Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

У серпні 2012 року позивачка звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначила, що між нею та відповідачем 15.05.2006 року укладено договір позики, згідно якого вона передала в борг грошові кошти в розмірі 200000,00грн., які відповідач зобов'язався повернути не пізніше 15.05.2011 року. Доказом передачі грошей за договором позики є розписка. 20.08.2008 року [PERSON] повернув частину боргу в розмірі 80000,00грн. Між тим, в порушення умов договору, суму боргу, що залишилась, в розмірі 120000,00грн. у встановлений строк не повернув. У зв'язку з вищевикладеним позивачка була вимушена звернутись до суду та просить стягнути з відповідача суму боргу в розмірі 120000,00грн., 3% річних в розмірі 4379,18грн. та судові витрати. Позивачка [PERSON] під час розгляду справи уточнила позовні вимоги та просила стягнути з [PERSON] та [PERSON] суму боргу за договором позики по 60000,00грн. з кожного, 3% річних по 2189,59грн. з кожного та судові витрати. До судового засідання не з'явилась, надала заяву, в якій просила справу розглянути без її участі. Ухвалою Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 27.12.2013р. до участі у справі в якості співвідповідача залучена [PERSON]. Представник позивачки [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, в судовому засіданні пояснив, рішенням суду встановлено факт сумісного проживання відповідачів з 02.12.2004 року по 24.09.2009 року. За цей період було придбано будинок, який рішенням суду визнано загальною сумісною власністю подружжя. Зі слів [PERSON], відомо, що отримані в борг гроші витрачено на ремонт зазначеного домоволодіння та погашення кредитних зобов'язань. 20.08.2008 року співвідповідач повернув в рахунок погашення боргу 80000,00грн. Позивачці було відомо, що її син мешкає разом [PERSON], однак вона не зверталась до неї за поверненням боргу, оскільки строк зобов'язання до 2011 року. Йому відомо, що гроші за власноручно написаною розпискою передавались [PERSON] за місцем проживання позивачки. Співвідповідачка [PERSON] при підписанні угоди та передачі грошей присутньою не була, письмової заяви не писала, про часткове погашення боргу також не повідомлялась. Договір займу був укладений між двома сторонами, до нього є розписка. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі та пояснив, що з відповідачкою дійшли до висновку про необхідність грошей на ремонт, вирішили позичити в матері 200000,00грн., які в подальшому протягом 5- 6 років повернути без відсотків. 15.05.2006 року отримав 200000,00грн., в матері був підготовлений бланк договору позики. Крім того, після передачі грошей він написав розписку. Відповідачку з собою не брав, оскільки ці питання вирішував він. На взяті у борг гроші поміняв вікна, на що потратив близько 25000,00грн., придбав газову колонку, вартістю близько 20000,00грн., зробив отеплення, демонтаж стін, вікон, кухні, підлоги, витратив близько 40000,00грн, придбав кухню вартістю близько 12000,00грн., поміняв двері, вартістю 6000,00-7000,00грн., на оздоблювальні роботи потратив близько 20000,00грн., також було збудовано гараж вартістю 50000,00-60000,00грн. та придбано меблі у дитячу, приблизно на 10000,00-12000,00грн. З відповідачкою сумісно вирішували, що придбати та які роботи проводити. Вона також працювала. У 2008 році самостійно повернув матері 80000,00грн. Сумісне проживання з [PERSON] припинили в жовтні 2011 року, речі, придбані за гроші узяті в борг, знаходяться в його користуванні. Договір кредиту на придбання будинку укладено 20.04.2006 року, також в кредит у 2007 році придбався автомобіль. 02.04.2014 року до судового засідання не з'явився, з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі та пояснила, що у 2006 році вселилися до будинку. В 2007 році вирішили поміняти вікна, відповідач сказав, що мама допоможе та дасть 3000,00грн.У 2008 році почали робити ремонт, такої великої суми грошей, як 200000,00грн. не появлялась та вона її не бачила. В 2007 році придбали автомобіль, протягом пів року побудували гараж. Роботи, вказані відповідачем дійсно проводились, він і розраховувався, вартість робіт не говорив. Придбали котел та газову колонку вартістю близько 5000,00грн., двоє вхідних дверей вартістю близько 4000,00грн. та міжкімнатні двері вартістю близько 3000,00грн. Побутова техніка придбалась ще в квартирі. Питання щодо взяття у борг в матері 200000,00грн. з нею не узгоджувалось та про даний факт її ніхто не повідомляв. Ніколи розмов ні з чоловіком, ні з його матір'ю про повернення грошей не було, договору позики не бачила. 02.04.2014 року до судового засідання не з'явилась, надала заяву в якій просила в задоволенні позову відмовити, справу розглянути за її відсутністю. Представник відповідачки [PERSON], яка діє на підставі довіреності, в судовому засіданні просила в задоволенні позовних вимог відмовити та пояснила, що [PERSON] ніхто не повідомляв про укладений договір позики, їй про це нічого відомо не було. Зі сторони відповідачки відсутня письмова згода на займ грошей, які начебто витрачені на сімейні потреби. Для договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. В тексті договору позики, розписці [PERSON] взагалі відсутня вказівка на мету, для якої ним отримана позика у матері. Сума позики у розмірі 200000,00грн. не була використана в інтересах сім'ї. Надані [PERSON] свідчення у судовому засіданні Іллічівського районного суду по справі №0520/6560/2012, щодо надання нею допомоги у ремонті будинку і погашенні кредиту були оцінені судом у сукупності з іншими доказами і суд прийшов до висновку, що ці факти не знайшли свого підтвердження. Як вбачається з рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 12.03.2013 року, кредит на придбання будинку надано у квітні 2006 року в розмірі 170000,00грн. 07.07.2006 року [PERSON] кредит погашено на суму 117000,00грн.за рахунок коштів, отриманих від продажу квартири. Залишок по кредиту складав 53000,00грн., погашався частинами на протязі з липня 2006 року по 22.06.2007 року за рахунок частково заробітної платні відповідачів, так і за рахунок коштів, отриманих у грудні 2006 року від продажу другої квартири. Вважає, що вимоги позивачки відносно [PERSON] необґрунтовані. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно рішення Апеляційного суду Донецької області від 24.12.2013р. з 02 грудня 2004 року по 24 вересня 2009 року сторони не перебували у зареєстрованому шлюбі, проте знаходились у фактичних шлюбних відносинах, тобто проживали однією родиною без реєстрації шлюбу, що не оспорюється сторонами. Під час сумісного проживання [PERSON] і [PERSON] за договором купівлі-продажу, посвідченим 20 квітня 2006 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], на ім.,я [PERSON] було придбано житловий будинок [ADDRESS], з належними до нього надвірними прибудовами та спорудами, а також земельну ділянку за тією ж адресою. Вказане домоволодіння зареєстроване на ім,я [PERSON] З метою придбання нерухомості [PERSON] уклав кредитний договір з Маріупольською філією Приватбанку на суму 170 000грн. 17.07.2006р. [PERSON] в рахунок погашення кредиту, внесено 117 000грн., 22.06.2007р. [PERSON] остаточно погасив кредит, відповідно до кредитного договору від 20.04.2006р. в розмірі 24 006,69грн. Згідно зі ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільному, господарському або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 24.12.2013 року визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] по 1/2 частці за кожним. Судом встановлено, що 15.05.2006 року [PERSON] по укладеному договору позики передала [PERSON] грошову суму у розмірі 200000,00грн. Доказом отримання даної суми, [PERSON] була власноручно написана розписка, в якій строк повернення грошей вказаний до 15.05.2011 року. 20.08.2008 року, згідно розписки [PERSON] відповідач частково повернув суму позики в розмірі 80000,00грн. Як вбачається з рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя від 12.03.2013р. в судовому засіданні в якості свідка була допитана мати відповідача [PERSON], яка стверджувала, що коли син робив ремонт у будинку , вона давала йому гроші на покупку вікон та ремонт в цілому. Отже, [PERSON] не зазначала про факт передачі позики [PERSON] у розмірі 200 000грн. на ремонт будинку, підписання з співвідповідачем 15.05.2006 р. договору займу та наявність розписки про повернення останнім боргу в розмірі 80 000грн. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 28.08.2012р. затверджено мирову угоду укладену між [PERSON], діючої від імені [PERSON] та [PERSON] за якою останній визнає борг у розмірі 124 379,18грн. за договором позики від 15.06.2006р. на суму 200 000грн. та передає в замін домоволодіння і земельну ділянку по [ADDRESS]. 15.07.2013р. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області за апеляційною скаргою [PERSON] ухвалу Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполя від 28.08.2012р. скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Частина3 ст.61 СК України передбачає, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші та інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до змісту ст. 65 СК України при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом установлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і одержане за договором використано на її потреби. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник, як передбачено ч.1 ст.1049 ЦК України, зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. В судовому засіданні встановлено, і проти цього не заперечував ні представник позивачки, ні співвідповідач [PERSON], що укладання договору займу та передача грошей відбувались за відсутності співвідповідачки [PERSON], письмової згоди на її укладання остання не надавала. Про існування позики розміром 200 000грн., використаної начебто в інтересах сім,ї їй нічого не було відомо. Співвідповідач [PERSON] підтвердив в судовому засіданні той факт, що це рішення він прийняв самостійно. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що той факт, що отримані [PERSON] грошові кошти були витрачені в інтересах сім'ї не підтверджені відповідними доказами, а також відсутня у письмовій формі згода [PERSON] на укладення договору позики, в зв,язку з чим в задоволенні позову відносно [PERSON] щодо стягнення з неї суми боргу за договором позики та штрафних санкцій слід відмовити. Таким чином, в данному випадку за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення слід накласти лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя. Однак, враховуючи рішення Апеляційного суду Донецької області від 24.12.2013 року, яким за [PERSON] визнано право власності на 1/2 частину будинку [ADDRESS], а також, той факт, що при укладенні мирової угоди по цивільній справі предметом розгляду якої була зазначена та ж сама сума позики, між позивачкою та [PERSON] , ним повністю визнані позовні вимоги позивачки, питання про залучення до участі у справі співвідповідачки [PERSON] ніким не ставилось, їй взагалі не було відомо про наявність договору позики, ухвала про затвердження мирової угоди ні [PERSON], ні [PERSON] не оскаржувалась, а була скасована [PERSON], право власності на 1/2 частину будинку досі знаходиться у позивачки та вартістю цієї половини повністю покриває суму позики, питання про повернення права власності на 1/2 частину будинку відповідачу ніхто не ставить, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог відносно [PERSON]

Outcome: dismissed