Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-30 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON], зареєстрований 10.08.2002 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 979. В обґрунтування вимог, викладених у позовній заяві, зазначає про те, що внаслідок втрати взаємопорозуміння та почуття любові одне до одного, сімейне життя не склалося, у зв'язку із чим сторони у справі протягом тривалого часу не підтримують сімейні стосунки та не ведуть спільне господарство. Подальше спільне життя та збереження шлюбу вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги у повному обсязі з підстав, викладених у позові, просила суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позов, не заперечував проти задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу. Вислухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 10 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований 10.08.2002 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції, про що зроблено відповідний актовий запис № 979, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 10.08.2002 року Донецьким міським відділом реєстрації актів громадянського стану Донецького обласного управління юстиції. У період шлюбу у сторін у справі народились діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаємопорозуміння та почуття любові та поваги одне до одного. Примирення між собою та збереження сім'ї позивач вважає неможливим та таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, а також інтересам їх малолітніх дітей. Небажання обґрунтовує тим, що втратила до відповідача почуття поваги та любові. Протягом тривалого строку сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства, мають окремі бюджети. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved