Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з вказаним позовом до Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності в рівних долях (по 1/2 частки) на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом від 07 листопада 2011 року після смерті їх батька [PERSON], померлого [INFO] (а.с. 4-7). Позивачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового розгляду повідомлялася належним чином, надали заяви про розгляд справи без їх участі, просять суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, заперечень на позов не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачі на підставу своїх вимог посилаються на статті 15-16, 328, 1218, 1220, 1222, 1223 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивачка за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] помер [PERSON], про що виконавчим комітетом Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області 28 серпня 2014 року складено відповідний актовий запис № 28, та видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 28 серпня 2014 року (а.с. 16). Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право»; іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Главою 86 ЦК, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику в справах про спадкування». Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, за життя [PERSON], [INFO], склав заповіт від 7 листопада 2011 року, посвідчений виконавчим комітетом Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області 07.11.2011 року за реєстром № 173, за яким на випадок його смерті зробив розпорядження, яким все його майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, і на що він за законом буде мати право, він заповідає [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в рівних долях. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 17). На момент створення житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] (1967-1972 роки), державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типуУкраїнської РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від13 грудня 1995 року № 56.Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень». На момент закінчення спадкодавцем будівництва у 1967-1972 роках діяло наступне законодавство, яке регулювало виникнення права власності, зокрема положеннями ЦК УРСР1963 року, Законом України «Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинківта домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторамиУкраїнської РСР, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державниминотаріальними конторами Української РСРпідтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказуДержжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56,передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги про належність спадкового майна за [PERSON], він за життя так і не зареєстрував (не оформив) своє право власності в БТІвідповідно до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджених цим же наказом Держжитлокомунгоспу від 13.12.1995р. № 56, чи Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002р. № 7/5, що діяло до 31.12.2012 року, або відповідно до Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703, яке діяло з 01.01.2013 року. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Згідно листа Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 28.08.2015 року № 2116/02-14 та матеріалів копії спадкової справи №602/2014, підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], померлого [INFO], до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини від 17.12.2014 року звернулися діти померлого: [PERSON] та [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 39-50). Судом встановлено, що дочки спадкодавця [PERSON], [INFO], та [PERSON], спадкоємці за заповітом, вчиненим 07.11.2011р., прийняли спадщину після смерті батька [PERSON] шляхом звернення із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса. Інших спадкоємців за заповітом або за законом не має. Вказані обставини підтверджуються копіями свідоцтва про народження, про шлюб, паспортами, копією спадкової справи (а.с. 10-15, 18-23, 39, 41-50). Проте, у відповідності до відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 25.06.2015 року № 1547/02-17 за заявами [PERSON] та [PERSON]. про прийняття спадщини за заповітом, вбачається, що на підставі п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що померлим [INFO] [PERSON], не було здійснено державної реєстрації прав на нерухоме майно на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18 вересня 2009 року, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 26). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду. Таким чином, після смерті гр. [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою: [ADDRESS], належного спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 18 вересня 2009 року, виданого на підставі рішення виконкому Бригадирівської сільської ради Ізюмського району Харківської області від 08 вересня 2009 року за № 30, дійсна вартість майна на 08.06.2015 року складає 80 387 гривень, що підтверджується свідоцтвом, технічним паспортом на будинок станом на 08.06.2015 року, довідкою КП «АБ та БТІ Ізюмського району» від 08.06.2015 року, Державним актом на право власності на земельну, інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с. 24, 25, 27-31, 32, 58-59). Вказане майно входить до складу спадщини та позивачі мають право на визнання за ними права власності в порядку спадкування за заповітом. У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував (а.с. 52). Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати, які позивачі сплатили за судовий збір, не компенсуються їм у зв'язку із вимогами про це позивачів (а.с. 2-3, 8).

Outcome: approved