Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-04 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду із позовом до ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про поновлення на роботі. Позовні вимоги мотивовані тим, що 01.01.2011 року між позивачем та Київським національним університетом імені Тараса Шевченка був укладений трудовий договір для виконання завдань по бюджетній науково-дослідній темі 11БФ 05-01, термін виконання якої з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року. 12.02.2013 року трудовий договір зі позивачем був продовжений з ініціативи університету. Позивач вважав, що укладений між ним та університетом трудовий договір від 01.02.2011 року повинен вважатись таким, що продовжений на невизначений строк, оскільки трудові відносини між сторонами фактично тривають, оскільки жадна із сторін не вимагала їх припинення. Зазначав, що 11.01.2016 року після офіційних канікул позивач вийшов на роботу та 12.01.2016 року від керівництва дізнався про розірвання трудового договору з ним. Вважав, що його звільнення суперечить статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки про своє звільнення він не був попереджений за два місяці, а також суперечить статті 43 КЗпП України, оскільки його звільнення не було узгоджене із профспілковою організацією. Посилаючись на викладене позивач просив суд скасувати наказ ректора Київського національного університету імені Тараса Шевченка [PERSON] про його звільнення та поновити його на попередній посаді старшого наукового співробітника з 01.01.2016 року та виплатити заробітну плату за вимушені прогули з 01.01.2016 року. В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи Київський національний університет імені Тараса Шевченка з власної ініціативи в порядку ст. 35 ЦПК України, оскільки позивач заперечував проти цього. Окрім того, судом роз'яснювались позивачу його процесуальні права та обов'язки та він був попереджений судом про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, проте позивач клопотань про залучення в справі третіх осіб, заміну неналежного відповідача або залучення співвідповідачів суду не подавав, оскільки вважав, що саме ректор університету зобов'язаний відповідати за даним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив суд про його задоволення. Зазначав, що трудову книжку до моменту розгляду справи в суді він не отримував та з наказом про його звільнення ознайомлений не був. В судовому засіданні представник відповідача та третьої особи позов не визнала та заперечувала проти його задоволення. Зазначала, що ректор не може бути належним відповідачем по справі, оскільки трудові відносини у позивача виникли з університетом. Окрім того, зазначала, що позивач був працевлаштований в університеті на посаді старшого наукового співробітника на умовах строкового трудового договору з 01.01.2011 року по 31.12.2015 року на час дії теми № 11БФ051-01. Оскільки термін теми, на яку був зарахований позивач, закінчився, про що свідчить Звіт наукового керівника теми (заключний) з підписом самого позивача, [PERSON] був звільнений з 31.12.2015 року на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що наказом ректора КНУ ім. Т.Г. Шевченка від 30.12.2010 року № 1060-32 був затверджений перелік тем та їх підрозділів, виконання яких починається з 01 січня 2011 року, серед яких значиться тема 11БФ051-01 із строком її виконання 01.01.2011-31.12.2015 року (а.с. 39-41) 14.04.2011 року ректором КНУ ім. Т.Г. Шевченка був затверджений комплексний тематичний план науково-дослідних робіт, що фінансуються за рахунок коштів загального фонду Державного бюджету України, в якому також зазначено тему 11БФ051-01 із строком її виконання 01.01.2011-31.12.2015 року (а.с. 45-54). Наказом проректора з наукової роботи КНУ ім. Т.Г. Шевченка від 17.01.2011 року № 76-31 [PERSON] на підставі його заяви прийнято на посаду старшого наукового співробітника для виконання робіт по темі № 11БФ051-01 НДЛ «Фізика космосу» фізичного факультету з 04.01.2011 року по 31.12.2011 року на умовах строкового трудового договору (а.с. 55). В подальшому, [PERSON] звернувся до ректора КНУ ім. Т.Г. Шевченка із заявою про продовження терміну його роботи на темі № 11БФ051-01 на посаді старшого наукового співробітника до 31.12.2015 року (а.с. 56). Протоколом вченої ради фізичного факультету КНУ ім. Т.Г. Шевченка № 5 від 07.12.2015 року було розглянуто та прийнято звіт про науково-дослідну роботу (заключний) по темі № 11БФ051-01 (а.с. 58), серед авторів якої значиться і [PERSON] (а.с. 59). 15.12.2015 року було видано наказ про звільнення [PERSON] з роботи 31.12.2015 року у зв'язку із закінченням строку трудового договору згідно із п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 60). Начальником відділу кадрів КНУ ім. Т.Г. Шевченка було складено повідомлення від 30.12.2015 року № 08/152 про необхідність отримання трудової книжки (а.с. 106). 25.02.2016 року було складено акт про відмову від отримання [PERSON] трудової книжки (а.с. 107). Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Згідно із пунктами 2 і 3 статті 23 КЗпП України трудовий договір може бути: на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Так, із матеріалів справи вбачається, що позивача було призначено на посаду старшого наукового співробітника до 31.12.2015 року на період виконання роботи по темі № 11БФ051-01 із строком її виконання 01.01.2011-31.12.2015 року, а тому позивача було правомірно звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України. Щодо посилань позивача на те, що його звільнення суперечить статті 49-2 Кодексу законів про працю України, оскільки про своє звільнення він не був попереджений за два місяці, а також суперечить статті 43 КЗпП України, оскільки його звільнення не було узгоджене із профспілковою організацією, слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2 - 5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Проте, в даному випадку позивача було звільнено з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, коли попередня згода виборного органу (профспілкового представника) первинної профспілкової організації не вимагається. Окрім того, позивачем не надано суду доказів на підтвердження того, що він є членом такої профспілкової організації. Згідно із ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Разом із тим, звільнення працівника з роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України не передбачає попередження про таке звільнення не пізніше, ніж за два місяці. Щодо посилань позивача на те, що трудові відносини із університетом продовжували тривати, а тому дія трудового договору продовжилась на невизначений строк, спростовується виданням наказу про його звільнення, що свідчить про відсутність згоди роботодавця на продовження трудових відносин. Доказів на підтвердження того, що трудові відносини продовжили тривати між сторонами після звільнення позивача, останнім суду не надано. Посилання позивача на те, що в день звільнення йому не було видано трудову книжку, може бути підставою для звернення до суду із позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку із затримкою видачі трудової книжки, проте таких позовних вимог [PERSON] не заявлено. За змістом ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Окрім того, принагідно зауважити, що позов заявлено до ректора КНУ ім. Т.Г. Шевченка, тоді як останній є посадовою особою університету до повноважень якої належить призначення та звільнення з посади наукових працівників. Позовних вимог до КНУ ім. Т.Г. Шевченка позивачем не заявлено. Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ст. 33 ЦПК. У разі якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за результатами розгляду суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Проте, з норми частини 1 статті 33 Цивільного процесуального кодексу України Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року було виключено правило, за яким у разі, якщо позивач не погоджується на заміну неналежного відповідача, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. За буквальним розумінням змісту норми частини 1 статті 33 Цивільного процесуального кодексу України, яка чинна на час ухвалення судового рішення, вбачається, що суду не надається право залучати без клопотання позивача належного відповідача до справи у якості співвідповідача. До початку розгляду справи по суті, судом було роз'яснено сторонам зміст статей 10, 11, 27, 31 та 33 ЦПК України, проте клопотань про залучення у справі співвідповідачів, відповідачів та третіх осіб позивачем не заявлялось. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed