Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

У січні 2017 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з 09 серпня 2002 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Спільне життя не склалось, за рішенням суду їх шлюб був розірваний. За час спільного проживання вони набули майно: квартира [ADDRESS], вартістю 1 000 000 грн.; кухня (комплект меблів) - 18000 грн., вбудована побутова техніка (плита, духовка, витяжка, мийка, змішувач) - 35 000 грн., кухонний стіл та стільці - 10 800 грн., холодильник Atlant - 4400 грн., ванна Ravak, акрилова - 2000 грн., унітаз Vidima - 1000 грн., набір мийка з дзеркалом та тумбою - 2000 грн., змішувач у ванну кімнату 3шт. - 2500 грн., пральна машина модель PWSE6108 - 3000 грн., ліжко - 2500 грн., матрац з каркасом - 2000 грн., диван акордеон - 6800 грн., вбудовані шафи-купе - 17000 грн., двері міжкімнатні - 27 000 грн., плитка, ламінат - 20 000 грн., пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray - 1000 грн., телевізор Sumsung діагоналлю 32 дюйма LED - 6000 грн., карнизи, тюль, штори - 6000 грн. Вказала також, що ними за час шлюбу за спільні сімейні кошти був проведений ремонт та облаштування квартири на загальну суму 350 000 грн. (шпалери, цемент, фарби, будівельні матеріали, оздоблення, облаштування балкону). Зроблений ними ремонт за спільні кошти в будинку [ADDRESS] на загальну суму 80 000 грн. (ремонт будинку, встановлення металоплатикових вікон, проведення водопостачання, облаштування ванної кімнати та санвузла, проведення газопостачання до будинку). У добровільному порядку поділити майно не можуть. Вказала, що після розірвання шлюбу [PERSON] проживає в спірній квартирі та її до квартири не пускає, ключі від кватири не надає, чим порушує її права та чинить перешкоди в користуванні власністю. На підставі ст.ст.57, 60, 69-72 СК України, ст.ст.358, 368, 369, 372, 391, 392 ЦК України просила суд здійснити поділ квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати за нею та [PERSON] право власності, по ? частині за кожним, на дану квартиру; здійснити поділ рухомого майна та визнати за нею право власності на кухонний стіл та стільці, холодильник Atlant, пральна машина модель PWSE6108, диван акордеон, пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray, телевізор Sumsung діагоналлю 32 дюйма LED, карнизи, тюль, штори; визнати за [PERSON] право власності на кухня (комплект меблів), вбудована побутова техніка (плита, духовка, витяжка, мийка, змішувач), ванна Ravak, акрилова, унітаз Vidima, набір мийка з дзеркалом та тумбою, змішувач у ванну кімнату, ліжко, матрац з каркасом, вбудовані шафи-купе, двері міжкімнатні, плитка, ламінат, пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray - 1000 грн.; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати у здійсненні нею права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості від проведених ремонтних робіт в квартирі №35 у сумі 92 000 грн.; стягнути з [PERSON] на її користь половину вартості в будинку в розмірі 40 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. При розгляді справи [PERSON] подала заяву про зміну предмету позовної заяви (т.1 а.с.209-214) та часткове залишення позовних вимог без розгляду. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 лютого 2018 року позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] на її користь половину вартості від проведених ремонтних робіт в квартирі №35 у сумі 92 000 грн., та стягнення з [PERSON] на її користь половину вартості в будинку в розмірі 40 000 грн. - залишено без розгляду. На підставі ст.ст.57, 60, 69-72 СК України, ст.ст.358, 368, 369, 372, 391, 392 ЦК України просила суд: припинити право спільної сумісної власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та здійснити її поділ; визнати за нею та [PERSON] право власності, по ? частині за кожним, на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; припинити право спільної сумісної власності на рухоме майно та здійснити поділ рухомого майна; визнати за нею право власності на кухонний стіл та стільці, холодильник Atlant, пральна машина модель PWSE6108, диван акордеон, пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray, телевізор Sumsung діагоналлю 32 дюйма LED, карнизи, тюль, штори; визнати за [PERSON] право власності на кухня (комплект меблів), вбудована побутова техніка (плита, духовка, витяжка, мийка, змішувач), ванна Ravak, акрилова, унітаз Vidima, набір мийка з дзеркалом та тумбою, змішувач у ванну кімнату, ліжко, матрац з каркасом, вбудовані шафи-купе, двері міжкімнатні, плитка, ламінат, пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray - 1000 грн.; зобов'язати [PERSON] не перешкоджати у здійсненні нею права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. Не погоджуючись з позовом [PERSON] подав письмові заперечення, відзив на заяви (т.1 а.с.145-149, 251-253). Вказав, що за час зареєстрованого шлюбу він постійно працював, роблячи комплексні ремонти, утримував сімю, оплачував її навчання, купував речі, продукти харчування, оплачував оренду житла. Для вирішення питання житла для родини, у вересня 2012 року ним було передано [PERSON] на підставі договору завдатку 1000 дол. США, на придбання кватири [ADDRESS]. Дізнавшись про придбання житла його батько надав йому в борг 10 липня 2013 року грошові кошти в розмірі 80 000 грн. Також для часткової оплати кватири ним було продано автомобіль, який належав йому ще до шлюбу, за 3 050 дол. США, що на момент продажу становило 24400 грн. У 2013 році ним було придбано спірну квартиру за 224 786 грн. Кошти в розмірі 47% це є його особисті кошти (224 786 грн. - 104 400 = 120386 грн.). Спільним коштами, що були вкладені в придбання квартири є відповідно 120386 грн. - 53,55 %. Також посилався на те, що кватира була ними придбана в облаштованому стані та ремонт на суму 350 000 грн. ними там не проводився. Також не ремонтувався і будинок в с.Забілівщина, успадкованого ним після смерті матері. Вважає дані обставини надуманими. Вказав, що [PERSON] добровільно залишала дану квартиру та забрала не тільки свої речі, а й спільні речі, зокрема праска, мультиварка. Тому просив суд щодо позову [PERSON] визнати за [PERSON] право власності на ? частини, а за [PERSON] - ? частину спірної квартири; залишити йому квартиру, а [PERSON] визначити грошову компенсацію вартості ? частини квартири. У відзиві на уточнену заяву уточнили щодо розміру часток колишнього подружжя. Вказавши, що частка [PERSON] в квартирі становить 26,78% від загальної площі квартири і складає 11,27 кв.м, а частка [PERSON] становить 73,22% - 30,83 кв.м., з яких 26,78 % (11,27 кв.м - спільне майно подружжя), та 46,44% (19,55 кв.м. як особисте майно). Вказав, що [PERSON] добровільно залишала дану квартиру та забрала не тільки свої речі, а й спільні речі, зокрема праска, мультиварка, блендер, тонометр, фен, практично повний перелік побутового посуду. Вважають недоведеними позивачем наявність та вартість майна, переліченого в позові, на час вирішення спору в суді. Просили суд позов [PERSON] задоволити частково. Визнати за [PERSON] право власності на 73,22% від загальної площі квартири, а за [PERSON] - 26,78% від загальної площі квартири спірної квартири; залишити йому квартиру, а [PERSON] визначити грошову компенсацію вартості частини квартири. Поділити рухоме майно та за [PERSON] залишити праску Zelmer, мультиварку Redmond, блендер Kenwood НВ724, тонометр, фен Valera, побутовий посуд. Залишити [PERSON] кухня (комплект меблів), вбудована побутова техніка (плита, духовка, витяжка, мийка, змішувач), ванна Ravak, унітаз Vidima, набір мийка з дзеркалом та тумбою, змішувач у ванну кімнату 3шт., ліжко, матрац з каркасом, вбудовані шафи-купе двері міжкімнатні, плитка, ламінат. У задоволенні решти позовних вимог просили відмовити. [PERSON] також подала відповідь на відзив (т.2 а.с. 20-28). Вказала, що фактично відповідач визнає факт наявності речей та їх вартості, тому вони підлягають поділу. За час зареєстрованого шлюбу вона також працювала, отримувала заробіток, та відповідач не надав підтвердження того, що він сплачував за її навчання, орендував житло, купував продукти харчування, одяг, розваги. Подані суду розписки щодо отримання коштів від батька та за автомобіль вважають надуманими, не підтверджено ним, що дані кошти були направлені на купівлю житла, оскільки на той час між ними були довірливі відносини. Відповідно до заява (т.2 а.с. 117-121) просили виключити дані докази з числа доказів. Щодо отримання коштів за автомобіль, то даний автомобіль не перебував у власності відповідача, а тому не міг отримувати за нього будь-які кошти. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 27 лютого 2017 року дану цивільну справу об'єднано з цивільною справою за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Києво-Святошинський відділ Державної міграційної служби України в Київській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове зняття особи з реєстраційного обліку. У грудні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Свої вимоги мотивував тим, що він перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 2002 року по 2016 рік. [PERSON] не проживає в квартирі більше ніж півроку з власної ініціативи без поважних причин, але залишається зареєстрованою в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Факт не проживання відповідача підтверджено і рішення суду про розірвання шлюбу. Він неодноразово звертався до [PERSON] з проханням знятись з реєстраційного обліку в його квартирі, але відповідачка не реагувала на його прохання. На підставі ст.ст.71, 72 ЖК України, ст..41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 321, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив суд: визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; примусово зняти [PERSON] з реєстраційного обліку в кватирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; судові витрати покласти на відповідача. Не погоджуючись з позовом [PERSON] подала заперечення на позов, відзив (т.1 а.с.131-134, 242-245, т.2 а.с.43-51). Вказала, що спірна квартира придбана ними у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю, тому [PERSON] не має право зазначити себе як одноосібного власника. Вона як і колишній чоловік має рівні права на квартиру, проживати, користуватись. Після розірвання шлюбі між ними склались напружені відносини та відповідач чинить перешкоди в користуванні майном, забрав та змінив ключі, встановив сигналізацію і вимагав, щоб вона переписала на нього свою частину квартири. Тому саме з вини [PERSON] вона не має змоги користуватись майном, що є поважними причинами. Також вважала безпідставне застосування до даних правовідносин ст. ст.71,72 ЖК України, оскільки правовідносини врегульовані на підставі ст. 405 ЦК України. У рішенні суду жодних обставин щодо того,з якого часу вона не проживає в квартирі не встановлювалось. Просила суд відмовити в задоволенні позову. За клопотанням представника позивача ухвалою суду від 05 червня 2018 року по справі призначено експертизу (т.2 а.с.76). 11 жовтня 2018 року справу повернуто до суду без виконання, через ненадання експерту оригіналів досліджуваних документів (т.2 а.с. 101-102). Представник позивача подав заяву 28 вересня 2018 року щодо визнання поважними причини не проведення експертизи через ненадання стороною відповідача оригіналів документів. У свої чергу відповідач вказав, що через можливість знищення оригіналів при проведенні експертизи, а грошові кошти за ними не повернуті, відсутня можливість надати їх суду. У судовому засіданні позивачка та представник позивача позовні вимоги підтримали, проти доводів позову [PERSON] - заперечували. Просили задоволити позов та відмовити в задоволенні позову [PERSON] У судовому засіданні відповідач та представник відповідача проти позову заперечували частково, підтримали власний позов. Просили задоволити позов [PERSON] та поділити майно відповідно їх відзиву, та задоволити позов [PERSON] в повному обсязі. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] слід задоволити частково, а у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що 09 серпня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Борзнянського районного управління юстиції у Чернігівській області. Рішенням Борзнянського районного суду Київської області від 29 вересня 2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Права члена сім'ї має одинока особа. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Відповідно до ст. 60 СК України майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що при здійснені подружжям права спільної сумісної власності дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтями 68, 69 СК України встановлено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. А отже дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Встановлено, що 30 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. П.11,12 договору визначено, що продаж квартири вчинено за 224 786 грн., що відповідає дійсним намірам сторін. Сторони заявили про повний розрахунок за продану квартиру. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №7270237 від 30 липня 2013 року державна реєстрація права власності проведена за [PERSON] Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. П.23 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно до п. 24 до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на ча,с розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Заперечуючи проти позову [PERSON] стверджував, що вкладені грошові кошти фактично є його особисті кошти, отримані в борг та за належне йому майно. Дані доводи суд до уваги не бере з огляду на наступне. До відзиву відповідачем подано свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу (т.1 а.с.157), згідно якого автомобіль ВАЗ21081 належить [PERSON]. Згідно тимчасового реєстраційного талону, виданого 17 червня 2006 року (а.с.158) автомобіль власником вказаний [PERSON]. Також подано розписку, за якою [PERSON] отримав за автомобіль грошові кошти в розмірі 3050 дол. США. При вирішенні спору суд керують постановою Верховного Суду по справі № 61-4678св18 від 15.02.2018, у якій викладено правову позицію про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Правове регулювання відносин, пов'язаних з купівлею-продажем транспортних засобів, здійснюється на підставі положень ЦК України з урахуванням загальних положень про договір та спеціальних правил, закріплених у відповідних положеннях Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою КабінетуМіністрівУкраїнивід 7 вересня 1998 року № 1388, які визначають певні особливості укладення, виконання та правові наслідки невиконання відповідних договорів. Продаж транспортного засобу, що має ідентифікаційний номер, передбачає відповідне оформлення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу, зняття його з обліку, отримання свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (технічний паспорт). Договір купівлі-продажу - це угода, за якою продавець (одна сторона) зобов'язується передати майно у власність покупцеві (другій стороні), а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України). Аналіз зазначених норм матеріального права свідчить про те, що видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала. Крім того, відповідач не надав підтвердження коли саме в нього виникло право власності на вищевказаний автомобіль, на підставі якого правочину, чи було проведено державну реєстрацію. Не заявлено клопотань про витребування даних доказів. Покази допитаних в судовому засіданні свідків по даним обставинам не можуть вважатись належними та допустимими доказами виникнення права власності на майно, яке підлягає державній реєстрації. З розписки від 10 липня 2013 року вбачається, що [PERSON] передав в борг грошові кошти в розмірі 80 000 грн. [PERSON] у безвідсоткову позику. Отримані кошти зобов'язувався повернути до 10 липня 2017 року. Матеріали справи не містяться доказів коли і в якому розмірі повертались грошові кошти [PERSON], походження цих коштів, сплачених в рахунок погашення боргу. Також враховує ту обставину, що у разі передачі коштів в борг, то кошти дані були використані для придбання квартири, в якій мали проживати подружжя, тобто використані в інтересах сім'ї. Також сторони надала суду інформацію про працевлаштування, виконання інших робіт за час зареєстрованого шлюбу, що підтверджує, що сторони проживали разом, мали спільний бюджет, мали взаємні права та обов'язки, піклувались одне про одного в межах власних можливостей. Зважаючи на встановлені обставини, суд приходить до висновку, що [PERSON] не надав суду належних та допустимих доказів вкладення лише особистих коштів у купівлю спірної квартири, та які б спростовували вкладені у договорі, який ним прочитаний і підписаний, обставини, а саме щодо згоди його дружини на купівлю квартири, та виникнення внаслідок цього спільної сумісної власності. Оскільки спірна квартира придбана сторонами за час зареєстрованого шлюбу, тому суд вважає дане майно спільною сумісною власністю подружжя та відповідно частки їх є рівними. За ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Оскільки судом здійснюється поділ спільного майна подружжя, тому право спільної сумісної власності підлягає припиненню. Відповідно до п.п. 22-25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11, від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. За п.25 вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Вищевказані норми узгоджуються з правовими позиціями Верховного Суду України №6-2670цс16, №6037цс13, №6-2784цс15. Звертаючись до суду з позовом [PERSON] просила також здійснити поділ рухомих речей: кухня (комплект меблів) - 18000 грн., вбудована побутова техніка (плита, духовка, витяжка, мийка, змішувач) - 35 000 грн., кухонний стіл та стільці - 10 800 грн., холодильник Atlant - 4400 грн., ванна Ravak, акрилова - 2000 грн., унітаз Vidima - 1000 грн., набір мийка з дзеркалом та тумбою - 2000 грн., змішувач у ванну кімнату 3шт. - 2500 грн., пральна машина модель PWSE6108 - 3000 грн., ліжко - 2500 грн., матрац з каркасом - 2000 грн., диван акордеон - 6800 грн., вбудовані шафи-купе - 17000 грн., двері міжкімнатні - 27 000 грн., плитка, ламінат - 20 000 грн., пилосос модель Zelmer 1600.0ST gray - 1000 грн., телевізор Sumsung діагоналлю 32 дюйма LED - 6000 грн., карнизи, тюль, штори - 6000 грн. За змістом ст.364 ЦК України компенсація частки у спільному майні проводиться виходячи із дійсної вартості нерухомого майна. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий у даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження часу придбання речей, їх вартості на час купівлі та на час розподілу, не заявлено клопотань про витребування доказів, хоча відповідач в судовому засіданні заперечував щодо вартості та наявності майна, тому у задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Не можуть вважатись належними доказами покази свідків щодо даних обставин, оглянуті фото, оскільки вони підтверджують наявність речей на час їх перебування в квартирі, здійснення фото. Але вони не підтверджують чи є дані речі на час розподілу, їх долі або вартості в подальшому. Також суд при розподілі речей має враховувати вартість речей та визначення подальшої різниці та компенсації їх вартості, що унеможливлює здійснення судом поділу даного майна. Суд не погоджується з твердженнями представника позивача, що відповідач визнав частину речей, їх вартість, оскільки у відзиві на позов [PERSON] чітко вказується щодо заперечень щодо наявності речей та їх вартості. Прохання [PERSON] щодо поділу інших речей без врахування пред'явлення зустрічних вимоги та визначення їх вартості є неможливим з огляду на межі розгляду справи судом. Згідно із частиною першою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На підставі статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Ст. 386 ЦК встановлені гарантії захисту права власності. Так, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Згідно з ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Аналіз норм ЦК України вказує на те, що право власності - це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов'язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Відповідно до висновку інспектора поліції від 11 серпня 2016 року (т.1 а.с.138) вбачається, що [PERSON] приїхала до квартири забрати речі, які [PERSON] відмовлявся повертати. А [PERSON] в свою чергу вказав, що речей позивача в квартирі немає, так вона самостійно виїхала та їх забрала. Даний висновок суд оцінює критично, оскільки він не підтверджує жодних перешкод є лише думка [PERSON] та думка [PERSON] Також встановлено, що не оспорювалось сторонами, що в квартирі проживає [PERSON] Між сторонами склались напружені відносини та фактично триває спір щодо прав на квартиру, тому вимоги про зобов'язання не чинити перешкоди є передчасними та не доведеними з боку позивача. Крім того, суд зауважує, що позовна вимога в цілому щодо не чинення перешкод в користуванні майном є неконкретизованою ні у позові, ні в судовому засіданні. Зокрема, позивач послалась на заміну замків та відсутність ключів та не конкретизувавши позовну вимогу щодо шляхів відновлення її права: зокрема про зобов'язання надати ключі або не конкретизували позивачка щодо наміру час від часу бувати в квартирі чи постійно проживати в ній, зокрема вселити в помешкання, тощо. При цьому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При розгляді справи судом встановлено, що право власності на кватиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровано за [PERSON], що підтверджено відповідним витягом. Також судом встановлено, що квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу [PERSON] та [PERSON], тому є їх спільною сумісною власністю, частки є рівними. Відповідно до ч. 4 ст. 156, ч. 2 ст. 64 Житлового кодексу України, до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина, діти і батьки. Відповідач [PERSON] по справі є співвласником квартири та колишнім членом сімї [PERSON]. Відповідно до ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу України припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє колишніх членів сім'ї права користування займаним приміщенням. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Норми ст.ст.71,72 ЖК поширюють на правовідносини щодо найму житлових приміщень. За ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. П.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначає, що у справах про визнання наймача або членів його сім'ї такими, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що після припинення шлюбних відносин [PERSON] виїхала з кватири та між сторонами склались напружені відносини в тому числі щодо поділу спірної квартири. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] як співвласник квартири не може бути визнана такою, втратила право користування спірним жилим приміщенням, навіть при умові добровільного залишення спірного жилого приміщення і без поважних причин в ньому не проживання понад один рік, а тому позов не підлягає задоволенню. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та відмови в задоволенні позову [PERSON]

Outcome: dismissed