Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

У серпні 2017 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 26 червня 2009 року між ЗАТ КБ «Приват Банк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Позичальник підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною картою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Банк свої зобовязання за кредитним договором виконав в повному обсязі, надавши позичальниці кредит, у встановленому договором розмірі. Оскільки відповідачка ухиляється від належного виконання взятих на себе зобовязань, встановлених кредитним договором, позивач просив стягнути з останньої суму заборгованості за кредитним договором б/н від 26 червня 2009 року в розмірі 52742,12 грн. та судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1600,00 грн. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» - було задоволено та стягнуто з [PERSON]на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором № б/н від 26 червня 2009року, станом на 16 серпня 2017 року, в сумі 52742 (пятдесят дві тисячі сімсот сорок дві) грн. 12 коп., яка складається з: заборгованості за кредитом 2192,67 грн.; заборгованості за відсотками за користування кредитом 43661,73 грн.; заборгованості за пенею та комісією 3900,00 грн., штрафу (фіксована частина) 500,00 грн.; штрафу (процентна ставка) 2487,72 грн.та судовий збір в сумі 1600,00 грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 09 січня 2018 року заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 22 листопада 2017 року скасовано та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк», діючий за довіреністю від 24 січня 2017 року, в судове засідання не зявився, надав до суду відповідь на відзив, якою позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, раніше надав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності представника банка. У відповіді на відзив представник зазначив, що останнє погашення заборгованості було здійснено 30 квітня 2014 року, а позивач звернувся до суду 23 серпня 2017 року, вказує, що строк звернення до суду позивачем дотримано (а.с. 101). Представник відповідачки, що діє на підставі ордеру від 20 листопада 2017 року в судовому засіданні просив суд відмовити у задоволенні позову, та застосувати строк позовної давності, раніше надав до суду відзив на позову заяву та заяву про застосування строків позовної давності В обґрунтування відзиву посилався на те, що відповідачем 30 квітня 2014 року був здійснений останній платіж, і з вказаного часу до дня подачі позовної заяви 18 серпня 2017 року будь-яких претензій щодо повернення боргу до відповідачки не надходило, тому строк звернення з позовом до суду банком пропущений (а.с. 88-93). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором, не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Встановлено, що ПАТ КБ «ПриватБанк» є юридичною особою, керується у своїй діяльності Статутом, має гербову та інші печатки (а.с. 17,18,19,20). Судом встановлено, що 26 червня 2009 року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач та відповідачкою був укладений кредитний договір б/н, згідно умов якого відповідачка отримала кредит у розмірі 2400,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки (а.с. 8-15). Відповідно до умов кредитного договору, договір складається з заяви позичальника, «Умов та правил надання банківських послуг», «Правил користування платіжною картою» та «Тарифів Банку». Встановлено, що відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правила користування платіжною картою», та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті http://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Однак за думкою суду такі умови не містять підпису позичальника (відповідача у справі), а в матеріалах справи немає будь-яких доказів, які б підтверджували, що саме ці умови розумів відповідач, підписуючи заяву позичальника, і вони діяли в момент підписання заяви. Судом встановлено, що банк свої зобовязання за кредитним договором б/н від 26 червня 2009 року виконав в повному обсязі, однак відповідачка від виконання своїх зобовязань ухиляється. Через невиконання зобовязань за кредитним договором б/н від 26 червня 2009 року у відповідачки станом на 16 серпня 2017 року склалася заборгованість перед ПАТ КБ «ПриватБанк» в розмірі 52742,12грн., яка складається з: заборгованості за кредитом 2192,67грн., заборгованості за відсотками за користування кредитом 43661,73грн., заборгованості за пенею та комісією 3900,00грн., штрафу (фіксована частина) 500,00грн., штрафу (процентна ставка) 2487,72грн. Вказаний факт підтверджується розрахунком заборгованості відповідно до умов Кредитного договору б/н від 26 червня 2009 року (а.с.5-7). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. У разі порушення зобовязання відповідно до ст.611 ЦК України, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При розгляді справи, представником відповідача була надана заява про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України (а.с 92-93). При розгляді вимог відповідача щодо застосування позовної давності, суд виходить з розяснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежа. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4. правил користування платіжною карткою граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH). Судом встановлено, що останній платіж здійснено відповідачем 30 квітня 2014 року, а дія картки, яка була видана 26 червня 2009 року до травня 2012 року (а.с. 8 звор.). Твердження позивача про те, що у відповідачки було дві платіжні картки, остання з яких має термін дії до березня 2016 року, надані позивачем виписки по вказаних рахункам, за яким операції по картці №4149********3256 проводились з 26 червня 2009 року по 28 лютого 2018 року, а по картці №4149********0320 з 26 червня 2009 року по 16 грудня 2014 року не приймаються до уваги судом та не знайшли свого підтвердження, оскільки позивачем не було надано доказів того, що після спливу дії зазначеної в заяві платіжної картки, її було пролонговано або відповідачці видавалися нові платіжні картки за період 2009 2018 року, з новим терміном дії. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого субєктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Посилання позивача на той факт, що позовна давність не сплинула, оскільки перебіг позовної давності був перерваний, внесенням 30 квітня 2014 року відповідачкою коштів за даним кредитним договором у сумі 200,00 грн., спростовуються матеріалами справи, так як позовну заяву позивачем було подано 30 серпня 2017 року. Тобто, як вбачається із розрахунку, наданого позивачем, заборгованість відповідача утворилась ще у травні 2014 року, тобто граничний термін звернення до суду позивача за захистом свого порушеного права був травень 2017 року. Зі змісту правової позиції Верховного Суду України в постанові від 19 березня 2014 року (справа №6-14цс14) вбачається, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. Клопотання про поновлення з поважних причин пропущеного строку позовної давності позивач до суду не подавав. За таких обставин суд прийшов до висновку, що підстав для задоволення позовних вимог не встановлено і в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у звязку з пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У звязку з відмовою у задоволенні позову, понесені позивачем витрати відшкодуванню не підлягають (а.с.1).

Outcome: dismissed