Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

у серпні 2018 року з Карлівського районного суду Полтавської області до Машівського районного суду Полтавської області надійшла позовна заява [PERSON]І, [PERSON] та [PERSON] з наступним уточненням позовних вимог (а.с.65-70), в якій вони посилаються на те, що 21.05.2008 р. між ними та орендарем ТОВ «Агропрогрес плюс» укладено договір оренди земельних ділянок, які знаходяться на території Попівської сільської ради Карлівського району строком на 10 років. Водночас, орендар не виконав пункт 8 договору і не повідомив письмово орендодавця за 30 днів до закінчення строку дії договору про намір продовжити його дію. В свою чергу позивачі-1,2 у лютому 2018 року написали заяви про небажання пролонгувати договори, а тому вони вважають, що у них є всі підстави вимагати у орендаря припинення дії договорів шляхом їх розірвання, у звFязку з закінченням строку дії договорів. Разом з цим позивачі зазначають, що 07.06.2016 р. та 20.09.2016 було укладено угоди про внесення змін до вищевказаного договору оренди землі, які були укладені з грубим порушенням земельного законодавства України, умов договорів, а також вчинені під впливом обману, а тому позивачі вважають, що дані правочини є недійсними. Враховуючи вищевикладене, позивачі просять визнати угоди про внесення змін до договорів оренди землі на імFя позивачів, зокрема: [PERSON] від 07.06.2016 р., на імFя [PERSON] від 20.09.2016 р. та [PERSON] від 20.09.2016 р. та відповідачем недійсними з підстав порушення земельного законодавства, обману зі сторони орендаря F відповідача при їх укладенні та через невиконання пунктів угод про внесення змін до договорів оренди землі та стягнути з відповідача витрати по справі, зокрема судовий збір. В судовому засіданні позивачі та представники позивачів позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та пояснили, що договори - майже пусті бланки, підписували в 2016 році, а реєстрація відбулася лише у 2017 році, договори вони отримали тільки у 2018 році, при підписанні їм обіцяли сплачувати більшу орендну плату, натомість вони отримують по 7%, а позивач [PERSON] взагалі 6%. Також наполягали на порушенні відповідачем земельного законодавства щодо реєстрації додаткових угод не за місцем укладення угод та проведення реєстрації без згоди власників земельних ділянок, які 20.02.2018 року повідомили про небажання продовжувати договірні відносини з відповідачем. За доводами позивачів та представників відповідач шляхом обману уклав договори оренди земельних ділянок та додаткові угоди, оскільки в договорах відсутня дата укладання, щоб потім поставити дату, яка вигідна відповідачу, спочатку, у 2017 році виплатили 11% , а у 2018 році виставили борг. Відповідач відмовляється надавати послуги по обробітку городів, чим також порушує умови договорів. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, покликаючись на дію договорів оренди з моменту державної реєстрації та укладення з позивачами додаткових угод, якими договори оренди землі викладені в новій редакції, які зареєстровані та виконуються сторонами, дата укладення договору за Законом України «Про оренду землі» не є істотною умовою договору, факту шахрайства або обману не установлено рішеннями компетентних органів. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, прийшов до такого висновку. Судом установлено, що позивачі є власниками земельних ділянок призначених для сільськогосподарського використання та розташованих на території с. Попівка Попівської сільської ради Карлівського району Полтавської області, зокрема: [PERSON] площею 3,52 га, [PERSON] площею 3,51 га, [PERSON] площею 3,61 га, що підтверджується державними актами на право власності на землю серії ІV-ПЛ F025301 від 09.06.1998 р., серії ІV-ПЛ F025302 від 09.06.1998 р. та серії ІV-ПЛ F030384 від 09.06.1998 р. (а.с.31,38,47) Між позивачами та ТОВ «Агропрогрес плюс» були укладені договори оренди земель без зазначення дати строком на 10 років які були зареєстровані у Карлівському районному відділі Полтавської регіональної філії ДП «Центр ДЗК» про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 21.05.2008 р. за номерами 040855600449, 040855600450 та 040855600426 (а.с.10-12,16-18,40-42). Як вбачається з актів прийому-передачі в оренду без дати було здійснено передачу вищевказаних земельних ділянок в оренду відповідачу (а.с.13,19,43). Пунктом 36 вказаних договорів передбачено, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін, у звFязку з чим в послідуючому, 20.09.2016 р. між позивачами-1,2 та 07.06.2016 між позивачем-3 та орендарем були підписані угоди про внесення змін до договору оренди землі від 03.01.2008 р. (а.с.14-15,20-21,44-45). За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За таких обставин, доводи позивачів про те, що орендар не виконав пункт 8 договору і не повідомив письмово орендодавця за 30 днів до закінчення строку дії договору про намір продовжити його дію є безпідставними, оскільки до закінчення строку дії договорів у 2018 році, сторони у 2016 році дійшли згоди щодо його продовження. У позовній заяві та в судовому засіданні позивачі та їх представник вказували як на одну з підстав недійсності вказаних угод той факт, що вони не були зареєстровані. Разом з тим, відповідно до п.1 ч.1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон F 1952-IV), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 9 статті 18 цього Закону визначено, що датою і часом державної реєстрації прав вважається дата і час реєстрації відповідної заяви, за результатом розгляду якої державним реєстратором прийнято рішення про державну реєстрацію прав. З наданих позивачами доказів видно, що 05 липня 2016 року та 05 грудня 2017 року була здійснена державна реєстрація спірних угод, що вбачається з Витягів з Державного реєстру речових прав F 106560282 від 07.12.2017р. та F 106565345 від 07.12.2017р., а також з Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав F 62948028 від 07.07.2016р. (а.с. 25, 33, 48-49). За таких обставин, доводи позивачів про недійсність вказаних угод з підстав не проведення державної реєстрації не знайшли свого підтвердження, а відтак суд визнає їх необґрунтованими. Крім цього, позивачі також вказували, що їхній примірник додаткової угоди відповідач віддав не відразу, а лише 29.01.2018р., що є ще однією підставою для їх недійсності. Водночас, п. 44 спірних угод передбачає, що договір набирає чинності після підписання сторонами, укладається в трьох примірниках, по одній для кожної зі сторін, а третій зберігається у органі, що провів державну реєстрацію. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин першої - п'ятої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 216 цього Кодексу визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Натомість оскільки, як зазначено судом вище, Законом F 1952-IV передбачено обовFязкову державну реєстрацію речових прав, тобто офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, а відтак суд не вбачає в діях відповідача невідповідностей вимогам закону щодо проведення державної реєстрації спірних угод. Крім цього, з наданого відповідачем журналу реєстрації договорів оренди (а.с. 149-150) видно, що позивач [PERSON] отримала свій примірник договору 16.09.2016р., тобто через два місці після його державної реєстрації, а позивачі [PERSON] та [PERSON] отримали 29.01.2018р., тобто через 1, 5 місяці після їх реєстрації, що засвідчили своїми підписами. Водночас п. 44 договорів не передбачає обовFязку відповідача щодо негайного надання угоди позивачам після його державної реєстрації, відповідач, у свою чергу не утримував тривалий час примірники договорів та в найкоротший термін передав їх позивачам, останні ж не були позбавлені можливості самостійно звернутися до відповідача для отримання примірника договору в будь-який час, а відтак суд визнає доводи позивачів в цій частині безпідставними. Іншою підставою недійсності договорів позивачі вказували, що вони вчинені під впливом обману, так як відповідач обіцяв платити орендну плату в розмірі 11000 грн, що складає 10% від нормативно грошової оцінки, натомість в договорі кульковою ручкою вже після його підписання проставив 7%. І хоча орендар заплатив 7000 грн грошима та на 4000 грн надав послуг, що складає 10% від нормативно грошової оцінки, оскільки зараз відбирає ці 4000 грн. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно ч.1 ст. 229 ЦК України, істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Як видно з п. 9 первинних договорів оренди землі, орендна плата вносилася в розмірі не менше 3% від грошової оцінки земельних ділянок, а після підписання у вересні 2016 року додаткових угод склала 7 %, що становило 9073, 40 грн. З наданих відповідачем доказів видно, що ще до державної реєстрації спірних угод, але після їх підписання орендна плата позивачам з 2016 року нараховувалася в розмірі 7 % від нормативно грошової оцінки, у звFязку з цим здійснювалися виплати та надавалися послуги (а.с. 151-154, 156-200). Пунктом 20 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року F 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним (роз'яснення пункту 20 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року F 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). За таких обставин, враховуючи те, що позивачі власноруч підписали додаткові угоди, чим засвідчили свою згоду зі змістом такої угоди, шляхом її підпису, що свідчить про її ознайомлення та згодою із запропонованими умовами, доказів вчинення цього правочину під впливом обману з боку відповідача не надали, а відтак суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування у справі статті 230 ЦК України та відмову у позові з наведених підстав. Ще однією з підстав недійсності договору позивач [PERSON] вказує на порушення п. 12, 31 та 41 угоди орендарем, оскільки останній відмовив їй в наданні послуги посіву. Водночас вказаними пунктами договору врегульовано можливість передачі продукції та надання послуг в рахунок орендної плати, що оформляється відповідними актами (п. 12), своєчасного внесення орендної плати (п. 31) та настання відповідальності за невиконання або неналежне виконання договору. Разом з тим, оскільки умовами договору не передбачено такого обовFязку орендаря як надання послуги F посіву, позивач не доведена порушення відповідачем своїх прав в цій частині, а зазначені нею умови договору таких підстав не містять, а відтак суд приходить до висновку, про необґрунтованість її доводів в цій частині. Щодо інших аргументів сторін, суд зауважує, що вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім цього, як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, F 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Даючи оцінку зібраним у справі доказам, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. З огляду на те, що позивачам у задоволенні позову відмовлено, а відтак відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати на їх користь стягненню не підлягають. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed