Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, уточненим у подальшому до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: [PERSON], [PERSON], посилаючись на те, що 20 вересня 1996 року її донька [PERSON] позичила у [PERSON] 6000,00 доларів США під 5% річних строком на один рік, тобто до 20 вересня 1997 року, але розписку про отримання коштів у борг надала вона. Оскільки, у вказаний період часу її донька працювала у Болгарії, то вона пересилала їй грошові кошти для погашення боргу перед [PERSON] Зазначала, що [INFO] року помер її чоловік, [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина на ? частину квартири [ADDRESS]. Вказувала, що коли стало питання з приводу оформлення документів для отримання спадщини після смерті чоловіка, то [PERSON] запропонував їй допомогу і познайомив з [PERSON], яка, в свою чергу, запропонувала позивачці оформити на її ім'я довіреність на представництво її інтересів при оформленні спадщини, що нею і було зроблено. При цьому, будь-яких намірів щодо відчуження своєї квартири у неї не було. Стверджувала, що 30 березня 2005 року вона дізналась, що 12 грудня 1996 року квартира [ADDRESS], яка належала їй на праві власності, була від її імені, на підставі довіреності, виданої на ім'я [PERSON], незаконно продана [PERSON] Позивачка зазначала, що після того, як їй стало відомо про відчуження без її згоди належної їй квартири, вона звернулася з позовом до Малиновського районного суду м. Одеси, який своєю ухвалою від 13 вересня 2011 року залишив його без розгляду, у зв'язку з її повторною неявкою у судове засідання. Зазначала, що строк звернення до суду нею не пропущений, так як про договір купівлі-продажу її квартири вона дізналася лише 30 березня 2005 року і одразу звернулась до суду та правоохоронних органів. Крім того, весь цей час вона із родиною мешкала у квартирі та платила комунальні платежі. Посилаючись на порушення своїх прав, а також на те, що строк її звернення до суду не пропущений, оскільки про існування договору купівлі-продажу її квартири вона дізналася лише 30 березня 2005 року і одразу звернулась до суду та правоохоронних органів, [PERSON] остаточно просила суд визнати частково недійсною довіреність від 25 жовтня 1996 року, видану на ім'я [PERSON], посвідчену приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 12 грудня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] (т.1 а.с.171-174, 207-210). З матеріалів справи вбачається, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS], укладений 12 грудня 1996 року [PERSON] від імені [PERSON] та [PERSON] було визнано недійсним. В іншій частині позову - відмовлено (т.3 а.с. 55-63,105-109). Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року були скасовані, справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції (т.3 а.с.137-139). Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями Малиновського районного суду м.Одеси від 09 червня 2016 року справу розподілено судді Сегеді О.М. (т. 3 а.с. 137). Ухвалою суду від 10 червня 2016 року справа прийнята до провадження та призначений судовий розгляд на 07 липня 2016 року о 10 годині 15 хвилин (т.3 а.с.145). [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.3 а.с.182). Ухвалою суду від 10 червня 2016 року провадження у справі було зупинено у зв'язку зі смертю позивачки та призначено судовий розгляд на 13 вересня 2017 року о 10.00 годині (т.3 а.с.186). Ухвалою суду від 18 травня 2017 рокудо участі у справі в якості правонаступника [PERSON], була залучена [PERSON], рідна донька померлої (т.1 а.с.235). [INFO] року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть та повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (т.4 а.с.16, 32). Ухвалою суду від 10 серпня 2017 року провадження у справі було зупинено у зв'язку їз смертю [PERSON] (т.4 а.с.135). Ухвалою суду від 13 листопада 2017 року провадження у справі було поновлено та призначений судовий розгляд на 05 грудня 2017 року (т.4 а.с.37). Позивачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час і дату судового засідання неодноразово повідомлялася, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, раніше неодноразово надавала суду заяви про відкладення розгляду справи у зв'язку з хворобою, з підстав чого суд вікладав розгляд вказаної справи. В судові засідання, призначені на 14 лютого 2018 року та 05 березня 2018 року жодних заяв від позивача не надходило, зазначені вище обставини свідчать про зловживання позивачем своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи (а.с. 36, 56, 62). Відповідач [PERSON] та його представник, діючий за довіреністю від 10 березня 2017 року в судове засідання не з'явилися, про час і дату судового засідання повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснили, надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т.3 а.с.196, т. 4 а.с. 80-83). Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]в судове засідання не з'явилися, про час і дату судових засідань неодноразово повідомлялися відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснили, раніше надали заяви про слухання справи за їх відсутністю (т.1 а.с.118,119 , т.4 а.с. 84-86). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету позову [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час і дату судового засідання неодноразово повідомлявся відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, причини своєї неявки суду не пояснив, заяву про відкладання справи не надавав (а.