Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-21 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з даним позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитна установа «Європейська кредитна група» (надалі за текстом - відповідач), про визнання недійсним договору про надання фінансового кредиту. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначила, що 20.09.2019 року виявила, що її сім-картка за номером [NUMBER] заблокована. Після звернення до ПрАТ «ВФ Україна» (Водофон) позивач дізналась, що було здійснено перевипуск її сім -картки. За даним фактом внесено відомості до ЄРДР за №12020200070000221 та триває досудове розслідування. У вересні-жовтні 2019 року позивачу почали надходити повідомлення про необхідність сплати заборгованості за укладеним договором фінансового кредиту. Оскільки позивач не зверталася до відповідача із приводу отримання кредиту, не реєструвалася на їх офіційному сайті, не робила ніяких заявок на отримання коштів і не укладала жодних договорів позики, не отримувала від даного товариства ніяких коштів, просить визнати даний договір про надання фінансового кредиту недійсним. Ухвалою суду від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі. 01.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що 20.09.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3332212909/392906 на суму 1500 грн. строком на 30 днів. Так, вказаний договір було укладено за допомогою відповідного електронного сервісу, що міститься на офіційному сайті відповідача: www.eurogroshi.com.ua. Окрім того, договір було укладено відповідно до Закону України «Про електронну комерцію». Також, посилання позивача про вчинення стосовно неї протиправних дій не можуть братися до уваги, оскільки для отримання грошових коштів через інформаційно телекомунікаційну систему онлайн-кредитування, недостатньо зазначити лише номер мобільного телефону та номер банківського рахунку, потрібно вчинити певну сукупність дій із зазначенням персональних даних позичальника, які були відомі лише позивачу. Представник позивача, який брав участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції з Ковпаківським районним судом м. Суми, просив задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 20.09.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання фінансового кредиту № 3332212909/392906 на суму 1500 грн. строком на 30 днів (а. с. 9-13). У пункті 1.3. договору про надання фінансового кредиту визначено, що за користування кредитом клієнт сплачує товариству 693,5 % річних від суми кредиту у розрахунку 1,9 % на добу. Тип процентної ставки - фіксована. Згідно з графіком розрахунків, який є додатком № 1 до кредитного договору, проценти за користування кредитом становлять 855 грн. (а.с. 14). Відповідно до інформаційної довідки товариства з обмеженою відповідальністю «Платежі онлайн» 30.11.2020 року проведена успішна транзакція типу «виплата» на суму 1500 грн. на картку [NUMBER] , що відповідає номеру картки, який вказано позивачем при заповненні заявки на кредит. Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд керується наступним. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені статтею 203 Цивільний кодекс України (надалі - ЦК України). Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (частина третя статті 215 ЦК України). У статті 3 Закону України «Про електрону комерцію» зазначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (стаття 11 Закону України «Про електронну комерцію»). Частиною п`ятою статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» встановлено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним. Положеннями статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Згідно з частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін вважається укладеним в письмовій формі. Стаття 652 ЦК України дає визначення, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. З урахуванням викладеного суд доходить висновку про те, що будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (ст. ст. 205, 207 ЦК України). Важливо, щоб електронний договір включав всі істотні умови для відповідного виду договору, інакше він може бути визнаний неукладеним або недійсним, у зв`язку з недодержанням письмової форми в силу прямої вказівки закону. У силу частини першої статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Важливо розуміти в якому конкретному випадку потрібно створювати електронний договір у вигляді окремого електронного документа, а коли досить висловити свою волю за допомогою засобів електронної комунікації. Метою підписання договору є необхідність ідентифікації підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Якщо є електронна форма договору, то і підписувати його потрібно електронним підписом. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» моментом підписання електронної правової угоди є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання коштів електронного цифрового підпису всіма сторонами електронної правової угоди; електронний підпис одноразовим ідентифікатором, визначеними цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) при письмовій згоді сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Не кожна електронна правова угода вимагає створення окремого електронного договору у вигляді окремого електронного документа. Електронний договір можна укласти в спрощеній формі, а можна класично - у вигляді окремого документа. Електронним підписом одноразовим ідентифікатором є дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, і надсилаються іншій стороні цього договору. Це комбінація цифр і букв, або тільки цифр, або тільки літер, яку отримує заявник за допомогою електронної пошти у вигляді пароля, іноді в парі «логін-пароль», або смс-коду, надісланого на телефон, або іншим способом. При оформленні замовлення, зробленого під логіном і паролем, формується електронний документ, в якому за допомогою інформаційної системи (веб-сайту інтернет-магазину) вказується особа, яка створила замовлення. Так, позивач підписала договір про надання фінансового кредиту за допомогою одноразового паролю-ідентифікатора. Без отримання листа на адресу електронної пошти та/або смс-повідомлення, без здійснення входу на сайт товариства за допомогою логіна особистого кабінету і пароля особистого кабінету кредитний договір між позивачем та відповідачем не був би укладений. Сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов правочину, що спростовує доводи касаційної скарги у цій частині. Доказів протилежного матеріали справи не містять, позивачкою таких не надано, що в силу положень статей 12, 81 ЦПК України є її процесуальним обов`язком. До аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у Постановах від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18 (провадження № 61-8449 св 19); від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19 (провадження № 61-7203 св 20); від 12 січня 2021 року у справі № 524/5556/19 (провадження № 61-16243 св 20). Судом встановлено, що вказаний кредит був отриманий на ім`я позивача із застосуванням он-лайн послуг. Для оформлення договору і отримання кредиту позичальнику обов`язково необхідно ввести у відповідні поля свої персональні дані та іншу інформацію, а саме: прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження, номер мобільного телефону, Email, сімейний стан, освіта, номер паспорту, коли був виданий, ким був виданий, РНОКПП, адреса проживання, працевлаштування і т.д.), особи, що бажає отримати кредит. Тому суд доходить висновку, що укладення кредитного договору відповідало внутрішній волі позивача. Належних та допустимих доказів про те, що Договір № 3332212909/392906 від 20.09.2019 року укладено з порушенням чинного законодавства позивач не надала. Щодо посилань представника позивача про те, що договір було оформлено поза волею його довірителя, тобто відносно неї були вчиненні шахрайські дії, які полягають в оформленні від її імені договору про надання фінансового кредиту третіми особами, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази того, що відносно позивача дійсно були вчиненні шахрайські дії. При цьому, у якості доказу у матеріалах справи міститься лише Витяг з ЄРДР. Згідно ч. 1 ст. 214 Кримінального кодексу України, слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Такий Витяг, на думку суду, є лише свідченням того, що позивач звернулася до правоохоронних органів з відповідною заявою. Це не є свідченням того, що дійсно мало місце оформлення кредитних відносин шахрайським шляхом третіми особами. Доказом наявності шахрайський дій невстановлених осіб, згідно норм чинного законодавства, є лише вирок суду, який набрав законної сили, який у матеріалах справи відсутній. Інші доводи позивача не спростовують висновків суду щодо правомірності оспорюваного правочину. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги встановлені у ході судового розгляду обставини, суд приходить до переконання про відсутність встановлених законом підстав для визнання недійсним договору № 3332212909/392906 від 20.09.2019 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до п. 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суди зобов`язані давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи, до чого також зводиться позиція Європейського суду з прав людини у рішенні «Проніна проти України» № 63566/00 від 18.07.2006 року. Таким чином, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин справи, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, доходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні Вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд керується ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed