Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-17 00:00:00

\~ \~ \~ \~У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що з 2011 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.04.2016 року шлюб між ними розірвано. За час шлюбу за кошти, що належали йому особисто була придбана квартира [ADDRESS], проведено її ремонт та оздоблення квартири санітарно-технічними засобами, меблями і побутовою технікою. Вважає, що вищевказана квартира на підставі п.3 ч.1 ст. 57 СК України є його особистою приватною власністю з огляду на нижченаведене. Так, 10 березня 2010 року він уклав зі своє матірю договір дарування грошей з обовязком передати дарунок у майбутньому. За цим договором дарувальник зобовязується передати в майбутньому обдаровуваному безоплатно гроші (дарунок) для придбання ним житла/квартири для особистого придбання меблів, побутової техніки, санітарно-технічного та іншого оздоблення. Розмір дарунка складає 750\~000,00 грн, що визначено у п. 4.2 договору. Після укладення договору дарування він самостійно почав пошук можливих варіантів придбання житла і після обговорення зі своїми батьками на власний розсуд найбільш привабливих варіантів, 25 липня 2012 року він уклав попередній договір купівлі-продажу квартири №22/03. Оскільки пошук житла він здійснював самостійно, тому придбання житла він мав намір здійснити за кошти, що дарувались йому особисто його матірю і відповідно до положень ч. 1 ст. 722 ЦК України право власності на них він набув також особисто, із відповідачем укладення попереднього договору ним не узгоджувались і згоду на укладення від відповідачки він не отримував. Про свої дії та джерела походження коштів він лише інформував відповідача не залучаючи колишню дружину до таких заходів. Пунктом 2.1. попереднього договору було визначено орієнтовну вартість квартири в розмірі 481\~203 грн. Виходячи з фактичного розміру новозбудованої квартири, який на 2-му рівні був більшим за запланований, ним і продавцем відповідно до п.п. 2.4.1., 2.4.3 попереднього договору 6 квітня 2013 року було укладено додаток до попереднього договору купівлі-продажу квартири №22/3, який за його згодою було підписано його матірю про зобовязання сплатити продавцю орієнтовну вартість додаткової площі в розмірі 77\~840 грн, що еквівалентно 9\~598,00 дол. США. Зазначеним додатком було встановлено строк внесення додаткових кошів до 06 червня 2013 року. Зазначені кошти, які він у відповідності п.3.3.2.2. договору дарування прийняв в якості дарунка, були передані продавцю безоплатно його матірю в забезпечення належного виконання зобовязань покупця за попереднім договором купівлі-продажу квартири і стали підставою для оформлення забудовником/ продавцем Свідоцтва про право власності на нерухоме майно на його імя щодо квартири [ADDRESS]. \~ \~ \~ \~Також, крім оплати новозбудованої квартири його мати подарувала йому 268\~797 грн на ремонт квартири та її облаштування, які він витратив саме на ці цілі. Первинні документи, які підтверджують його витрати, збереглись лише на частину майна, а саме на 135\~190, 31 грн. \~ \~ \~ \~Тому просив суд визнати квартиру [ADDRESS] із проведеним в ній ремонтом та оздобленням санітарно-технічними засобами, меблями і побутовою технікою та інше майно, зазначене у додатку №8 до позовної заяви його особистою приватною власністю . \~ \~ \~ \~Не погоджуючись із вимогами [PERSON], відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, яку обґрунтувала тим, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2011 року. Не зважаючи на те, що шлюб між ними був зареєстрований у 2011 році , фактично вони проживали як чоловік та дружина з травня 2007 року. Від подружнього життя сторони мають сина [PERSON], [INFO]. З травня 2007 року по жовтень 2014 року вони постійно проживали у її матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Починаючи з весни 2015 року відносини в сім`ї почали погіршуватися. Часто між нею та відповідачем виникали сварки, з липня 2015 року шлюбні відносини припинилися. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року шлюб між ними було розірвано. За час подружнього життя вони з [PERSON] жили однією сімєю, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, разом виховували дитину. В період шлюбу ними набута у власність трикімнатна квартира загальною площею 100,7 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області, що будувалась за їх спільні сімейні кошти, право власності на яку оформлене на [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серія та номер 16337071, що видане 17.01.2014 року реєстраційною службою Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Вважає вищезазначену квартиру спільною сумісною власністю подружжя на підставі ст.. 60 СК України. Тому просила суд визнати за нею правл власності на ? частину трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 100,7 кв.м., житловою площею 71 кв.м. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник позивача вимоги позовної заяви підтримав у повному обсязі. Просив суд задовольнити первісний позов [PERSON], у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовити. \~ \~ \~ \~У судовому засіданні представник відповідача заперечував проти первісного позову. Просив суд у задоволенні первісного позову відмовити, зустрічний позов задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. При розгляді справи судом встановлено, що 05 ічня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, актовий запис №2. Від спільного проживання сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 квітня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Статтею 57 СК України\~передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до\~ст. 60 СК України\~майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до\~ст. 61 СК України\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України\~визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями\~68,\~69 СК України\~встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ст. 71 СК України\~майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1\~ст. 70 Сімейного Кодексу України\~у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 16 квітня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір 31604/12 на пайову участь у будівництві. У відповідності п. 1.2. предметом договору є пайова участь [PERSON] в будівництві житлового шестиповерхового багатоквартирного будинку №17 по вул. Вишнева у с.Крюківщина Києво-Святошинського району Київської області. Пунктом 2.1. договору визначено, що фінансування пайового будівництва [PERSON] здійснюється внесенням суми, що відповідає повній вартості квартири. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 03.11.2017 року за №102592997 встановлено, що право власності на квартиру зареєстровано на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, серія та номер 16337071, видане 17.01 2014 року Державним реєстратором Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Згідно листа управління з питань надання адміністративних послуг Києво-Святошинської районної державної адміністрації №06-14/1607 від 27.12.2017 року вбачається, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно №16337071 від 17.01.2014 року видавалось [PERSON] на підставі технічного паспорту від 22.10. 2013 року на квартиру №64 у житловому будинку №17 по вул. Вишнева в с.Крюківщина, договору на пайову участь у будівництві за номером 1604/12 від 16.04. 2012 року, акту приймання-передачі квартири згідно договору на пайову участь у будівництві від 23.09.2013 року. Відповідно до п.п. 22-25\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року\~поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими\~статтями 69-72 СК\~та\~ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті\~60,\~69 СК, ч. 3\~ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3\~ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4\~ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Оскільки спірна квартира придбана сторонами за час перебування в зареєстрованому шлюбі, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя. Суд критично оцінює пояснення позивача [PERSON], що в придбання вищевказаного майна були вкладені лише його особисті кошти, так як належних та допустимих доказів цим обставинам суду не подано. За ст.ст.\~717,\~718 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Дарунком можуть бути майнові права, якими дарувальник володіє або які можуть виникнути у нього в майбутньому. Також чинним законодавством встановлена форма договору дарування. Так,\~ст. 719 ЦК України\~передбачено, що договір дарування предметів особистого користування та побутового призначення може бути укладений усно. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Договір дарування майнового права та договір дарування з обов'язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Договір дарування рухомих речей, які мають особливу цінність, укладається у письмовій формі. Передання такої речі за усним договором є правомірним, якщо суд не встановить, що обдаровуваний заволодів нею незаконно. Договір дарування валютних цінностей на суму, яка перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Так, позивач [PERSON] зазначає, що 10 березня 2010 року він уклав зі своє матірю [PERSON] договір дарування грошей з обовязком передати дарунок у майбутньому. За цим договором дарувальник зобовязується передати в майбутньому обдаровуваному безоплатно гроші (дарунок) для придбання ним житла/квартири для особистого придбання меблів, побутової техніки, санітарно-технічного та іншого оздоблення. Розмір дарунка складає 750\~000,00 грн. На підтвердження своїх доводів позивач надав суду письмові виписки з банківських рахунків [PERSON], з яких вбачається джерело походження коштів [PERSON] Дані докази суд до уваги не бере, оскільки договір дарування грошових коштів має бути не лише укладений в письмовій формі, але й підлягає обов'язковому нотаріальному посвідченню, оскільки їх розмір перевищує встановлені законодавчі обмеження. За\~ст. 220 ЦК України\~у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні первісного позову [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON]

Outcome: approved