с. 71). Аналіз викладених вище обставин, неявки сторін в судові засідання, яким було відомо про розгляд справи, призвело до затягування судового розгляду даної справи, яка тривалий час не може бути вирішена по суті. Тому суд, такі дії сторін відносить до таких, що суперечать вимогам ч.2 ст. 43 ЦПК України, та розцінює їх як зловживання сторонами своїми процесуальними правами, що призводить до порушення розумних строків розгляду справи. У зв'язку з неявкою сторін, які раніше надавали свої пояснення по справі, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутність сторін та ухвалити рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року та визнання частково недійсною довіреності від 25 жовтня 1996 року, виданої на ім'я [PERSON], в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном, слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються Цивільним кодексом Української РСР 1963 року, а також розділом 4 главою 16, книги першої та главами 54 книги п'ятої Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-1, виданого 19 серпня 1993 року Управлінням житлово-комунального господарства виконкомом міської ради народних депутатів, належала квартира [ADDRESS] (т.3 а.с.4,6,8). [INFO] року [PERSON], помер. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 грудня 1996 року (т.3 а.с.5). З змісту позовної заяви вбачається, що 20 вересня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, відповідно до умов якого останній передав [PERSON] в борг 6000,00 доларів США під 5% щомісячно, які вона зобов'язувалась повернути в строк до 20 вересня 1997 року. На підтвердження укладення договору позики, [PERSON] надала [PERSON] розписку. Даний факт сторонами не оскаржувався. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] в рахунок оплати боргу, періодично повертала [PERSON] грошові кошти, що підтверджується копіями розписок останього від 06 грудня 1996 року, та від 08 вересня 1997 року (т.1 а.с.8,9,10). Отже, на думку суду, між [PERSON] та [PERSON] виникли боргові зобов'язання. Судом встановлено, що 25 жовтня 1996 року [PERSON] видала на ім'я [PERSON] довіреність, згідно якої надала останній право управляти та розпоряджатися всім своїм майном, зокрема, укладати усі передбачені законом угоди щодо управління та розпорядження майном: купувати, продавати, дарувати. Довіреність була видана строком на три роки, з правом передовіри. Довіреність підписана особисто [PERSON], її дієздатність була встановлена та перевірена нотаріусом (т.2 а.с.108). Згідно ст.64 ЦК УРСР довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. З матеріалів справи не вбачається, що довіреність, яку 25 жовтня 1996 року видала [PERSON] на ім'я [PERSON], не відповідала вимогам діючого на той час закону, оскільки на підставі наданих за цією довіреністю повноважень, [PERSON] від імені [PERSON] уклала та підписала з [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та інші документи. Судом встановлено, що 09 грудня 1996 року [PERSON] на підставі довіреності від 25 жовтня 1996 року, реалізуючі надані їй [PERSON] права, звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та отримала на ім'я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом від 09 грудня 1996 року на ? частину квартири [ADDRESS] (т.2 а.с.109). 12 грудня 1996 року між [PERSON], яка діяла від імені [PERSON] за довіреністю від 25 жовтня 1996 року та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], за 5500,00 грн., які відповідно до договору були отримані до підписання договору (т.2 а.с.87). Зі змісту позовної заяви вбачається, що проживаючи у вищевказаній квартирі, у березні 2005 року [PERSON] випадково дізналася про те, що 09 грудня 1996 року [PERSON] на підставі зазначеної довіреності оформила спадщину на 1/2 частину спірної квартири на її ім'я, при цьому, про вчинені вказаної дії її не повідомила, правовстановлюючі документи їй не передала і без її згоди та волевиявлення 12 грудня 1996 року уклала від її імені договір купівлі-продажу спірної квартири з [PERSON] - донькою [PERSON] (т.3 а.с.13-14). За твердженням [PERSON] про факт відчуження спірної квартири, [PERSON] її не повідомила, грошей за продаж квартири не передавала, у свою чергу квартира «покупцю» не передавалася, оскільки вона продовжувала безперевно проживати в ній разом зі своєю родиною, сплачувала комунальні платежі та користувалася квартирою, як власник житла до 23 серпня 2013 року. Аналізуючі дані твердження, суд прийшов до висновку, що дані обставини не відповідають дійсності, оскільки, як вказувала [PERSON], вона надала довіреність [PERSON] для оформлення спадщини після смерті чоловіка, але при цьому зі змісту довіреності не вбачається, що довіреність була видана тільки для оформлення спадщини, оскільки з її змісту слідує, що [PERSON] були надані більші повноваження, а саме управляти та розпоряджатися всім майном [PERSON], зокрема, укладати усі передбачені законом угоди щодо управління та розпорядження майном: купувати, продавати, дарувати. Суд вважає, що після оформлення довіреності від 12 грудня 1996 року, [PERSON], як власник, повина була отримати від [PERSON] оформленні неюдокументи на квартиру, але вона цього не зробила і документами на квартиру на протязі дев'яти років не цікавилася. Як вбачається з позовної заяви про продаж спірної квартири, [PERSON], дізналася 30 березня 2005 року, випадково, так як весь цей час із родиною мешкала у квартирі, платила комунальні платежі, і тільки після того, як вона дізналась про продаж належної їй квартири, звернулась до суду. Встановлено, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 січня 2009 року було ухвалою апеляційного суду Одеської області від 19 травня 2009 року скасовано та направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року позов [PERSON] у зв'язку з її повторною неявкою у судові засідання був залишений без розгляду. Суд вважає, що зазначені вище обставини та відношення [PERSON] до спірної квартири, свідчать про те, що остання втратила інтерес до неї, та нею не цікавилася. Даний висновок також грунтується і на поведінці правонаступниці [PERSON] - [PERSON] , яка також не з'являлася до суду та не цікавилася справою. Відповідно до ст. 62 ЦК УРСР угода, укладена однією особою (представником) від імені другої особи (яку представляють) в силу повноваження, що ґрунтується на довіреності, законі або адміністративному акті, безпосередньо створює, змінює і припиняє цивільні права і обов'язки особи, яку представляють. Згідно ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу квартири продавець зобов'язаний передати квартиру у власність покупцю, а покупець зобов'язаний прийняти квартиру у власність і сплатити за це грошові кошти. Відповідно до ст.225 ЦК УРСР право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власнику. Якщо продавець майна не є його власником, покупець набуває права власності в тих випадках, коли згідно з статтею 145 цього Кодексу, власник не вправі витребувати від нього майно. З матеріалів справи вбачається, що станом на 12 грудня 1996 року, [PERSON], була власником всієї квартири [ADDRESS], тому вона, як власник мала права на її відчуження. Суд вважає, що оскільки довіреність не була скасована, то представник за нею мав право вчиняти відповідні дії, зокрема, укладати договір купівлі -продажу від 12 грудня 1996 року. Згідно ст.58 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час укладення спірного договору, угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадянської організації. За змістом зазначеної норми закону обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину другою стороною, або якщо вона замовчує їх існування. Такий позов може бути задоволено лише на вимогу сторони, яка вчинила правочин під впливом обману. Правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним. Згідно з роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, з роз'яснень п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також вбачається, що норми статті 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів, тобто довіреність не можна визнавати недійсною. Загальними правовими підставами визнання правочину недійсним є порушення умов його дійсності. Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Суд вважає, що дані положення закону при оформленні спадщини та укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири були дотримані і не порушені. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно п.5 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. За таких обставин, суд доходить до висновку, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для відмови в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору купівлі-продажу від 12 грудня 1996 року та визнання частково недійсною довіреності від 25 жовтня 1996 року, виданої на ім'я [PERSON], в частині повноважень щодо управління та розпорядження усім належним їй майном, оскільки судом достовірно встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири [ADDRESS] від 12 грудня 1996 року був укладений від імені [PERSON] її представником [PERSON] в межах наданих їй повноважень, і покупцем умови договору виконано. Посилання позивачки на те, що вона не отримала коштів від продажу спірного майна, може бути підставою для пред'явлення нею позову до свого представника [PERSON] про витребування коштів. Таким чином, крім спірних правовідносин, які виникли між [PERSON] та [PERSON], між ними також існували правовідносини, що випливали з договору позики. Відповідно до ст. 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку саму грошей або рівну кількість речей тогож роду і якості. Договір позики вважається укладеним у момент передачі грошей або речей. Будь яких умов, які б свідчали про забезпечення виконання зобов'язання, зокрема, перехід права власності на спірну квартиру, з даного договору не вбачається. Як доказ існування двох видів правовідносин, що витікають з договору доручення та договору позики, які між собою не пов'язані, свідчить і те, що [PERSON] в момент виконання грошового зобов'язання, відповідно до ст. 69 ЦК УРСР, не скасувала довіреність від 25 жовтня 1996 року, яку видала на ім'я [PERSON], і на підставі якої останньою від імені [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу спірної квартири, тобто при оформленні такого доручення. [PERSON] знала про обсяг дій, які має право вчиняти її представник. З матеріалів справи, а саме з довідки про склад сім'ї та реєстрації від 01 жовтня 2012 року №1133, вбачається що після укладення договору купівлі - продажу від 12 грудня 1996 року [PERSON] була зазначена, як особа, яка проживає в [ADDRESS], без реєстрації (т.1 а.с.49). Встановлено, що за розпискою від 08 вересня 1997 року, [PERSON] отримав від [PERSON] 5600 доларів США в рахунок сплати боргу за її розпискою від 20 вересня 1996 року, та претензій до неї не має (т.1 а.с.10). Матеріалами справи встановлено, що 02 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування, за яким право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до [PERSON] (т.3 а.с.16). 18 травня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого останній передав [PERSON] в борг грошову суму в розмірі 164125,00 грн., а остання зобов'язалась повернути вказану суму до 18 травня 2007 року. В забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за договором іпотеки від 18 травня 2006 року, іпотекодавець відповідно до п.6 Договору надав в іпотеку [PERSON] квартиру [ADDRESS] (т.2 а.с.89-90). Встановлено, що [INFO] року [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (т.2 а.с.139). Після її смерті відкрилася спадщина, у тому числі і на квартиру [ADDRESS]. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON], що підтверджується копією спадкової справи (т.2 а.с.133-240). Згідно ч. 1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. До спадкоємця переходить обов'язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя. До спадкоємця переходить обов'язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За позовом спадкоємця суд може зменшити розмір неустойки (штрафу, пені), розмір відшкодування майнової шкоди (збитків) та моральної шкоди, якщо вони є непомірно великими порівняно з вартістю рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ним у спадщину. Матеріалами справи встановлено, що після смерті [PERSON], [PERSON] звернувся до спадкоємця [PERSON] з вимогою повернути борг шляхом переходу права власності до іпотекодержателя на пердмет іпотеки, на що останній погодився, оскільки вказані умови були закріплені попереднім нотаріально посвідченим договором від 26 квітня 2010 року, але оформити право власності на [PERSON] виявилося неможливим, оскільки державним нотаріусом було зупинено вчинення нотаріальних дій стосовно спадкового майна, а саме квартири [ADDRESS]. Встановлено, що дані обставини стали причиною звернення [PERSON] до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], та зобов'язання [PERSON], [PERSON], [PERSON] звільнити квартиру. Заочним рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності та виселення був задоволений; визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 30,4 кв.м.; усунуто [PERSON] перешкоди у користуванні власністю шляхом виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], та стягнуто з останніх в рівних частках судові витрати. Рішення набрало законної сили. (т.1 а.с.191, 199-201, т.2 а.с.110 - 112). 17 січня 2012 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про державну реєстрацію (т.3 а.с. 17). 08 серпня 2013 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна щодо об,єкта нерухомого майна (т.3 а.с.208-211). Таким чином, на даний час власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Отже, суд вважає, що заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 15 травня 2013 року та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 вересня 2013 року, при розгляді даної справи має приюдіціальне значення. Тому, обставини, які встановлені рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 13 вересня 2011 року, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді даної справи. З змісту ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 січня 2016 року, якою були скасовані рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції, вбачається, що обраний [PERSON] спосіб захисту не може відновити її порушені права, оскільки остання з позовом про витребування спірної квартири від власника на підставі ст.388 ЦК України не зверталася. Суд касаційної інстанції зазначав, що відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. При цьому незаконними володільцями вважаються як особи, які безпосередньо неправомірно заволоділи чужим майном, так і особи, які набули майно поза волею власника. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.3 ст. 49 ЦПК України до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подання письмової заяви. Протягом розгляду справи після скасування рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 21 листопада 2013 року та ухвали апеляційного суду Одеської області від 25 червня 2015 року, ні [PERSON], ні її правонаступниця [PERSON] з позовними вимогами про витребування спірної квартири до суду від власника на підставі ст.388 ЦК України не зверталися. Згідно ч.2 ст.264 ЦК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, у зв'язку з їх недоведеністю. Що стосується застосування строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності - загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог, передбачених статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у справі. Як роз'яснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 « Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову у позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Оскільки позивачка не довела свої позовні вимоги, то суд не застосовує строк позовної давності, а вирішує спір по суті. Стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed