Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

У серпні 2014 року до суду звернулась [PERSON] з вищевказаним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначала, що їй на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Інша 1/3 частина належала матері [PERSON], яка померла [INFO] та 1/3 частина сестрі [PERSON]. Більше десяти років відповідач зареєстрована, але не проживає у спільній квартирі. Витрати пов'язані з утриманням житлового приміщення та оплатою комунальних послуг несе позивач. Просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не прибула, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суд не повідомляла. Представник третьої особи у судове засідання не прибув, попередньо надіславши до суду клопотання про розгляд справи за відсутності їх представника. Покладалися на розсуд суду. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та доказі у їх сукупності та взаємозв'язку, приходить до наступного. Судом достовірно встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS]. Інша 1/3 частина належала матері [PERSON], яка померла [INFO] та 1/3 частина сестрі [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на житло, виданого 27.03.1997 року Житлово-комунальним відділом автомобільного заводу згідно наказу № 782. Більше десяти років відповідач зареєстрована, але не проживає у спільній квартирі. Витрати пов'язані з утриманням житлового приміщення та оплатою комунальних послуг несе позивач. Факт не проживання [PERSON] з 2001 року і по теперішній час підтверджується актом від 29.05.2014 року № 92. Згідно ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно д ст. 71 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволеню.

Outcome: dismissed