Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-16 00:00:00

У січні 2015 року прокурор звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що відповідно до рішення Краснопільської селищної ради від 21 квітня 2008 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,15 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вищевказаного рішення 22 грудня 2009 року [PERSON] отримала державний акт серії ЯИ № 179865 на право власності на земельну ділянку. Однак земельну ділянку відповідач отримала неправомірно з порушенням установленого порядку її відведення та на підставі не існуючого рішення селищної ради. Проводиться досудове розслідування кримінального провадження за ч. 1 ст. 358 КК України. Прокурор просив визнати недійсним вказаний вище державний акт на право власності на земельну ділянку. В судових засіданнях прокурори та представник позивача, кожен окремо, позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, звернули увагу суду на ту обставину, що земельна ділянка згідно державного акту ЯИ № 179865 є новоствореною, тому необхідно було розробити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а не замовляти технічну документацію із землеустрою. Відповідач повторно не з'явилася в судове засідання, повідомлена належним чином /ас. 117,123/, причину неявки суд не повідомила, заяв про розгляд справи за її відсутності та клопотань про відкладення розгляду справи не надійшло. У попереднє судове засідання надала письмові заперечення, за змістом яких позов є передчасним, не досліджено в чому порушено права Краснопільської селищної ради, достовірно не встановлено чому ж відсутнє рішення сесії від 21.04.2008 р. і хто у цьому винен, бо оригінал є у наявності. На думку відповідача, земельна ділянка використовується за призначенням, побудовано будинок з надвірними будівлями, розроблено будівельний паспорт, отримано дозвіл від селищної ради на будівництво на земельній ділянці, державний акт видано відповідно до чинного на той час законодавства /ас. 39-40/. Представники третьої особи, кожен окремо, вважали, що відповідач набув право власності на земельну ділянку з порушенням установленого порядку її відведення та на підставі рішення селищної ради, яке фактично нею не приймалося, тому документ, що посвідчує право власності, підлягає скасуванню. Допитаний судом свідок [PERSON] показав, що проживає по сусідству з відповідачем, між ними склалися недоброзичливі стосунки на грунті суперечок за земельну ділянку. Її чоловік [PERSON] почав скаржитися в судові та правоохоронні органи, мав на меті добитися скасування його правовстановлюючого документу на земельну ділянку, що і змусило свідка за власною ініціативою вивчати архівні документи Краснопільської селищної ради. Архівний відділ надав йому офіційну відповідь, що 21 квітня 2008 року селищна рада не проводила сесію, тобто [PERSON] незаконно отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. Отриману інформацію він скерував до органів прокуратури для вивчення та прийняття відповідного рішення. Свідок [PERSON], чоловік відповідача, у суді відмовився дати свідчення у якості свідка з посиланням на ст. 63 Конституції України. Заслухавши учасників судового розгляду, покази свідка, дослідивши письмові докази та оцінивши їх у сукупності, суд прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судових засіданнях судом встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ЯИ № 179865 від 22 грудня 2009 року [PERSON], яка проживає в [ADDRESS], на підставі рішення 21 сесії 5 скликання Краснопільської селищної ради від 21 квітня 2008 року, передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1500га в межах згідно з планом, яка розташована за адресою: [ADDRESS], для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд /копія ас. 7-8/. Згідно витягу з рішення 21-ї сесії 5-го скликання Краснопільської селищної ради Сумської області від 21 квітня 2008 року «Про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON]», [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку площею 0, 15 га для будівництва жилого будинку і господарських будівель в [ADDRESS] /копія ас. 9/. За інформації Краснопільської селищної ради № 736 від 25 листопада 2014 р.: - питання про передачу у приватну власність земельної ділянки гр. [PERSON] не виносилось; - на 21 сесії 5 скликання від 23 квітня 2008 р. приймалось рішення « Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку « гр. [PERSON] площею 0,15 га за адресою: [ADDRESS] - рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку [PERSON] не приймалось / ас. 15-22/. На запит суду від 26.01.2015 року Архівний відділ Краснопільської районної державної адміністрації повідомив, що у справі фонду Р-3599 Краснопільська селищна рада № 633 «Протоколи сесій селищної ради за 2008 рік, том1» значиться проведення 21 сесії 5 скликання 23 квітня 2008 року, та надав належним чином завірену копію відповідного рішення /ас. 100-101/. В судовому засіданні оглянуто технічну документацію із землеустрою по складанню державних актів на право власності на земельну ділянку гр. [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд на території [ADDRESS], згідно якої остання звернулася з замовленням на підставі рішення Краснопільської селищної ради від 21 квітня 2008 р. /копія ас. 71-99/. Відповідно до ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З вимог ч.1 ст. 3 ЦПК України вбачається, що захисту підлягають порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Правовідносини що склалися між сторонами у справі, виникли із земельних правовідносин. Частинами першою та другою статті ст. 116 ЗК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом /частина перша статті 126 ЗК України/. Таким чином, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Згідно ст.ст. 10. 11. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідач набула право власності на земельну ділянку на підставі не існуючого рішення селищної ради, тобто з порушенням порядку набуття власності на земельну ділянку. Така позиція узгоджується з практикою Верховного Суду України у справі № 6-57 цс 13, постанова від 19 червня 2013 року , у якій, зокрема, йдеться про те, що статтею 140 ЗК України встановлено перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто в установленому законом порядку. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідка і таких доказів суду не надано. Суд не враховує доводи відповідача, викладені у запереченні, оскільки не надала суду належних і допустимих доказів у спростування позовних вимог, чим не виконала вимоги ст.ст.10,58 - 59 ЦПК України. Судом таких доказів не встановлено при розгляді справи. Враховуючи наведе, суд дійшов до висновку про обґрунтованість вимог та необхідність ухвалення рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому ст. 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір». При цьому, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому, суд стягує з відповідача 243,60 грн. в дохід держави.

Outcome: approved