Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-25 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вознесенської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю. В подальшому надали уточнений позов про визнання\~протиправним та\~часткове скасування\~рішення,\~визнання недійсним\~державного акту\~на право\~приватної власності\~на \~землю в якому вказували, що вони є співвласниками житлового будинку №3-а по пров. Кузнечному в м. Вознесенську, зокрема [PERSON] належить 30/100 часток будинку, набутих на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року, реєстр. №2-2024, а [PERSON] 27/100 часток будинку, набутих на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 05 червня 2002 року, реєстр. №1249. Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0430 га., переданій для його обслуговування попереднім співвласникам вказаного майна [PERSON] (яка 29 квітня 1996 року померла), [PERSON] та [PERSON] (яка 09 листопада 2006 року померла) на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів від 28 грудня 1993 року, №301. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю від 08 лютого 1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3622. З метою оформлення продажу своєї частки будинку [PERSON] [PERSON] звернулася до приватного нотаріуса, однак зясувалося, що земельна ділянка передана у власність з істотними порушеннями, що створює позивачам перешкоди в розпорядженні своїм майном (будинком), а саме: -без визначення часток кожного зі співвласників ділянки; -без встановлення кола осіб, які мали право на ділянку (не зясовано інформацію щодо наявності та кола спадкоємців після смерті [PERSON], який був одним зі співвласників будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка); -за відсутності технічної документації; -за відсутності в державному акті інформації, кому зі співвласників він виданий. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON], [PERSON] просили про визнання протиправним та часткове скасування оскаржуваного рішення №301 від 28 грудня 1993 року (в частині передачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 430 кв.м., розташованої по провул. Кузнечному, 3-а в м. Вознесенську Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку), а також про визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю від 08 лютого 1994 року №3622. В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON] не зявилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, уточнені позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Представник відповідача Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, питання щодо задоволення позову залишив на розсуд суду. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, судом належним чином про час та місце розгляду справи повідомлена, причину неявки суду не повідомила. Оскільки матеріали містять всі необхідні відомості про обставини справи, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі учасників справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що позивачі є співвласниками житлового будинку №3-а по пров. Кузнечному в м. Вознесенську, зокрема [PERSON] належить 30/100 часток будинку, набутих на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 листопада 1996 року, реєстр. №2-2024, а [PERSON] 27/100 часток будинку, набутих на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 05 червня 2002 року, реєстр. №1249. Будинок розміщений на земельній ділянці площею 0,0430 га., переданій для його обслуговування попереднім співвласникам вказаного майна [PERSON] (яка 29 квітня 1996 року померла), [PERSON] та [PERSON] (яка 09 листопада 2006 року померла) на підставі рішення виконкому Вознесенської міської ради народних депутатів від 28 грудня 1993 року, №301. Право власності на земельну ділянку посвідчено державним актом на право приватної власності на землю від 08 лютого 1994 року, зареєстрованим в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3622. Аналізуючи вимоги позивачів, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 5, 11, 18 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України «Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування»). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва та обслуговування індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Право власності або право постійного користування землею посвідчувалося державними актами, які видавалися і реєструвалися сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджувалися Верховною Радою України (ч. 2 ст. 17, ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди)», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року N 28) (далі - Інструкція). Складання державних актів, що посвідчують право власності на землю або право постійного користування землею, повязане з обовязковою розробкою та затвердженням технічної документації (ст.ст. 99-102 ЗК України 1990 року, п.п. 1.9, 1.10 Інструкції). Зі змісту вищевказаних положень закону слідує, що земельна ділянка для обслуговування житлового будинку під уже збудоване нерухоме майно могла бути передана власнику будинку, а якщо будинок належав на праві спільної власності усім співвласникам будинку. Передача у власність земельної ділянки оформлялася рішенням сільської, селищної чи міської ради народних депутатів, на території якої була розташована ділянка, на підставі якого, після розроблення та затвердження технічної документації, видавався правовстановлюючий документ - державний акт на право приватної власності на землю. Проте земельна ділянка передана у власність з порушеннями, а саме передача ділянки відбулася без встановлення кола осіб, які мали на неї право (не зясовано інформацію щодо наявності та кола спадкоємців після смерті [PERSON], який був одним зі співвласників будинку, для обслуговування якого надавалася земельна ділянка). Доводи щодо передачі ділянки у власність без виготовлення документації з землеустрою не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Також суд не приймає до уваги решта доводи позивачів, а саме щодо: - не визначення під час передачі ділянки у власність часток кожного зі співвласників ділянки, оскільки на час передачі ділянки у власність закон не містив таких вимог; - не зазначення в правовстановлюючому документі інформації, кому зі співвласників він виданий, оскільки відсутність вказаної інформації не може вплинути на його чинність. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, повязані з реалізацією певних субєктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і субєкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державного акту (які порушують права позивачів) органом місцевого самоврядування. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає визнанню протиправним та частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] земельної ділянки площею 430 кв.м., розташованої по провул. Кузнечному, 3-а в м. Вознесенську Миколаївської області, призначеної для обслуговування житлового будинку. За встановлених обставин державний акт також не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним.

Outcome: approved