Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-20 00:00:00

У січні 2015 р. [PERSON] звернувся з вказаним позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] проти позову заперечив, посилаючись на те, що він знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS] (а. с. 22). Судом з'ясовано, що [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 22.01.2015 р. № 438, виданою Міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 7 (а. с. 12). [PERSON] з 22.07.2006 р. по 06.07.2014 р. перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], яка є дочкою [PERSON], та з 12.06.2007 р. по 20.03.2015 р. був зареєстрований за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою від 22.01.2015 р. № 438, виданою Міським комунальним виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним підприємством № 7, рішенням Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 23.06.2014 р. у справі № 274/5630/13-ц, карткою реєстрації особи (а. с. 12, 13, 23). Частиною першою статті 401, частиною першою статті 402 Цивільного кодексу України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Частиною першою статті 405 Цивільного кодексу України встановлено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Враховуючи зазначені норми Цивільного кодексу України, суд вважає, що право [PERSON] на користуванням житлом за адресою: [ADDRESS] (сервітут), виникло на підставі закону як у члена сім'ї власника цього будинку - [PERSON]. Разом з тим, після розірвання шлюбу з [PERSON] [PERSON] перестав бути членом сім'ї [PERSON]. Пунктом 4 частини першої статті 406 Цивільного кодексу України визначено, що сервітут припиняється у разі: припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки [PERSON] після розірвання шлюбу з [PERSON] перестав бути членом сім'ї власника будинку адресою: [ADDRESS] - [PERSON], то припинилась обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту (права користуванням цим будинком (житлом)), а відтак цей сервітут припинився, тобто [PERSON] втратив право користування цим будинком (житлом). Відповідно до статті 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З наведених раніше положень статей 401 і 405 Цивільного кодексу України та положення статті 150 Житлового кодексу Української РСР випливає, що особи, які не є членами сім'ї власника житла (будинку), мають право на користування цим житлом лише за умови наявності відповідного договору з власником цього житла (будинку). Доказів наявності такого договору не подано, а зі змісту позовної заяви вбачається, що такий договір відсутній, [PERSON] з 2014 р. за адресою: [ADDRESS], не проживає. Суд зазначає, що зняття [PERSON] з реєстрації за адресою: [ADDRESS], на що посилається [PERSON] як на підставу для відмови у задоволенні позову, не є підставою для відмови у визнанні його таким, що втратив право користування житлом за цією адресою, оскільки законодавство України не пов'язує виникнення та/або припинення такого права з реєстрацією/зняттям з реєстрації за адресою відповідного житла. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. Згідно з частиною першою статті 79 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частиною першою статті 88 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином документально підтверджені судові витрати, понесені [PERSON], у розмірі 243,60 грн. (судовий збір), підлягають стягненню на його користь з [PERSON].

Outcome: approved