Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаною позовною заявою до [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого 25 січня 2011 року (а.с. 3). Позивач [PERSON] або його представники, представник відповідача [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду заяви про розгляд справи без їх участі, позивач просить позовні вимоги задовольнити, відповідач заперечень на позов не надав. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. За правилами ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно розяснення п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відповідно до ст. 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до ч. 1 ст. 131 ЗК України громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. 25 січня 2011 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [PERSON] І-ВЛ № 461647 від 02 червня 2015 року (а.с. 9). Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [PERSON] належало на праві власності та після смерті відкрилася спадщина на земельну ділянку площею 10,3345 гектарів у межах згідно з планом, розташованої на території [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 6321082500:03:005:0015, на підставі Державного акту на право власності на землю Серія ХР № 070618, виданого розпорядженням Борівської районної державної адміністрації Харківської області від 13 листопада 2003 року № 366, зареєстрованого 17 листопада 2004 року у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010468700234 (а.с. 5). Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, за життя [PERSON], [INFO], склав заповіт від 22 січня 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Борівського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 22.01.2008 року за реєстром № 230, за яким на випадок його смерті зробив розпорядження, яким: - належну йому на підставі розпорядження Борівської райдержадміністрації Харківської області № 366 від 13 листопада 2003 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010468700234, кадастровий номер земельної ділянки 6321082500:03:005:0015, земельну ділянку, загальною площею 10,3345 га. розташованою на території [PERSON] сільської ради Борівського району Харківської області, він заповідає [PERSON]. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 6, 7). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Судом установлено та підтверджується матеріалами справи, що спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину від спадкодавця [PERSON] шляхом звернення з заявою до Першої Сватівської державної нотаріальної контори Луганської області та почав збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Але, згідно постанови Першої Сватівської державної нотаріальної контори Луганської області про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 02.06.2015 року за № 510/02-31 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом на підставі ст. 49 Закону України «Про нотаріат», гл. 10 Порядку, - відмовлено у вчиненні нотаріальної дії. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 8). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Судові витрати по справі суд залишає за позивачем.

Outcome: approved