Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-03 00:00:00

У серпні 2020 року до Печерського районного суду м. Києва з Ічнянського районного суду Чернігівської області надійшла вказана цивільна справа за підсудністю. Звертаючись до суду із позовом, позивач просить стягнути з державного бюджету на її користь 252,31 грн три проценти річних та 3 373,21 грн інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, а всього 3 625,52 грн. В обґрунтування позову зазначила, що постановою Ічнянського районного суду Чернігівської області від 12.12.2014 року, яка набрала законної сили 30.12.2014 року, зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Ічнянської РДА нарахувати та виплатити на її користь щорічну допомогу на оздоровлення за 2014 рік як особі, віднесеній до 2 категорії постраждалих на ЧАЕС, відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» в розмірі 3 мінімальних заробітних плат, встановлених на момент виплати, за виключенням вже виплачених сум за вказаний період. На підставі цієї постанови Ічнянським районним судом Чернігівської області видано виконавчий лист. Згідно інформації Державної казначейської служби судове рішення по вказаній справі виконано 21.12.2018 року. Листом від 27.02.2010 № 5/11/37/18 Державна казначейська служба України повідомила, що казначейством компенсація за прострочення виконання постанови Ічнянського районного суду Чернігівської області нарахована у розмірі 252,31 грн. Позивач також зазначила, що строк несвоєчасного виконання судового рішення становить 1 460 днів. У зв`язку із невиконанням рішення суду у строки, передбачені статтями 46, 124 Конституції України, Законом України «Про виконавче провадження», Законом України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», ст. 625 ЦК України, вона була позбавлена можливості вчасно отримати належну їй суму, а відтак вважає, що має право на отримання компенсації і інфляційних втрат за порушення встановленого законом строку перерахування коштів. Просила позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Як вбачається з матеріалів справи, 02.04.2020 року та 09.04.2020 року (до направлення справи за підсудністю до Печерського районного суду м. Києва) від відповідачів надійшли відзиви на позов, в яких позовні вимоги заперечуються в повному обсязі, з підстав викладених у відзивах. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до статті 1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до п. 48 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 р. № 845, перерахування коштів стягувачу здійснюється Казначейством у тримісячний строк з дня надходження необхідних документів та відомостей. Згідно з п. 50 Порядку виконання рішень компенсація за порушення встановленого законом строку перерахування коштів нараховується Казначейством, якщо боржником є державний орган. Компенсація виплачується Казначейством на підставі рішення про виплату компенсації за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання судових рішень та виконавчих документів. Рішення про виплату компенсації затверджується Головою Казначейства. Позивачем надано розрахунок інфляційних втрат за період з січня 2015 р. по грудень 2018 р. (по місяць фактичного розрахунку). Однак позивачем помилково взяті до розрахунку місяці, які передували відкриттю виконавчого провадження. Як зазначає сама позивач у позові, на підставі направленого нею до Державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Чернігівській області виконавчого листа, виконавче провадження відкрито 19.02.2015 року. Фактичне виконання постанови суду відбулось у грудні 2018 року. Отже без урахування трьох місяців відведених законом на перерахування коштів, період прострочення зобов`язання за рішенням суду слід обраховувати з 19.05.2015 р. по 21.12.2018 р., тобто прострочення складає 1 312 днів. За таких обставин сума трьох процентів річних складатиме 386 грн (3 579 х 3% х 1 312 днів ? 365 ? 100). Сума інфляційних втрат за період з червня 2015 р. по листопад 2018 р. становитиме 1 552,39 грн. За статтею 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в частині четвертій статті 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох відсотків річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Частиною 1 ст. 25 Бюджетного кодексу України встановлено, що казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Частиною 2 цієї статті визначено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з ст. 2 ЦК України, держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави, її в таких випадках представляє орган, який здійснює функції держави у цих правовідносинах. Відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 15.04.2015 р. № 215, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). З огляду на положення ст. 2 ЦК України та ч. 2 ст. 25 Бюджетного кодексу України, сума майнової шкоди підлягає стягненню з Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державної казначейської служби України. При цьому суд зазначає, що визначений [PERSON] відповідач - Головне територіальне управління юстиції у Чернігівській області не є належним відповідачем у справі, оскільки не було боржником у справі 733/2147/14-а та не є органом примусового виконання судового рішення в означеній справі. Враховуючи наведене, вбачається, що позов пред`явлено до неналежного відповідача (ГТУЮ у Чернігівській області). Між тим, статтею 263 ЦПК України, передбачено, що при виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд враховую висновки щодо застосування норм права, викладених у постановах Верховного Суду. Так у постанові Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №552/6381/17 Велика Палата Верховного Суду вказала наступне: п. 38 «…Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (пункт 41); від 20 червня 2018 року у справі № 308/3162/15-ц (пункт 49); від 21 листопада 2018 року у справі № 127/93/17-ц(пункт 50); від 12 грудня 2018 року у справі № 570/3439/16-ц(пункти 37, 54); від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц (пункт 31.4))…», п. 39 «…Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті чи для закриття провадження у справі. За результатами розгляду справи суд відмовляє у позові до неналежного відповідача та приймає рішення щодо суті заявлених до належного відповідача вимог (пункт 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, пункт 31.10 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 372/51/16-ц)…». Отже в частині позову до відповідача - Головного територіального управління юстиції у Чернігівській області слід відмовити. В частині вимог до Державної казначейської служби України, позов підлягає частковому задоволенню, а саме до стягнення підлягає сума 386 грн (три проценти річних) та 1 552,39 грн (інфляційні втрати). Розподіл судових витрат передбачений ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial