Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-28 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Арбузинської селищної ради Миколаївської області про встановлення факту постійного проживання разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті залишилося спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS] . Позивач є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] . Позивач на протязі передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини заяву до нотаріуса не подавала, оскільки є спадкоємцем, який постійно проживав зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та вважається таким, що прийняв спадщину. На момент смерті матері позивач була зареєстрована за місцем проживання в [ADDRESS] , але на момент смерті матері постійно проживала разом із матір`ю по день її смерті. Будинок за адресою: [ADDRESS] , в якому була зареєстрована померла, належить позивачу. 23 березня 2021 року позивач звернулася до Арбузинської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину на належне матері майно, однак їй було відмовлено у цьому у зв`язку з пропуском строку для прийняття спадщини так як вона була зареєстрована за іншою адресою. Посилаючись на викладене, прохала встановити факт проживання постійного проживання [PERSON] , [INFO] , разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини у період 12 лютого 2020 року по 02 липня 2020 року. У судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, прохала суд їх задовольнити, пояснивши, що з 2004 року вона разом з своїм співмешканцем [PERSON] та матір`ю проживали влітку в с.Кавуни Арбузинського району, а взимку - у м.Южноукраїнську. З 2011 року стан здоров`я матері значно погіршився та вона не мала змоги виконувати роботи по дому. З жовтня 2019 року вони всі разом проживали у м.Южноукраїнськ, а у квітні 2020 року стали проживати у с.Кавуни. Оскільки стан здоров`я матері знову погіршився, то вони перевезли матір до м.Южноукраїнська, де вона і померла [INFO] . Їх бюджет був спільний, витрати також. Представник відповідача Арбузинської селищної ради Миколаївської області у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій прохав розглядати справи в його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Вислухавши думку позивача, свідків, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. 0[INFO] померла [PERSON] у м.Южноукраїнську Миколаївської області, про що свідчить свідоцтво про смерть серії [NUMBER] , видане 07 липня 2020 року Арбузинським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса). Після смерті [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з квартири [ADDRESS] та належало померлій на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 1994 року, виданого Знам`янським відділком Одеської залізниці. Відповідно до роз`яснення Арбузинської державної нотаріальної контори від 23 березня 2021 року за № 170/01-16 позивачу [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, належне її матері [PERSON] , у зв`язку з пропуском передбаченого законом 6-місячного строку для прийняття спадщини. Спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилася, про що свідчить інформаційна довідка зі Спадкового реєстру. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4-5, 12-13, 19 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України). Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає у день відкриття спадщини. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч.1 ст.1220, ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1270 ЦК України). Відповідно до положень ч.1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною третьої ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (ч.1 ст.1269 ЦК України). Отже, зі змісту зазначених норм вбачається, що обставинами, які свідчать про прийняття спадщини є постійне проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або подача у встановлений строк спадкоємцем, який не проживав зі спадкодавцем, заяви нотаріусу про прийняття спадщини. Відповідно до п.211 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (яка втратила чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року, але діяла на час виникнення спірних правовідносин) доказом постійного проживання разом зі спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом зі спадкодавцем; копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року за № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне місце проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. У статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що місце перебування особи - це адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Таким чином, місце проживання необхідно відрізняти від місця перебування фізичної особи, тобто того місця, де вона не проживає, а тимчасово знаходиться. Згідно статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. З аналізу наведених норм можна дійти висновку про те, що законодавець не пов`язує місце відкриття спадщини з місцем реєстрації спадкодавця, а відповідно до статті 1221 ЦК України ототожнює його з останнім місцем проживання останнього, яке може знаходитися поза межами його реєстраційного обліку. При цьому відсутність реєстрації спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо обставини частини третьої статті 1268 ЦК України підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Згідно із ст. 1258 цього Кодексу спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 ЦК України. Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У відповідності до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно із п. 6 рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 до членів сім`ї належать особи, що постійно проживають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. До числа спадкоємців четвертої черги не входить особа, яка хоча і проживала спільно зі спадкодавцем, але перебувала у зареєстрованому шлюбі з іншою особою. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення в них права на спадкування за законом у першу чергу на підставі статті 1261 ЦК України. Як вбачається з копії паспорта, наявного в матеріалах справи, позивач [PERSON] з 25 липня 2000 року і по теперішній час є зареєстрованою в [ADDRESS] . З свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 11 квітня 1964 року Арбузинською селищною радою, вбачається, що матір`ю [PERSON] є [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00029880284, виданого Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 02 липня 2019 року, 30 грудня 1986 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». У відповідності до Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00029872305, виданого Южноукраїнським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) 11 березня 2021 року, 16 листопада 1990 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно довідки № 100 від 11 березня 2021 року, виданої Арбузинською селищною радою Миколаївської області, [PERSON] , яка померла [INFO] , з 12 лютого 2020 року по день своєї смерті була зареєстрована та проживала за адресою: [ADDRESS] , разом з нею на момент її смерті проживала її донька - [PERSON] . Факт спільного проживання позивача разом з спадкодавцем по день її смерті також підтверджується показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , допитаних у судовому засіданні, які є сусідами та односельчанами померлої, достовірність яких у суду сумнів не викликають. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знала померлу та її доньку. [PERSON] разом з донькою та її співмешканцем проживали влітку по [ADDRESS] , а взимку у м.Южноукраїнськ. У жовтні 2019 року її забрала до міста донька [PERSON] . В квітні 2020 року вони повернулися до села та через деякий час донька її забрала знову до міста, де та і померла. Також свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що знав померлу та її доньку. З 2000 року він проживав без реєстрації шлюбу разом з позивачем та її матір`ю [PERSON] . Померла проживала по [ADDRESS] , сильно хворіла, погано ходила. У жовтні 2019 року її забрала до міста донька [PERSON] . В квітні 2020 року [PERSON] повернулася до села та через деякий час донька її забрала знову до міста, де та і померла. Вказані обставини свідчать про те, що позивач та спадкодавець [PERSON] мали взаємні права та обов`язки, спільні заощадження, спільний бюджет та спільно харчувалися. На підставі викладеного суд дійшов до висновку, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та є такими, що дозволяють встановити факт постійного проживання [PERSON] разом із спадкодавцем [PERSON] , яка померла [INFO] на час відкриття спадщини у період з 12 лютого 2020 року по [INFO] . У зв`язку з наявністю підстав для встановлення факту проживання однією сім`єю подана заява підлягає задоволенню.

Outcome: approved