Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] в м. Ізмаїл Одеської області. З 16.03.2012 р. у даному будинку є зареєстрованим і відповідач. Оскільки відповідач не допомагає по господарству, ображає її, виносить речі з дому, не оплачує комунальні послуги, просить позовні вимоги задовольнити. До розпочатку розгляду справи по суті позивач змінила підстави позову та просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач, починаючи з грудня 2014 року за вказаною адресою не мешкає, у зв'язку із чим втратив право на користування житловою площею (а.с.33). Позивач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує, просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи (а.с.18). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заперечень на позов не надав, тому суд відповідно до ч.1 ст. 224 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Представник Ізмаїльського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області в судове засідання не прибув, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. У відповідності до положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК України визначено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] в м. Ізмаїл Одеської області є [PERSON]. (а.с.3-7). Як вбачається з довідки Ізмаїльського районного відділу ГУ ДМС України № 11398 від 21.08.2015 року [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим в [ADDRESS] з 16.03.2012 року (а.с. 22). Згідно ст. 129 Конституції України, ст. ст. 10, 60 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст.88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved