Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

У січні 2020 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі з 2005 року. Мають спільних дітей: [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження. Подружнє життя не склалось, проживають окремо, за рішенням суду шлюб розірваний. Неповнолітні діти залишились проживати разом з нею та перебувають на її утриманні. Для повноцінного та всебічного розвитку дітей є необхідним стягнення аліментів в розмірі по 5000 грн. на кожну дитину. Так, кожного місяця вона витрачає кошти не лише на купівлю продуктів харчування, одягу, оплату комунальних послуг, а й на додаткові зайняття їй необхідно ще 5300 грн. кожного місяця: додаткові зайняття з англійської мови (на місяць на двох дітей 3200грн.), старша дитина також бажає займатись танцями (1000 грн. на місяць) та відвідувати курси програмування (1100грн. на місяць). Вказала, що відповідач, як батько, має надавати матеріальну допомогу. Просила суд стягнути з [PERSON] на її користь на утримання [PERSON] , 2006 року народження, аліменти на утримання дитини в розмірі 5000 грн., на утримання [PERSON] , 2009 року народження, аліменти в розмірі 5000 грн. щомісячно з послідуючою індексацією, щомісячно до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 січня 2020 року відкрито провадження по справі та справу до розгляду призначено за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. У встановлений судом строк сторони не надіслали заперечень щодо такого розгляду справи. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання про об`єднання зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про оспорення батьківства в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів. 18 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на позов. Не погоджуючись з позовом [PERSON] вказав, що нещодавно в нього виникли обґрунтовані сумніви щодо його батьківства щодо [PERSON] , 2009 року народження. А [PERSON] не надає згоди на проведення відповідної експертизи. Тому він не має сплачувати аліменти на його утримання. Батьківство щодо [PERSON] , 2006 року народження, не заперечує та визнає свій обов`язок сплачувати аліменти. Він постійно надавав в добровільному порядку матеріальну допомогу дітям, але останній час позивача чинить перешкоди у побаченнях з дітьми, вимагаючи коштів і лише потім надає згоду забрати дітей на вихідні. При визначенні розміру аліментів просив врахувати, що позивачка не надала доказів несення нею витрат на дитину в розмірі 10 000 грн. Вказані нею витрати є лише витратами на майбутнє та вона не несе їх на час вирішення справи. Просив врахувати, що він працює не на постійні основі, нерегулярно отримує заробітну плату, його дохід є нерегулярним, кожні три місяці він лікується, прожитковий мінімум на дитину становить 2218 грн., рівні обов`язки по утриманню дитини [PERSON] , 2006 року народження. На підставі ст. 183 СК України розмір аліментів на дитину має становити ј частина доходу боржника. Просив стягнути з нього аліменти в розмірі ј частки від всіх доходу або у твердій грошовій сумі в розмірі 1100 грн. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права.Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 24 червня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Рішенням Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 23 лютого 2012 року шлюб між сторонами був розірваний. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Умані Уманського міськрайонного управління юстиції Черкаської області. Посилання відповідача на його обґрунтовані сумніви, які він має на даний час, у батьківстві щодо сина [PERSON] суд оцінює критично, оскільки по суті це є припущення. Належних та допустимих доказів цій обставині на час прийняття судом ріщення, матеріали справи не містять. У разі наявності спору щодо батьківства, він має бути вирішений в окремому позовному провадженні. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає разом з неповнолітніми дітьми: [PERSON] , 2006 року народження, та [PERSON] , 2009 року народження. Відповідно до роз`яснень у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до положень статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ним повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. Відмовки про недостатність коштів у платника аліментів не заслуговують на увагу. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Суди при вирішенні спорів також враховують приховані доходи платника аліментів при визначенні їх розміру і це має відбуватися шляхом врахування витрат, здійснених платником аліментів. Саме за цим показником має визначатися розмір аліментів. Різноманітні аргументи щодо браку коштів у платника аліментів мають сприйматися критично, а до уваги належить брати рівень життя платника аліментів, який слід оцінювати непрямими методами (зокрема, за його витратами та наявністю певного майна). Принцип врахування лише трудових доходів платника аліментів, не відповідає сучасним реаліям соціально-економічного розвитку суспільства. На даний час у платника аліментів основне джерело доходу не обов`язково пов`язане з працею і при стягненні аліментів слід виходити з оцінки майнового стану платника аліментів, а не з врахування його трудових доходів. Можливість другого з батьків утримувати дитину повинна тлумачитися розширено і не обмежуватися лише наявністю в нього офіційного доходу, але також враховувати фінансування витрат такого з батьків, наявність у нього рухомого і нерухомого майна, його можливість надавати утримання дитині. В матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження наявності у відповідача джерел доходу, його розмір та можливість відповідача сплачувати аліменти у заявленому позивачем розмірі. Будь-яких клопотань про витребування доказів від позивача не надходило, у разі складнощів в отриманні нею доказів. У своєму відзиві відповідач посилався на своє скрутне матеріальне становище, нерегулярність отримуваного доходу. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову а відтак, позовні вимоги підлягають задоволенню з дня подання позовної заяви до суду, тобто з 10 січня 2020 року. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що діти проживають з матір`ю, вік дітей, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, відсутність підтвердження доходу відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог частково та стягнення з відповідача на утримання дітей аліментів у розмірі 4000 грн., до досягнення ними повноліття для забезпечення потреб дітей для повноцінного їх розвитку, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Крім того, аліменти в розмірі по 2000 грн. на дитину не є надмірними, а слугуватимуть належним утриманням дітей, для їх всебічного розвитку. Доводи відповідача, що аліменти на одну дитину стягуються в розмірі ј частини доходу платника аліментів суд до уваги не бере, та звертає увагу, що даний розмір визначений при зверненні до суду з заявою про видачу судового наказу, а не розгляд справи в позовному провадженні. Також суд критично оцінює пояснення відповідача про стягнення аліментів в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, оскільки даний розмір є мінімальним, а відповідач не надав в матеріали справи докази того, що він має мінімальні доходи, що зумовлювало б стягнення саме мінімальних аліментів. Щодо доводів [PERSON] необхідності лікування, то відповідач не надав доказів даній обставині. Подані медична документація не має підтвердження проходження обов`язкового медичного лікування, а там лиш містяться посилання на рекомендації. Також відповідач не надав доказів проходження такого лікування у минулому. В задоволенні інших позовних вимог суд відмовляє, оскільки матеріали справи не містять підтвердження витрат позивача на утримання дітей на суму приблизно 20000 грн. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Обґрунтовуючи судове рішення, колегія суддів приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: approved