Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-09 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), треті особи: [PERSON] (далі - третя особа 1), приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харкава Оксана\~Віталіївна (далі - третя особа 2) з даним позовом, у якому просив визнати недійсним заповіт, складений [PERSON] 16.03.2016 року. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] та [PERSON] є дідусем та бабусею позивача. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] являються їх дітьми. У 1991 році між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, від якого народився [PERSON]. 29 червня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті матері опікуном над позивачем призначено бабусю [PERSON]. 11 липня 2007 року рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області позбавлено батька позивача [PERSON] батьківських прав. [INFO] бабуся [PERSON], яка була опікуном позивача померла. Після смерті бабусі [PERSON] ще був неповнолітнім. З огляду, на те що дідусь за станом свого здоров'я не міг бути піклувальником позивача, 29 березня 2011 року його піклувальником призначено дядька позивача [PERSON]. Починаючи зі свого народження та до тепер позивач мешкає за адресою: [ADDRESS]. [INFO] [PERSON] помер. За час свого життя покійний дідусь, як міг турбувався про позивача доки останній не став повнолітнім. За адресою: [ADDRESS] мешкали покійний дідусь, позивач та відповідач разом зі своєю сім'єю. Про покійного дідуся позивач та відповідач доглядали однаково, несли витрати на його лікування у рівних частинах, а також витрати на поховання були розподілені рівномірно. Жодних конфліктних ситуацій між позивачем та відповідачем не виникало. Розуміючи, що відповідач не має наміру оформляти спадщину, а другий дядько вважає, що частина майна яка залишилась після смерті [PERSON] є часткою позивача з огляду на те, що у позивача іншого майна у тому числі і житла не має, 14 червня 2016 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук Ірини Юріївни з заявою про відкриття спадщини. Виконуючи всі необхідні дії щодо оформлення спадкової справи позивачу стало відомо, що 16 березня 2016 року [PERSON] склав заповіт, яким усе своє майно заповідав [PERSON], а також [PERSON] поклав на відповідача обов'язок надати можливість [PERSON] безстрокове право користування частиною житлового будинку у якій проживає та зареєстрований позивач. На думку позивача, події, які розгоратись напередодні дати складення заповіту свідчать про те, що дід не усвідомлював значення своїх дій. Так, з 12 березня 2016 року покійний дід постійно марив, майже весь час спав, майже не вживав їжі, декілька раз на день перепитував якій сьогодні день, плутався у висловах, забував слова. На протязі останнього тижня перед смертю стан діда постійно погіршувався, а 16 березня 2016 року надвечір [PERSON] стало взагалі зле. 16 березня 2016 року десь о 19 год. 30 хвилин прибула бригада швидкої допомоги та дід доставлений до Київської міської клінічної лікарні №9 у важкому стані. Під час складання заповіту був присутній [PERSON] та його дружина, оскільки дід не міг пересуватися самостійно. При таких обставинах позивач вважає, що під час вчинення та посвідчення правочину, а саме заповіту як розпорядження [PERSON] на випадок його смерті не було дотримано таких вимог до правочину як вільне волевиявлення його учасника, [PERSON], яке повинне відповідати його внутрішній волі. Тож складення оспорюваного заповіту не відповідало дійсній волі [PERSON] оскільки навіть заповідаючи усе своє майно [PERSON] він турбувався про онука [PERSON], але при цьому можна допустити, що діду приватний нотаріус не до кінця або взагалі не роз'яснила положень закону, які стосуються саме заповідального відказу. [PERSON] не був визнаний за час свого життя недієздатним. Покійний дід мав основні захворювання, такі як облітірующий атеросклероз судин нижніх кінцівок, критична ішемія обох нижніх кінцівок, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба. Внаслідок основних захворювань виникли ускладнення, такі як волога гангрена обох нижніх кінцівок, інтоксикація, поліорганна недостатність. Окрім основних захворювань та їх ускладнень [PERSON] мав супутні захворювання: кахексія, двостороння гипостатична пневмонія, хронічний гепатит, хронічний пієлонефрит. Також у покійного було відсутнє ліве око, а на праве око він бачив погано, у співвідношенні 30%. При таких обставинах, позивач вважає, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав передбачених ст.ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України необхідно визнати недійсним заповіт у судовому порядку У запереченнях на позовну заяву третя особа [PERSON] фактично підтвердив твердження позивача, викладені у позові та вказав, що на його думку, [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними в момент складання розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав передбачених ст.ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України необхідно визнати недійсним заповіт. Також додатково зазначив, що 14 вересня 2016 року він також звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. із заявою про прийняття спадщини за законом. Таким чином, просив задовольнити позовні вимоги. У запереченнях на позовну заяву відповідач вказав, що оскаржуваний заповіт повністю відповідає усім встановленим законом вимогам та підписаний заповідачем особисто, а твердження про не усвідомлення покійним значення своїх дій ґрунтуються виключно на припущеннях. Так, позивач зазначає, що у покійного було відсутнє ліве око, а на праве він бачив погано. Дане твердження не відповідає дійсності. Заповідач до самої смерті читав газети, дивився телевізор, не був сліпим і міг самостійно прочитати оскаржуваний заповіт. Крім того, позивач не може знати ставлення [PERSON] щодо того, кому має дістатися спадщина, оскільки останній внаслідок пережитого інсульту у 1995 році став інвалідом 1-ї групи та не розмовляє. Так, заповідач був у тяжкому стані, але завжди перебував у свідомості, а наявні у нього захворювання не впливали та не могли впливати на здатність усвідомлювати свої дії. Заповідач на амбулаторному чи стаціонарному лікуванні з приводу неврологічних захворювань не перебував. Також не перебував на диспансерному обліку в Київському міському психоневрологічному диспансері №1, був дієздатним. Покійний дійсно просив потурбуватися про позивача, оскільки в нього немає інших рідних, саме тому він і зробив в оскаржуваному заповіті заповідальний відказ. Але він ніколи не висловювався, тим паче, не наказував про те, що квартира [ADDRESS] чи інше майно має залишитись позивачеві у спадщину. Заповідач хотів, щоб у позивача був дах над головою, тому і наполіг зробити в оскаржуваному заповіті заповідальний відказ. Наявність заповідального відказу у заповіті є беззаперечним доказом, що при складанні оскаржуваного заповіту волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі. Таким чином, твердження позивача про те, що складання оскаржуваного заповіту не відповідало волі померлого є безпідставними, а у задоволення даного позову слід відмовити. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначили про його необґрунтованість та безпідставність. Треті особи в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Як передбачено ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Ухвалою суду від 16.08.2016 року відкрито провадження у цій справі та призначено судове засідання, а також витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ярощук І.Ю. належним чином завірену копію спадкової справи №9/2016 після померлого [INFO] [PERSON]. 09.09.2016 року до суду від приватного нотаріуса Ярощук І.Ю. надійшли витребувані документи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 09.12.2016 року провадження по даній справі було зупинено на час проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Як відомо, 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. 06.02.2019 року на адресу суду надійшов висновок судово-психіатричного експерта №16 разом із матеріалами даної цивільної справи. Ухвалою суду від 07.02.2019 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 10.04.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 08.01.1970 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб. Після реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 26). [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] являються дітьми [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25, 85, 108). 07.09.1991 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб. Після реєстрації шлюбу, [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 73). [INFO] народився [PERSON], батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 28). 29 червня 1995 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 27). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 24). Після смерті [PERSON] опікуном над [PERSON] призначено [PERSON] відповідно до Розпорядження №904 (а.с. 22). Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 11 липня 2007 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] (а.с. 21). [INFO] померла [PERSON]. Розпорядженням Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації від 29 березня 2011 року №211 піклувальником над [PERSON] призначено [PERSON] (а.с. 19). [INFO] помер [PERSON] (а.с. 17). За життя померлого, 16.03.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харковою О.В. було посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] на випадок своє смерті заповів 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною господарських будівель та споруд та 1/2 частину земельної ділянки, яка розташована на [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER] своєму синову [PERSON]. При цьому, на останнього покладено обов'язок надати можливість онукові [PERSON] користуватися частиною квартири №2, яка розташована за адресою: [ADDRESS] безстроково (а.с. 65). Вказаний заповіт у зв'язку з похилим віком та станом здоров'я заповідача складено та посвідчено у нього вдома за адресою: [ADDRESS] що вказано у самому заповіті. Згідно з ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається (ст.ст. 1233, 1234 ЦК України). Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1247 ЦК України визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповідач має право зробити у заповіті заповідальний відказ. Відказоодержувачами можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом. Предметом заповідального відказу може бути передання відказоодержувачеві у власність або за іншим речовим правом майнового права або речі, що входить або не входить до складу спадщини. На спадкоємця, до якого переходить житловий будинок, квартира або інше рухоме або нерухоме майно, заповідач має право покласти обов'язок надати іншій особі право користування ними. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном зберігає чинність у разі наступної зміни їх власника. Право користування житловим будинком, квартирою або іншим рухомим або нерухомим майном, одержане за заповідальним відказом, є таким, що не відчужується, не передається та не переходить до спадкоємців відказоодержувача. Право користування житловим будинком, квартирою або іншою будівлею, надане відказоодержувачеві, не є підставою для проживання у них членів його сім'ї, якщо у заповіті не зазначено інше. Спадкоємець, на якого заповідачем покладено заповідальний відказ, зобов'язаний виконати його лише у межах реальної вартості майна, яке перейшло до нього, з вирахуванням частки боргів спадкодавця, що припадають на це майно. Відказоодержувач має право вимоги до спадкоємця з часу відкриття спадщини (ст.ст. 1237, 1238 ЦК України). При цьому, ч. 4 ст. 207 ЦК України передбачає, що якщо фізична особа у зв'язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа. Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє. Будь-яких даних в оскаржуваному заповіті про підписання його іншою особою за дорученням немає. Відповідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках. Як вказував позивач у позові, його покійний дід мав захворювання, при яких він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складання заповіту. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень ст. 76 ЦПК України, доказами у справі можуть бути зокрема висновки експертів. Як вбачається із Висновку судово-психіатричного експерта №16, [PERSON] при посвідченні заповіту 16.03.2016 року о 12.00 год. ознак будь-яких психічних розладів не виявляв, а відтак міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Оцінка індивідуально-психологічних властивостей не відноситься де компетенції судово-психіатричних експертів. [PERSON] у момент складання заповіту від 16.03.2016 року о 12.00 год. міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (а.с. 208-215). Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Згідно роз'яснень, які містяться у п.п. 16, 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року за №7 заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Заповіт, складений особою до визнання її недієздатною, не може бути змінено чи скасовано її опікуном. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу При цьому, у своєму листі №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ зазначив, що системний аналіз норм ЦК свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підстави припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (ст. 145 ЦПК). Суд не має права давати оцінку медичним документам, які потребують спеціальних знань. Ухвалюючи рішення про визнання недійсним заповіту з підстав, передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК, суди повинні враховувати, що для визнання такого правочину недійсним предметом доказування є та обставина, що особа-заповідач у момент складання заповіту не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (ухвала колегії суддів ВССУ від 2 листопада 2011 року в справі № 36-29047св11). Висновок судово-психіатричної експертизи у такій категорії справ є лише одним із доказів, якому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами. Таким чином, враховуючи те, що під час складання та посвідчення оспорюваного заповіту заповідач міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, а тому обставини, на які послався позивач не знайшли свого підтвердження в ході її розгляду, підстав для визнання його недійсним немає. Тому, розпорядження на випадок смерті [PERSON] відповідало його внутрішній волі з приводу бажання того, щоб належне йому майно перейшло у власність сина [PERSON] При цьому, турбуючись про онука, заповідач поклав обов'язок на [PERSON] надати можливість користуватися квартирою [PERSON] Припущення позивача, що заповідачу приватний нотаріус не до кінця або взагалі не роз'яснила положень закону, які стосуються саме заповідального відказу не ґрунтуються на фактичних обставинах справи. Так, як вбачається із заповіту від 16.03.2016 року, його зміст, наслідки його дії та порядок скасування нотаріусом [PERSON] роз'яснено, про що міститься особистий підпис заповідача. Отже, позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону та не підлягають задоволенню. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: dismissed