Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-04 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на його користь 30000,00 грн. відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров'я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання. В обгрунтування позову послався на те, що 16.02.1972 року прийнятий на шахту № 1 «Великомостівська» матросом рятувальної служби. 11.11.1972 року переведений підземним учнем кріпильника II розряду розряду. 27.03.1973 року переведений підземним кріпильником III розряду. 02.09.1975 року звільнений з роботи за власним бажанням. 23.04.1976 року прийнятий на шахту № 1 «Великомостівська» підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 25.12.1980 року звільнений з роботи в зв'язку з переводом на шахту № 10 «Великомостівська». 22.12.1980 року прийнятий на шахту № 10 «Великомостівська» підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 30.01.1996 року переведений учнем вантажника на поверхні по заключенню ЛКК. 01.04.1996 року звільнений з роботи за власним бажанням. У зв'язку з тривалою роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці в нього значно погіршився стан здоров'я, внаслідок чого останній неодноразово був змушений звертатися за медичною допомогою. Довідкою МСЕК від 22.02.1996 року позивачу вперше встановлено 50% втрати профпрацездатності та III групу інвалідності. Довідкою МСЕК від 15.03.2001 року останньому безтерміново встановлено III групу інвалідності та 65 % втрати профпрацездатності. Представник відповідача подала заперечення на позовну заяву, в якій зазначає, що підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу або лікарсько-консультаційної чи медико-соціальної експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. Також зазначає про пропущення позивачем тримісячного строку для звернення до суду. Просить відмовити позивачу у задоволенні позовної заяви. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просить його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечила повністю, пославшись на обставини, викладені у запереченні на позов. Просить відмовити позивачу у задоволенні позову. В подальшому подала заяву, в якій просить розгляд справи продовжувати за її відсутності. Заслухавши пояснення учасників розгляду, з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на таке. Установлено, що позивач 16.02.1972 року прийнятий на шахту № 1 «Великомостівська» матросом рятувальної служби. 11.11.1972 року переведений підземним учнем кріпильника II розряду розряду. 27.03.1973 року переведений підземним кріпильником III розряду. 02.09.1975 року звільнений з роботи за власним бажанням. 23.04.1976 року прийнятий на шахту № 1 «Великомостівська» підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 25.12.1980 року звільнений з роботи в зв'язку з переводом на шахту № 10 «Великомостівська». 22.12.1980 року прийнятий на шахту № 10 «Великомостівська» підземним гірничим робітником очисного вибою V розряду. 30.01.1996 року переведений учнем вантажника на поверхні по заключенню ЛКК. 01.04.1996 року звільнений з роботи за власним бажанням (згідно копії трудової книжки [PERSON]). У зв'язку з роботою в особливо шкідливих та тяжких умовах праці позивач був змушений звертатися за медичною допомогою, що підтверджується копіями наявних у справі медичних документів. Довідкою МСЕК серії 2-18 АЖ № 020307 від 22.02.1996 року позивачу встановлено 50% втрати профпрацездатності. Відповідно до довідки МСЕК серії 2-18 МАЕ № 022246 від 06.03.1997 року позивачу встановлено 50% втрати профпрацездатності. Згідно з довідкою МСЕК серії 2-18 АЖ № 004560 від 25.02.1999 року останньому встановлено 50% втрати профпрацездатності. Довідкою МСЕК серії ЛВА-2 № 016215 від 15.03.2001 року позивачу безтерміново встановлено 55% втрати профпрацездатності. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров'я на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який введено в дію 24.11.1992 року (згідно Постанови Верховної Ради України від 14.10.1992 року № 2695-XII) і який був чинним на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, заподіяні працівникові внаслідок фізичного або психічного впливу, що спричинило погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відшкодування моральної шкоди можливе без втрати потерпілим працездатності. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров'я, пов'язаним з виконанням ним трудових обов'язків, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 22.06.1993 року № 492, введеними в дію з 01.07.1993 року (далі - Правила). Згідно з абзацом 5 пункту 4 цих Правил за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується така. Як зазначено у п. 4.1 Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Кіровоградській області про офіційне тлумачення положення частини третьої статті 34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» (справа про відшкодування моральної шкоди Фондом соціального страхування), ухваленого 27.01.2004 року у справі № 1-9/2004, відповідно до статей 23, 1167 Цивільного Кодексу України (435-15) моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я. Як наслідок, моральна шкода, заподіяна умовами виробництва, спричинює порушення таких особистих немайнових прав, як право на життя, право на охорону здоров'я тощо. Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. Факт спричинення позивачеві моральної шкоди, а отже, право на її відшкодування, підтверджується наявними у справі копіями медичних документів, що свідчать про втрату ним професійної працездатності унаслідок професійних захворювань та необхідність його лікування у зв'язку з цим. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, судом ураховано таке. Відповідно до пункту 38 Правил право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Ураховуючи, що стійку втрату професійної працездатності унаслідок професійних захворювань позивачеві вперше було встановлено 22.02.1996 року, а розмір відшкодування моральної шкоди на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11 зазначених Правил, не міг перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати, розмір якої на цей час становив 60000 крб. (Постанова Верховної Ради України № 3653-12 «Про підвищення мінімальних розмірів заробітної плати та пенсії за віком» від 20.10.1994 року), а відповідно до пункту 3 Указу Президента України від 25.08.1996 року № 762/96 українські карбованці підлягають обміну на гривні (банкноти та розмінну монету) за курсом 100000 карбованців на 1 гривню, беручи до уваги тяжкість завданої позивачеві моральної шкоди, глибину, тривалість та характер моральних та фізичних страждань, стан його здоров'я, тяжкість професійних захворювань, настання у зв'язку з цим негативних змін у його житті, необхідність лікування, втрату у зв'язку з цим життєвих зв'язків, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обсяг втрати позивачем працездатності унаслідок профзахворювань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, що відповідає вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача відшкодування у сумі 120,00 грн. (60000 крб/розмір мінімальних заробітних плат/100000 крб.*200 мінімальних заробітних плат). Щодо вимоги про стягнення 30000,00 грн., то суд вважає, що така належним чином не вмотивована, є завищеною і не відповідає тяжкості та характеру завданої позивачеві шкоди. Безпідставним є посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності щодо стягнення моральної шкоди у відповідності до статті 233 КЗпП України, виходячи з наступного. Згідно зі статтею 233 КЗпП України до вимог про відшкодування моральної шкоди у випадках, передбачених трудовим законодавством, дійсно застосовується тримісячний строк звернення до суду, однак до інших вимог про відшкодування моральної шкоди, зокрема вимог, що випливають з порушення особистих немайнових прав, строки позовної давності відповідно до ст. 83 ЦК України УРСР 1963 року не застосовуються (п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). На спірні відносини поширюється дія ЦК України 1963 року, відповідно до статті 83 якого позовна давність не розповсюджується на вимогу позивача, оскільки така випливає з порушення особистих немайнових прав. Таким чином, позов задовольняється частково, в межах, зазначених вище.

Outcome: partial