Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-14 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], придбану за договором купівлі-продажу від 12.10.2000 року, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №3-1300 та зареєстрованим в Дніпропетровському бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі 349п, реєстровий №85-171. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що 15 листопада 1980 року між ним та відповідачем було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного народного суду м.Дніпропетровська від 09.07.1987 року. 12.10.2000 року позивач за власні кошти у сумі 21410,00 грн. за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS], та вважав, що він одноособово набув право власності на вказану квартиру. Вирішивши продати спірну квартиру, останній звернувся до нотаріуса та зясував, що для оформлення договору купівлі-продажу йому необхідна нотаріально посвідчена згода відповідача [PERSON], яка будь-яких коштів для придбання квартири не надавала, у звязку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судове засідання представник позивача не зявився, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та не заперечував проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У звязку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у звязку з наступним. Відповідно до ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Встановлено, що 15 листопада 1980 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який було розірвано рішенням Бабушкінського районного народного суду м.Дніпропетровська від 09.07.1987 року (а.с.5,6). 12 жовтня 2000 року позивач за власні кошти у сумі 21410,00 грн. за договором купівлі-продажу придбав квартиру [ADDRESS] (а.с.7,8-12). Враховуючи, що спірна квартира [ADDRESS], нажита [PERSON] під час роздільного проживання після припинення шлюбу з [PERSON], остання є власністю позивача. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довів за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини придбання квартири [ADDRESS] за власні кошти та під час роздільного проживання після припинення шлюбу з [PERSON], а тому, позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 3654 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved