Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернулась до суду із позовом до [PERSON], в якому, уточнивши позовні вимоги, просила встановити факт проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19.09.07 року по 01.06.12 року, визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS], стягнути з відповідача ? коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Приватбанк» у сумі 3 107,53 грн., ? коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн. Позов обґрунтовувала тим, що з січня 2007 року позивач була знайома з відповідачем, у них склались гарні стосунки і вони з вересня 2007 року почали проживати разом. З того часу вони проживали однією сім`єю, вели спільне господарство і мали спільний бюджет. 01.06.12 року між сторонами було укладено шлюб. В обґрунтування необхідності встановлення факту, посилалась на необхідність у подальшому поділу спільного майна подружжя. Зазначала, що сторони перебували у шлюбі з 01.06.12 року по 27.01.15 року, за час перебування в якому подружжя придбало квартиру за адресою: [ADDRESS], відповідно договору купівлі-продажу від 09.11.12 року. Крім того, подружжя мало кошти на депозитних рахунках, відкритих на ім'я [PERSON], а саме, у ПАТ «Приватбанк» та ПАТ «Імексбанк». Оскільки досягти згоди щодо поділу вказаного майна не вдалося, позивач просить позов задовольнити. [PERSON] звернувся до суду з зустрічною позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] ? коштів по депозитному вкладу у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн., який був відкритий на її ім'я у ПАТ «Імексбанк». У судовому засіданні представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечував. [PERSON] з представником у судовому засіданні підтримав зустрічну позовну заяву, просив її задовольнити, проти первісного позову заперечував, зазначав, що квартиру придбано за його особисті кошти. Вислухавши пояснення учасників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, зустрічний позов - задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.06.12 року по 27.01.15 року. За час перебування в шлюбі сторони мали депозитні вклади, а саме - у ПАТ «Приватбанк» у сумі 3 107,53 грн., у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн., які були відкриті на ім'я [PERSON] та у ПАТ «Імексбанк» у сумі 100 000 грн., який був відкритий на ім'я [PERSON]. (а.с. 94-95) Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 3 статті 368 ЦК України). Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 вартість майна, що підлягає поділу визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Судом встановлено, що домовленості чи шлюбного договору у сторін немає. Оскільки вказані вклади робились сторонами в період шлюбу, вони є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, зустрічні позовні вимоги та первісні в частині визнання спірних банківських вкладів спільною сумісною власністю подружжя та визнання за сторонами права власності по 1/2 частині шляхом стягнення відповідної частини на користь одного з подружжя, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19.09.07 року по 01.06.12 року та визнання за нею права власності на ? частину квартири [ADDRESS] судом встановлено наступне. За час перебування сторін у шлюбі, а саме, 09.11.12 року [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. З нотаріально завіреної заяви [PERSON] від 09.11.12 року вбачається, що остання була обізнана про купівлю її чоловіком спірної квартири та визнала, що придбання квартири здійснено за його особисті кошти, квартира набувається у його особисту приватну власність. Згідно п.3 ч.1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Виходячи з наведеного суд приходить до висновку, що вказана квартира не є об'єктом спільної власності подружжя, а позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Суд критично ставиться до пояснень [PERSON], що вказана заява підписана нею під примусом, оскільки жодних допустимих та належних доказів на підтвердження таких обставин не наведено та матеріали справи не містять. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] про надання ними коштів на купівлю спірної квартири судом оцінюються критично, оскільки вони являються близькими родичами, а надані ними в судовому засіданні покази достовірно не підтвердили обставини купівлі зазначеної квартири. Крім того, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в частині про встановлення факту проживання з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 19.09.07 року по 01.06.12 року, виходячи з наступного. Статтею 256 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Відповідно до ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї Постанови від 21.12.07 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що перебуває з [PERSON] у дружніх стосунках з 2008 року, зі слів якої їй було відомо, що сторони проживали разом з 2007 року, разом відпочивали, за період з 2008-2012 рік три рази була в них дома у кв. [ADDRESS]. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що з 2003 року працювала разом з [PERSON], зі слів якої їй було відомо, що сторони розпочали жити разом у 2007 році, кілька разів бачила [PERSON], за період з 2008-2009 рік один раз була у них вдома. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], показала, що зі слів доньки їй було відомо про її знайомство з [PERSON] у січні 2007 року, з вересня 2007 року почали проживати разом. Зазначала, що раз на місяць бувала у квартирі [ADDRESS], речі доньки знаходилися там, сторони вели спільний побут, разом відпочивали. Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що знайомий з [PERSON] з 2002 року, який у 2007 році познайомив його з [PERSON] Зазначав, що у 2009 році допомагав робити ремонт у квартирі [ADDRESS], при цьому бачив [PERSON] один раз. Допитана у судовому засіданні в якості свідка [PERSON], яка є матір'ю [PERSON], показала, що син познайомив її з [PERSON] у 2008 році, у 2009 році разом відпочивали на морі, з його слів їй було відомо, що сторони у 2010 році зустрічалися. Покази свідків [PERSON] та [PERSON] судом оцінюються критично, оскільки вони являються близькими родичами, а надані ними в судовому засіданні покази достовірно не підтвердили обставини проживання однією сім`єю. Пояснення у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також у своїй сукупності не підтвердили обставини проживання сторін однією сім`єю. Сторонами не заперечується той факт, що позивач та відповідач з 2007 року спільно проводили вільний час, спільно відпочивали, зустрічались на території України, мали спільних знайомих і друзів. Згідно частин 1, 2 статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюється положення глави 8 цього Кодексу. Аналіз вказаних норм закону, дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК України презюмує, що майно, набуте під час шлюбу, належить чоловікові і жінці на праві спільної сумісної власності. Належних і достовірних доказів ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї позивачем не надано. Обставини ведення сторонами спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна саме в інтересах сім'ї, належними і допустимими доказами не доведені. А відтак, позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial