до наявних у справі належних та допустимих письмових доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України відповідач [PERSON] діючи всупереч волі відповідачів [PERSON] та [PERSON], яка була виражена в Інвестиційному договорі № 23-ЧВ від 23.04.2013 року та Інвестиційному договорі №23-ПІ від 23.04.2013 року, за відсутності письмової згоди позивача [PERSON] на розпорядження майном відповідачів та за зловмисною домовленістю із відповідачем [PERSON] вчинив 24.04.2013 року від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] із відповідачем [PERSON] Договір міни земельних ділянок за реєстровим № 888 та Договір міни земельних ділянок за реєстровим № 889, за яким здійснив в інтересах та на користь відповідача [PERSON] неправомірне відчуження належного відповідачам [PERSON] та [PERSON] майна. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Згідно ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір міни земельних ділянок від 24.04.2013 року за реєстровим №888 та Договір міни земельних ділянок від 24.04.2013 року за реєстровим №889, укладені відповідачем [PERSON] від імені відповідачів [PERSON] та [PERSON] з відповідачем [PERSON] є недійсними, оскільки були вчиненні внаслідок зловмисної домовленості між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Крім цього, як вбачається судом із належних та допустимих письмових доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України наявних в матеріалах справи, відповідачі [PERSON] та [PERSON] своїх зобов'язань за інвестиційними Інвестиційним договором № 23-ЧВ від 23.04.2013 року та Інвестиційним договором № 23-ПІ від 23.04.2013 року, перед Позивачем не виконали, а позивачу [PERSON] за вказаними договорами внаслідок неправомірних умисних дій відповідачів було завдано матеріальної шкоди у розмірі 850000 дол. США. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. 01.09.2014, з врахуванням вищевикладених обставин цієї справи, позивач [PERSON] звернувся до суду із уточненою та доповненою заявою, в якій просить суд, на підставі п. 5.8.Інвестиційного договору №23-ЧВ від 23.04.2013 року та п. 5.8. Інвестиційного договору №23-ПІ від 23.04.2013 року задовольнити його позовні вимоги шляхом визнання за ним (позивачем [PERSON]) права власності на майно. Враховуючи вищевикладене, відшкодування позивачу [PERSON] завданих збитків за Інвестиційним договором № 23-ЧВ від 23.04.2013 року та Інвестиційним договором №23-ПІ від 23.04.2013 року у сумі 850000 дол. США підлягає задоволенню у спосіб визнання за позивачем [PERSON] права власності на майно. Крім цього, як встановлено судом із матеріалів справи, у зустрічному позові відповідач [PERSON] просить суд визнати за відповідачем [PERSON] право власності на об'єкти нерухомого майна, які належать позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS], як відшкодування завданих відповідачу [PERSON] збитків у розмірі 850000 дол. США, внаслідок невиконання позивачем [PERSON] своїх зобов'язань за Договором позики від 23.04.2013 року, який було укладено між ними. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази суду до або під час попереднього судового засідання у справі, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті. Докази, подані з порушенням вимог, встановлених частиною першою цієї статті, не приймаються, якщо сторона не доведе, що докази подано несвоєчасно з поважних причин. Як вбачається судом із матеріалів справи відповідачем [PERSON] не надано до суду жодних доказів, які б вказували на укладання між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] Договору позики від 23.03.2013 та завдання відповідачу [PERSON] збитків у зв'язку із невиконанням позивачем [PERSON] своїх зобов'язань за вказаним договором. З огляду на наведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги відповідача [PERSON] за зустрічним позовом про відшкодування збитків та визнання права власності є необґрунтованими, а тому не підлягають задоволенню. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають присудженню понесені та документально підтверджені судові витрати позивача у сумі 3654,00 грн. На підставі ст.ст. 3, 4, 10, 11, 31, 37, 60, 61, 88, 169, 174, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved