Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У січні 2014р. [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що їм на праві приватної спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2000р., договору дарування від 01.10.2005р. та свідоцтва про право на спадщину за законом від 21.09.2004р. належить квартира [ADDRESS], в який крім них зареєстрований також відповідач. Позивачі зазначили, що відповідач [PERSON] хоча і зареєстрований в спірній квартирі, але в ній не мешкає з вересня 2011р. по січень 2014р. Особистих речей відповідача в квартирі немає і про своє місце знаходження він нікого не повідомляє. Стверджували, що відповідачу до 2005р. належало на праві власності 3/8 частини квартири [ADDRESS], яку він на підставі договору дарування від 01.10.2005р. відчужив позивачці. Посилаючись на вказані вище обставини, позивачі просили суд винести рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Представник [PERSON], діючий за довіреністю від 24.12.2013р. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, та розглянути справу в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання (а.с.17, 46). [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про слухання справи за його відсутності (а.с.19). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час, місце і дату судового засідання був повідомлений, відповідно до вимог ст. 74 ЦПК України. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 25.04.2000р. квартира [ADDRESS] належала на праві власності в рівних частках [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON] (а.с. 6). [INFO] [PERSON], померла. Після її смерті відкрилася спадщина на 1/4 частину квартири [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] були її діти [PERSON] та [PERSON], які прийняли спадщину в рівних частках, по 1/8, та отримали свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.8). 01.10.2005р. між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування 3/8 частин квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар 3/8 частини спірної квартири (а.с.10). Таким чином, [PERSON] на даний час належить на праві власності 3/4 частин квартири [ADDRESS], а [PERSON] - 1/4 частина спірної квартири. За таких обставин [PERSON] та [PERSON] стали єдиними співвласниками квартири [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї та з місця проживання від 09.12.2013р. в спірній квартирі зареєстровані [PERSON], її син [PERSON] та її брат [PERSON], відповідач у справі (а.с.31). Із пояснень представника позивачки вбачається, що на час її звернення до суду, відповідач фактично з вересня 2011р. жилою площею квартири [ADDRESS] не користується і нею не цікавиться, що підтверджується актом від 16 січня 2014р. (а.с. 14). Факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS] з вересня 2011р. по січень 2014р., підтверджується поясненнями свідків: [PERSON] та [PERSON] , які були допитані в судовому засіданні ( а.с.48-51). Встановлено що відповідач до Малиновського РВ ОМУ ГУМВС в Одеській області із заявами, скаргами, щодо порушення його житлових прав, перешкоджанню в проживанні, в квартирі [ADDRESS] не звертався. (а.с.30). Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що після відчуження своє частки квартири [ADDRESS], відповідач добровільно не знявся з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Відповідно до довідки про склад сім'ї та з місця проживання від 09.12.2013р. відповідач зареєстрований в спірній квартирі, право власності на частку якої втратив в добровільному порядку уклавши договір дарування (а.с.22). За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачі як співвласники квартири [ADDRESS], мають право вимагати визнання колишнього власника частини спірної квартири таким, що втратив право користування спірною квартирою, та зняття його з реєстрації, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього співвласників житла. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи відповідач втратив право власності, а тому і користування спірною квартирою, а своєю реєстрацією у квартирі позивачів останній обмежує їх право власності. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття з реєстраційного обліку, то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У постанові Верховного суду України від 16 січня 2012р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003р. №13821У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідача з реєстрації. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачем до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутнім у судових засіданнях відповідач також розпорядився на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 243,60 грн., які сплачені позивачами при зверненні до суду і які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів (а.с.2). На підставі ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial