Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із позовом Києво-Святошинського РВ ДВС ГТУЮ в Київській області, Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора про зняття арешту з майна. З урахуванням уточнень просила суд зняти арешт майна, накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА №300570 від 13 лютого 2006 року, виданої Відділом державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції на 1/5 частини квартири за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 09 березня 1998 року №131 належить [PERSON]; вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна на 1/5 частини квартири за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником 1/5 частки квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 березня 1998 року Органом приватизації Боярської міської ради народних депутатів. У листопаді 2016 року їй стало відомо, що її частина квартири перебуває під арештом на підставі постанови державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Мельник Ю.В. про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження серії АА №300370 від 13 лютого 2006 року. З моменту набуття права власності, квартира не була предметом судового спору, право власності/користування на неї нікому не передавалось, будь-якого виду застави, іншого обтяження не існувало, як і не існувало будь-яких інших юридичних фактів щодо Позивача, що навіть теоретично могли б стати причиною арешту квартири. При цьому підставою для накладення арешту в постанові зазначено стягнення боргу з [PERSON], 1966 року народження, яка проживала за адресою: [ADDRESS] на користь ДКГП «Дмитрівка» боргу в розмірі 2456,26 грн. Вищевказаний арешт зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 22.02.2006 року реєстратором Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області за №2901201. 04 листопада 2016 року вона звернулась до начальника відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції із заявою про зняття арешту із майна, яка була залишена без відповіді. Листом Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 19 травня 2017 року їй повідомлено, що виконавчі документи, стороною по яких є [PERSON], [PERSON] на виконанні у відділі не перебували та не перебувають. Також, роз'яснено право на звернення до суду за захистом порушеного права. Таким чином, приймаючи постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження державним виконавцем помилково ідентифіковано позивача [PERSON], 1988 року народження, із боржником у виконавчому провадженні - [PERSON], 1966 року народження. Окрім того, позивачу було повідомлено, що матеріали виконавчого провадження, за яким було винесено постанову АА 300570 від 13.02.2006 року знищено, у зв'язку із закінченням терміну їх зберігання. На теперішній час через існування зазначеної заборони вона позбавлена можливості на свій розсуд розпоряджатися своїм нерухомим майном, тому цілком правомірно вважає, що порушуються її права, як власника нерухомості та даний арешт на сьогоднішній день є безпідставним. На підставі викладеного вважає, що арешт накладений на її майно безпідставно, у зв'язку із чим змушена звернутись до суду із позовом. Просила суд задовольнити позов у повному обсязі. У судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилась. Направила до суду клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання представники Києво-Святошинського районного Відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори не з`явилися. Про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд, перевіривши матеріали справи, та зібранні в ній докази, знаходить, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи судом встановлено, що позивачці [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 09 березня 1998 року Органом приватизації Боярської міської ради народних депутатів належить 1/5 частки квартири за адресою: [ADDRESS]. 19 вересня 2015 року [PERSON] зареєструвала шлюб із [PERSON] та змінила прізвище на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про шлюб виданого 19 вересня 2015 року виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області серія [NUMBER]. Постановою державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі Мельнік Ю.В. від 13 лютого 2006 року серія АА №300570 накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , 1966 року народження, що проживає в [ADDRESS], а саме на частку квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вищевказаний арешт зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна 22.02.2006 року реєстратором Києво-Святошинською районною державною нотаріальною конторою Київської області за №2901201. З постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі Мельнік Ю.В. від 13 лютого 2006 року вбачається, що на примусовому виконанні у відділі перебуває виконавчий лист №2-1800 виданий 25 липня 2005 року Києво-Святошинським районним судом Київської області про стягнення з [PERSON] на користь ДПГП «Дмитрівка» боргу в розмірі 2456,26 грн. 04 листопада 2016 року [PERSON] звернулась до начальника відділу державної виконавчої служби Києво-Святошинського управління юстиції із заявою про зняття арешту із майна. З матеріалів справи встановлено, що заява була залишена без відповіді. З листа Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області №С-656/02.2 від 19 травня 2017 року встановлено, що виконавчі документи, стороною по яких є [PERSON], [PERSON] на виконанні у відділі не перебували та не перебувають. Також, роз'яснено право на звернення до суду за захистом порушеного права. Згідно довідки № 104 виданої 06 вересня 2017 року комунальним підприємством ТОВ «Дмитрівка Комунсервіс» встановлено відсутність заборгованості за оплату житлово-комунальних послуг за адресою [ADDRESS]. Разом з тим, з паспорту серія [NUMBER] та свідоцтва про народження серія [NUMBER] вбачається, що позивачка [PERSON]народилась [INFO], в той час як у постанові державного виконавця відділу державної виконавчої служби у Києво-Святошинському районі Мельнік Ю.В. серія АА №300570 від 13 лютого 2006 року боржником зазначено [PERSON], 1966 року народження. Статтею 41 Конституції України, встановлено, що право власності є не порушним і ніхто не може бути його протиправно позбавлений. Стаття 317 ЦК України передбачає, власникові належать права володіння, користування та розпоряджанням своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 24 Постанови № 4 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно, зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може бути залученим судом до участі у справі як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Згідно ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, приймаючи постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження державним виконавцем помилково ідентифіковано позивача [PERSON], 1988 року народження, із боржником у виконавчому провадженні - [PERSON], 1966 року народження. Тому аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд вважає що позовні вимоги є обґрунтованими та такими що підлягають до задоволення. Судові витрати, суд покладає на відповідачів у відповідності до ст. 141 ЦПК України. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 15, 16, 321, 386, 391 ЦК України, Закону України «Про виконавче провадження», та

Outcome: approved