Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із первісним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя та 8 травня 2018 року, уточнивши позовні вимоги остаточно, просила визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, виділивши їй у власність будівлю корівника під літ. «З», загальною площею 1821,2 кв.м., розташовану по [ADDRESS] ; виділити відповідачу [PERSON] будівлі укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16), загальною площею 1006,9 кв.м., ветпункт під літ. «Д», загальною площею 108,9 кв.м., розташовані по [ADDRESS] (Т.2 а.с. 101). В обґрунтування позову [PERSON] зазначила, що перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 28 лютого 1987 року. Шлюб між сторонами розірвано 21 березня 2013 року. У період шлюбу подружжя набуло у власність спірне майно, яке хоча і зареєстроване на ім`я [PERSON] , проте підлягає поділу в рівних частках. Крім того, у період шлюбу сторони набули у власність нежитлову будівлю КЗС-10, площею 13,9 кв.м. та земельну ділянку площею 0,0883 га, розташовану по [ADDRESS] , які [PERSON] відчужив за договором купівлі-продажу від 4 липня 2016 року за ціною 14 835 грн., а тому вартість такого майна, яке вибуло зі спільної власності подружжя, має бути врахована судом при поділі майна подружжя. У січні 2017 року [PERSON] подав заперечення на позов, у яких просив відмовити у задоволенні первісного позову, посилаючись на те, що [PERSON] просить поділити спільне сумісне майно подружжя, нежитлові будівлі [ADDRESS] , однак позивач вказує не все майно, яке належить подружжю на справі спільної сумісною власності, оскільки до такого майна належить також домоволодіння по [ADDRESS] , яке [PERSON] відчужив за договором дарування від 13 червня 2015 року спільним дітям [PERSON] та [PERSON] (Т.1 а.с. 200). У березні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, у якому просить визнати майно спільною сумісною власністю подружжя, виділивши [PERSON] будівлю корівника під літ. «З», загальною площею 1821,2 кв.м., будівлі укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16), загальною площею 1006,9 кв.м., ветпункт під літ. «Д», загальною площею 108,9 кв.м., розташовані по [ADDRESS] ; виділити [PERSON] будівлю КЗС-10, загальною площею 13,9 кв.м. по [ADDRESS] ; домоволодіння по [ADDRESS] , до якого входить будинок, гаражі та магазин (Т.1 а.с. 211). В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначив, що перебував із [PERSON] у зареєстрованому шлюбу з 28 лютого 1987 року, який розірвано 21 березня 2013 року. В період шлюбу сторони набули у власність спірне майно, яке підлягає поділу. У серпні 2017 року [PERSON] подала заперечення на зустрічний позов, у яких просить відмовити в задоволенні зустрічного позову, посилаючись на те, що домоволодіння по [ADDRESS] , а також будівля КСЗ-10 по [ADDRESS] дійсно були набуті у період шлюбу, належали до об`єктів права спільної сумісної власності, однак вибули із володіння подружжя уже після розірвання шлюбу за спільною згодою. Так 13 червня [PERSON] подарував вищезазначене домоволодіння по [ADDRESS] спільним дітям [PERSON] та [PERSON] , а 4 липня 2016 року [PERSON] за договором купівлі-продажу продав [PERSON] будівлю КСЗ-10 по [ADDRESS] . Указані правочини були здійснені за згодою [PERSON] , ніким не оспорювались, в судовому порядку недійсними не визнавались та є чинними, а тому зазначене майно правомірно вибуло з власності подружжя та не належить до спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу (Т.2 а.с. 2). В судовому засіданні представник позивача за первісним позовом просив задовольнити первісний позов та відмовити у зустрічному позові, з підстав викладених у позовній заяві та запереченнях на зустрічний позов. Представник позивача за зустрічним позовом в судовому засіданні просив задовольнити зустрічний позов та відмовити у первісному позові, з підстав викладених у зустрічній позовній заяві та запереченнях на первісний позов. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши доводи сторін, викладені в заявах по суті, письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позов підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбу з 28 лютого 1987 року, який розірвано 21 березня 2013 року (Т.1 а.с. 9, 10). Мають спільних дітей: [PERSON] та [PERSON] . В період шлюбу сторони набули у власність наступне нерухоме майно: - будівлю корівника під літ. «З», загальною площею 1821,2 кв.м., будівлі укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16), загальною площею 1006,9 кв.м., ветпункт під літ. «Д», загальною площею 108,9 кв.м., будівлю КЗС-10, загальною площею 13,9 кв.м., земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0883 га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0098) та земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,8968га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0099), розташовані по [ADDRESS] (Т.1 а.с. 11, 13, 15, 17, 111, 113); - домоволодіння по [ADDRESS] , до якого входить будинок, гаражі та магазин (Т. 1 а.с. 217). У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи зазначені положення Закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу між сторонами в рівних частках наступного майна: будівлі корівника під літ. «З», загальною площею 1821,2 кв.м., будівлі укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16), загальною площею 1006,9 кв.м., ветпункту під літ. «Д», загальною площею 108,9 кв.м., розташовані по [ADDRESS] . Вирішуючи питання про поділ між сторонами спільного сумісного майна подружжя, суд виходить із вартості вказаного майна, встановленого висновком судової будівельно-технічної експертизи від 28 червня 2019 року, згідно якої вартість майна становить: будівлі укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16) - 99 411 грн.; будівля корівника під літ. «З» - 300 006 грн.; ветпункт під літ. «Д» - 15 511 грн.; земельна ділянка, площею 0,0883 га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0098) - 19 983 грн.; земельна ділянка, площею 0,8968га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0099) - 178 208 грн. (Т.2 а.с. 270). Позовні вимоги про визнання спільним майном та поділ земельних ділянок, площею 0,0883 га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0098) та площею 0,8968 га (кадастровий номер: 1824083700:02:004:0099) - ні у первісному, ні у зустрічному позові сторони не заявляли, тому, виходячи з принципу диспозитивності, суд не приймає рішення щодо зазначеного майна. Таким чином, враховуючи вартість спірного сумісного майна подружжя, суд вважає за необхідне здійснити поділ спільного майна подружжя виходячи з позиції рівності часток сторін, виділивши [PERSON] : 62% корівника - літера «З» загальною площею 1 821,2 кв.м., яка розташована на земельній ділянці площею 0,05810 га, кадастровий номер 1824083700:02:004:0093 вартістю 478 214 грн. в цілому, тобто на 296 492,68 грн.; виділити [PERSON] : 38% корівника - літера «З» загальною площею 1 821,2 кв.м., яка розташована на земельній ділянці площею 0,05810 га, кадастровий номер 1824083700:02:004:0093 вартістю 478 214 грн. в цілому, тобто на 181 721,32 грн.; будівлю укриття для зберігання грубих кормів (приміщення 4-16) загальною площею 1006,9 кв.м. вартістю 99 411 грн., ветпункт під літ. «Д», загальною площею 108,9 кв.м. вартістю 15 511 грн. Щодо позовних вимог про визнання права спільної сумісної власності подружжя та поділу між сторонами будівлі КЗС-10, загальною площею 13,9 кв.м. по [ADDRESS] та домоволодіння по [ADDRESS] , суд приходить до висновку про відмову в задоволенні таких позовних вимог, виходячи з наступного. За змістом ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Згідно ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до ст. 67 СК України дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Відповідно до п. 22, абз. 2 п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 № 11 у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як встановлено судом будівля КЗС-10, загальною площею 13,9 кв.м. по [ADDRESS] та домоволодіння по [ADDRESS] були набуті [PERSON] у період шлюбу, а тому належали до об`єктів спільної сумісної власності подружжя (Т. 1 а.с. 15, 217). Однак, після розірвання шлюбу, відповідно до договору купівлі-продажу від 4 липня 2016 року [PERSON] продав своїй колишній дружині [PERSON] будівлю КЗС-10, загальною площею 13,9 кв.м. та земельну ділянку по [ADDRESS] за ціною 14 835 грн. (Т. 2 а.с. 7). Також, згідно договору дарування від 13 червня 2015 року [PERSON] подарував домоволодіння по [ADDRESS] спільним з [PERSON] дітям - [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. Згідно п. 4 зазначеного договору згода колишньої дружини дарувальника [PERSON] на дарування вищевказаного житлового будинку отримана у встановленому законом порядку, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою-згодою від 13 червня 2015 року (Т.2 а.с. 3). Отже, за згодою другого з подружжя та відповідно до вимог ст.ст. 64, 75, 76 СК України зазначене спірне майно вибуло із спільної сумісної власності подружжя, належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , вказані правочини в судовому порядку не оспорювались, не визнавались недійсними, є чинними, а тому суд приходить до висновку, що станом на день розгляду справи зазначене нерухоме майно не є спільним майном подружжя, а тому не підлягає поділу між сторонами у справі. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів та відмови в задоволенні позовних вимог в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя та поділу будівлі КЗС-10 по [ADDRESS] та домоволодіння по [ADDRESS] . Внесені на депозитний рахунок ТУ ДСА в Житомирській області згідно квитанції від 11.02.2020 року грошові кошти у розмірі 14 198 грн. підлягають поверненню [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому підлягають стягненню з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом витрати за проведення експертного дослідження, витрати по сплаті судового збору компенсуються між сторонами шляхом взаємного зарахування.

Outcome: partial