Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, згодом змінивши предмет позову, просив суд: - визнати його особистою приватною власністю машино-місце: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350, - визнати його особистою приватною власністю трьохкімнатну квартиру будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, в будинку під [ADDRESS] та встановити порядок виконання рішення вказавши, що воно є підставою для державної реєстрації Управлінням державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради права власності за позивачем на машино-місця: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350 та трьохкімнатної квартири будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, в будинку під [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі 04.07.2014 року між відповідачем та СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/119-Б, предметом якого є приймання участі пайовика в будівництві будинку в [ADDRESS] та після введення його в експлуатацію отримання закріпленого за ним машино-місця, будівельний номер 2/119-Б, у [ADDRESS], відмітка: 8.350, за умови виконання пайовиком зобов'язань за цим договором та трьохкімнатної квартири, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, у будинку під [ADDRESS] за договором № 4/57 від 20.05.2015 року. На виконання умов договорів, відповідачем були внесені на рахунок СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» за договором № 2/119-Б від 04.07.2014 року 200 000,00 грн., та за договором № 4/57 від 20.05.2015 року 1 839 207 грн., однак, джерелом походження грошових коштів, які були внесені за договорами асоційованого членства /інвестиційними договорами/ [PERSON], є заробітна плата позивача, отримана ним в результаті роботи моряком за контрактами. Представник позивача - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача - [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Представник третьої особи без самостійних вимог СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» до судового засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали цивільної справи, надані докази, заслухавши пояснення представників сторін, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права, свободи та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 27.08.2011 року між сторонами укладено шлюб, зареєстрований другим Приморським відділом державної реєстрації актів цивільного стану ОМУЮ, актовий запис № 293. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2016 року шлюб між сторонами розірвано. 04.07.2014 року під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі між [PERSON] та СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 2/119-Б, предметом якого є приймання участі пайовика в реалізації уставних задач Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї долі в Товариство, з метою здійснення останнім будівництва будинку по [ADDRESS] за рахунок внесеного пайовиком паю, приймання на себе в розмірі цільового внеску частини витрат, пов'язаних з утриманням Товариства та реалізації статутних задач та умов даного договору, у свою чергу Товариство зобов'язується здійснити будівництво будинку та після введення його в експлуатацію, передати пайовику закріплене за ним машино-місце: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350, за умови виконання пайовиком зобов'язань за цим договором. Відповідно до п. 2.1. цього договору пайовик у порядку та на умовах цього договору, зобов'язаний внести долю в розмірі 200000,00 грн. та зобов'язаний отримати машино-місце у власність від Товариства шляхом підписання акту приймання-передачі після введення будинку в експлуатацію (п. 4.1.2 цього договору). 20.05.2015 року, між [PERSON] та СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» укладено договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 4/57, предметом якого є приймання участі пайовика в реалізації уставних задач Товариства шляхом внесення в повному обсязі своєї долі в Товариство, з метою здійснення останнім будівництва будинку за рахунок внесеного пайовиком паю, приймання на себе в розмірі цільового внеску частини витрат, пов'язаних з утриманням товариства та реалізації статутних задач та умов даного договору, у свою чергу, Товариство зобов'язується здійснити будівництво будинку та після введення його в експлуатацію, передати пайовику трьохкімнатну квартиру, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 десятому поверсі, у будинку під [ADDRESS]. Відповідно до п. 2.1. цього договору, пайовик у порядку та на умовах цього договору, зобов'язаний внести долю в розмірі 1 839 207, 00 грн., та відповідно до п. 4.1.2 цього договору, після введення будинку в експлуатацію пайовик зобов'язаний отримати вказану квартиру у власність від Товариства шляхом підписання акту приймання-передачі. Враховуючи постійне перебування позивача в рейсах, 09.02.2012 року з метою реалізації придбання майна, а саме: квартири та машино-місця в будинку по [ADDRESS] позивачем було видано на ім'я відповідача генеральну довіреність на розпорядження всім його майном для оформлення договорів пайової участі та сплату пайових внесків за договорами та ведення всіх його справ, терміном на три роки. Відповідачем на рахунок СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» за договором № 2/119 -Б від 04.07.2014 року внесено суму 200 000, 00 грн., за договором № 4/57 від 20.05.2015 року внесено суму в розмірі 1 839 207, 00 грн., що підтверджується квитанціями до прибуткових касових ордерів №, № 858, 933, 944, 939, 929, 907, 894, 900,889, 877, 873, 867, 1153. Як встановлено судом, відповідачем здійснювались всі юридичні дії з СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» на підставі генеральної довіреності, щодо укладання зазначених договорів та сплата пайових внесків за цими договорами, виданої на її ім'я позивачем, майнові права на вказані об'єкти оформлені на ім'я [PERSON] Разом з цим, офіційне походження вказаних грошових коштів підтверджується довідкою ПП «Альфа-Навігейшн» № 1443/2016 від 07.03.2016 року, у якій зазначено в який період часу та за якими контрактами працював позивач та підтверджує доводи позивача стосовно його неможливості самостійно сплачувати пайові внески за вказаними інвестиційними договорами. Крім того, матеріали справи містять копії контрактів, які, також, підтверджують перебування позивача в рейсах під час здійснення відповідачем внесення пайових внесків за договорами. Випискою АБ «Південний» по рахунку приватного клієнта [PERSON] № 453969-2017/0926 від 26.09.2017 року підтверджується рух грошових коштів у період часу внесення пайових внесків на виконання умов вказаних договорів інвестування. Офіційне походження грошових коштів, які належать позивачу, але які були зняті відповідачем, як дружиною, на підставі генеральної довіреності та внесені на рахунок СТ «ЖБУ «Будова-Жилбуд» підтверджуються заявами до АТ «УкрСиббанк», АБ «Південний» на видачу готівки № № 16, 124, 91, 59, 97, 21, 43, 147, 95, 101, 26, 14, 110, 110, 97, 52, 26, 37, 48, 79, 85, 65, 90, 22, 122, 67, 84, 1154045, 1324104, 1495632, 1899150, 2468100, 614203, 1030198, 1222265, 1617760, 1075399, 1330464, 1507917, 1680575, 2092139, 2312164, 1203, 1731. На виконання ухвали Приморського районного суду м. Одеси від 10.01.2017 року надійшла відповідь від АТ «УкрСиббанк» № 76-16/1 від 19.01.2017 року, відповідно до якої, на рахунок [PERSON] [NUMBER] за період з 10.09.2014 року по 11.10.2016 року надійшло 35 000,00 доларів США від компанії Wallem GMBH, що підтверджує доводи представника позивача щодо походження грошових коштів саме від роботи та доходу позивача. Відповідно до звіту бухгалтера економіста [PERSON], наданого представником позивача в якості доказу, який має значення для справи, за період з вересня 2011 року по червень 2015 року відповідачем було знято з рахунків позивача 164 818, 18 доларів США та від компанії Wallem GMBH на її рахунок було перераховано 38 790,00 доларів США. Відповідно до звіту бухгалтера економіста [PERSON], наданого представником позивача, який проводився на підставі виписки по рахунку АБ «Південний» [NUMBER], доходи [PERSON] за період з серпня 2011 року по червень 2015 року складали 209 062, 92 доларів США. У той же час, згідно виписок з місця роботи про доходи та виписки банку за період з лютого 2013 року по червень 2015 року, доход [PERSON] становить 70 539, 36 грн. З довідки АБ «Південний» від 13.12.2017 року № 49-65946 БТ вбачається, що за період часу з березня 2009 року по вересень 2015 року до поточного рахунку позивача були видані додаткові картки на ім'я [PERSON], що також підтверджує доводи сторони позивача щодо можливості вільного доступу до рахунків та грошових коштів [PERSON] Суд критично ставиться до доводів представника відповідача щодо постійного працевлаштування в ПрАТ «ІСРЗ» та отримання заробітної плати [PERSON] за 2013 - 2015 роки в розмірі 59102, 55 грн., оскільки зазначене не підтверджує її фінансову участь у придбанні спірного майна. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя встановлено та не потребує доказування, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, що виписки з поточних рахунків та трудова книжка [PERSON] не підтверджує фінансової участі у придбанні спірного майна. 21.04.2016 року Головним інспектором будівельного нагляду відділу методології та нагляду за здійсненням декларативних процедур Департаменту дозвільних процедур [PERSON] видано Сертифікат [NUMBER], яким Державна архітектурно-будівельна інспекція України засвідчила відповідність закінченого будівництвом об'єкта «Будівництво житлового комплексу з вбудованими приміщеннями громадського призначення в [ADDRESS], проектній документації та підтвердила готовність об'єкта до експлуатації. Сертифікат [NUMBER] від 21.04.2016 року виданий на підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 07.04.2016 року. На виконання умов п. 4.1.2. договорів від 04.07.2014 року та 20.05.2015 року відповідач прийняла у власність за актами приймання-передачі від СТ «ЖБК «Будова-Жилбуд» трьохкімнатну квартиру, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, у будинку під [ADDRESS] та машино-місце: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350. Представник відповідача в судовому засіданні підтвердив, що будинок по [ADDRESS], секція 4 в м. Одесі введено в експлуатацію в 2016 році та відповідач прийняла квартиру, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, у будинку під [ADDRESS] та машино-місце: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350. за актами приймання передачі, але право власності на вказані об'єкти не зареєструвала у Державному реєстрі прав. У судовому засіданні представник відповідача не надав відповідей на питання щодо доходів відповідача, її місця роботи та джерела походження грошових коштів, витрачених нею на інвестування спірних об'єктів нерухомості. Щодо доводів представника відповідача, наведених у відзиві, стосовно витрачених [PERSON] зароблених нею та наявних на момент реєстрації шлюбу з позивачем грошових коштів на придбання квартири по [ADDRESS] суд не приймає їх до уваги, оскільки рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 08.09.2017 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 13.12.2017 року квартиру [ADDRESS] визнано об'єктом особистої приватної власності [PERSON], а відтак встановлено обставини стосовно придбання вказаного об'єкту нерухомості за особисті грошові кошти позивача. Отже, фактично [PERSON] є інвестором та власником трьохкімнатної квартири, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, у будинку під [ADDRESS] та машино-місця: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350, та зважаючи на те, що відповідач навмисно не реєструє за собою право власності у встановленому Законом порядку в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, у позивача не має іншого способу захисту своїх прав ніж звернення з позовом про визнання права особистої приватної власності на вказане нерухоме майно, яке підлягає захисту. Відповідно до ст.. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи та на те, що знаходиться в третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте до шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто, речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя, кошти, одержані як відшкодування за втрату, пошкодження речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди, страхової суми, одержані за обов'язком або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У правовій позиції, викладеній Верховним Судом України в постанові від 16.12.2015 року в справі № 6-2641цс15, статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй /йому особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто, статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1. Час набуття майна, 2. Кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним, у разі придбання майна, хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя за особисті кошти якого воно придбано. Статтями 57, 60 СК України встановлені загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності, 2. Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного із них. Відповідно до ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Зазначені норми матеріального права припускають існування факту права спільної сумісної власності подружжя щодо кожної речі, набутої у шлюбі, незалежно від тієї обставини, хто є набувачем за договором, забудовником будівлі та на чиє ім'я було зареєстровано право власності на таку річ. Презумпція права спільної сумісної власності існує доти, доки у суді не доведено інше кимось із подружжя. ВСУ при розгляді справи № 6-2641цс15, справи № 6-801цс16 про поділ майна подружжя, дійшов, також, відповідного висновку, а саме, у черговий раз підтверджено сформовану позицію щодо незастосування презумпції права спільної сумісної власності подружжя на майно, придбане в шлюбі. Тобто, сам по собі факт придбання майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до приписів ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачене прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації ч. 2 цієї статті. (прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів регулюється відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 р. № 461). Відповідно до ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності в набувача за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог статті 328 ЦК України, набуття права власності - це певний юридичний механізм, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на окремі об'єкти. Відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Основною метою статті 1 Протоколу №1 є попередження порушень принципу безперешкодного користуванням своїм майном. Втручання в право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання основних прав людини. В Постанові № 5 Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року в п. 5 вказано, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Трьохкімнатна квартира, будівельний номер 57, загальною площею 91 кв. м., яка знаходиться на 10 поверсі, в будинку під [ADDRESS] та машино-місце: будівельний номер 2/119-Б, в [ADDRESS], відмітка: 8.350 придбані відповідачем, яка діяла на підставі довіреності за особисті грошові кошти позивача, у зв'язку із чим, вказане майно є особистою приватною власністю [PERSON] Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав на нерухоме майно проводиться органом державної реєстрації прав. Відповідно до ст. 8 Закону до повноважень органу державної реєстрації прав належить проведення державної реєстрації прав та їх обтяжень. Згідно зі ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач довів обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, згідно з приписами ст. 12 ЦПК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні в справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить до висновку про задоволння позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ч.1,2,3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved