Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-18 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Джан Електронікс» (надалі за текстом - ТОВ «Джан Електронікс»), [PERSON] , про розірвання трудового договору. В обгрунтування позову позивач зазначила, що у квітні 2017 року вона була призначена на посаду директора ТОВ «Джан Електронікс». 16.07.2019 року позивач подала заяву про звільнення за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України. Однак, всупереч чинному порядку засновником або іншими уповноваженими посадовими особами товариства не було здійснено відповідні дії щодо розірвання трудового договору, звільнення позивача з посади директора та внесення змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань стосовно керівника товариства. Оскільки позивача так і не було звільнено з посади, остання вважає свої трудові права порушеними, у зв`язку з чим, звернулася до суду з позовом про припинення трудових відносин між нею та товариством на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 11.10.2019 року відкрито провадження у справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі відзив у встановлений строк не подали, явку свого представника у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1,2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Протоколом № 1 від 30.03.2017 року загальних зборів учасників ТОВ «Джан Електронікс» тимчасово виконуючою обов`язки директора товариства було призначено позивача (а.с. 5), з внесенням відповідних відомостей до Єдиного державного реєстру, що підтверджується випискою з ЄДР від 18.04.2017 року (а.с. 24). 18.04.2017 року позивач приступила до виконання обов`язків директора ТОВ «Джан Електронікс» на підставі наказу № 1-к від 18.04.2017 року (а.с. 6). 16.07.2019 року позивач подала заяву про звільнення з займаної посади директора товариства з 16.08.2019 року, за власним бажанням (а.с. 7). Того ж дня позивач надіслала засновнику товариства [PERSON] повідомлення про скликання позачергових загальних зборів учасників товариства з метою звільнення її з посади директора (а.с. 9). 16.08.2019 року позивачем було складено акт № 1 позачергових зборів учасників товариства, в якому було встановлено, що позачергові збори не відбулися, у зв`язку з відсутністю учасників, які володіють разом 100 % загального розміру статутного капіталу (а.с. 31). 16.08.2019 року позивач видала наказ № 1-к про припинення трудового договору, звільнивши себе від обов`язків директора товариства з 16.08.2019 року (а.с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 38 Кодексу законів про працю України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 30 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» до компетенції загальних зборів учасників належить обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства. Відповідно до вимог ст. 32 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» загальні збори учасників скликаються виконавчим органом товариства. Виконавчий орган товариства скликає загальні збори учасників шляхом надсилання повідомлення про це кожному учаснику товариства. Повідомлення, передбачене частиною третьою цієї статті, надсилається поштовим відправленням з описом вкладення. Згідно з ч. 1 ст. 37 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю» у товаристві, що має одного учасника, рішення з питань, що належать до компетенції загальних зборів учасників, приймаються таким учасником товариства одноособово та оформлюються письмовим рішенням такого учасника. Відповідно до п. 13 ч.2 ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» в Єдиному державному реєстрі містяться відомості про відомості про керівника юридичної особи та про інших осіб (за наявності), які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, ім`я, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які мають відмітку в паспорті про право здійснювати платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань» державна реєстрація та інші реєстраційні дії проводяться на підставі: 1) документів, що подаються заявником для державної реєстрації; 2) судових рішень, що набрали законної сили та тягнуть за собою зміну відомостей в Єдиному державному реєстрі, а також що надійшли в електронній формі від суду або державної виконавчої служби відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» щодо: визнання повністю або частково недійсними рішень засновників (учасників) юридичної особи або уповноваженого ними органу; визнання повністю або частково недійсними змін до установчих документів юридичної особи; заборони (скасування заборони) вчинення реєстраційних дій; накладення/зняття арешту корпоративних прав; зобов`язання вчинення реєстраційних дій; скасування реєстраційної дії/запису в Єдиному державному реєстрі. Судом встановлено, що бездіяльність засновника товариства та/або уповноважених ним осіб щодо розірвання трудових відносин і своєчасного здійснення реєстраційних дій і внесення змін до Єдиного державного реєстру про звільнення позивача з посади директора призводить до того, що відомості про неї як про керівника юридичної особи досі містяться в реєстрі і не відображають факт припинення трудових відносин між товариством і позивачем. Згідно з ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Конституційний Суд України у Рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Отже, ефективним і таким, що не суперечить закону, у цьому випадку буде такий спосіб захисту як припинення трудових відносин між директором та товариством на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Такого правового висновку дійшов Верховний Суд у справі № 201/1384/16-ц (Постанова від 25.11.2019 року). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved