Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом та просив зняти арешт зі всього належного йому рухомого майна, накладеного постановою Солом`янського РУЮ у м. Києві від 04.11.2014 у виконавчому провадженні № 44780262 та постановою Солом`янського РУЮ у м. Києві від 15.12.2014 у виконавчому провадженні №44779096. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у липні 2018 позивач приїхав до Краматорського МРЕВ для оформлення продажу належного йому автомобіля, однак там виявив, що існує заборона на відчуження належного йому рухомого майна. Позивач зазначає, що отримавши витяг з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, довідався, що постановою про арешт майна боржника та оголошення про заборони на його відчуження Солом`янського РУЮ у м. Києві від 04.11.2014 у виконавчому провадженні № 44780262 (виконавець Бурлека Р.В . ) та постановою про арешт майна боржника та оголошення про заборони на його відчуження Солом`янського РУЮ у м. Києві від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № 44779096 (виконавець Мацко Д.А. ) накладено заборону на відчуження всього майна. З тексту витягу видно, що боржником за вказаним виконавчим провадженням є однофамілець позивача - [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , однак у графі «Боржник» вказано ідентифікаційний код [PERSON] (позивача). Належність вказаного коду позивачу, а не [PERSON] , підтверджується копією довідки про присвоєння ідентифікаційного коду. З поданого позову вбачається, що звернувшись до Солом`янського ДВС позивач довідався, що існує два виконавчі провадження за постановою Солом`янського районного суду м. Києва у справі №760/12589/14-п, де зазначено порушником [PERSON] . Позивач вказує, що звернувшись до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з проханням виправити дану помилку, отримав усну відповідь, що скоріш за все в постанові суду про накладення адміністративного стягнення на [PERSON] помилково вказаний ідентифікаційний код позивача, таким чином потрібно виправляти описку в самій постанові суду, та повідомили, що матеріали самого провадження вже знищено. Позивач вказує, що звертався до Солом`янського районного суду м. Києва із заявою про виправлення описки у тексті вказаної постанови, однак отримав ухвалу, якою йому було відмовлено у задоволенні даної заяви, так як в самій постанові суду код відсутній взагалі. Повторно звернувшись до Солом`янського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві з проханням виправити дану помилку, отимав відповідь, що у відповідача відсутні правові підстави для зняття даних арештів та рекомендовано вирішити дане питання в судовому порядку. Позивач пояснює, що оскільки відмові про зняття арешту з належного йому майна він отримав 20.08.2018, то саме з цього строку потрібно відраховувати строк для звернення до суду. На підставі викладеного позивач звернувся до суду та просила позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 23.10.2018 у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. Копія ухвали про відкриття провадження разом з копією позовної заяви надіслано відповідачам у відповідності до ст. 128 ЦПК України. Однак відзивів на позовну заяву у встановлений судом строк не подано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, [PERSON] звертаючись до суду з даним позовом, просить зняти арешт з усього належного йому майна. Судом встановлено, що відповідно до відомостей з витягу Державного реєстру обтяжень рухомого майна зареєстровано обтяження № 14681013 від 11.12.2014 на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення його відчуження № 44780262 від 04.11.2014, а також зареєстровано обтяження № 14686946 від 15.12.2014 на підставі постанови Відділу державної виконавчої служби Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві про арешт майна боржника та оголошення його відчуження № 44779096 від 15.12.2014 - арешт на все рухоме майно [PERSON] . З матеріалів справи вбачається, що при винесенні обтяжувачем даних постанов замість ідентифікаційного коду боржника [PERSON] було зазначено ідентифікаційний код [PERSON] (позивача) та накладено обтяження на все рухоме майно останнього. З постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 06.08.2018 вбачається, що 16.07.2018 позивачем до Солом`янського районного суду у м. Києві була подана заява про виправлення описки у постанові суду від 03.07.2014 відносно [PERSON] , [INFO] , в якій просив виправити допущену у вступній частині постанови про адміністративне правопорушення помилку, а саме те, що невірно вказано ідентифікаційний код [NUMBER] , який належить позивачу. Також з даної постанови вбачається, що позивачу було відмовлено у виправленні описки у постанові Солом`янського районного суду від 03.07.2014, якою [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.130 КУпАП, оскільки у самій постанові взагалі не зазначений ідентифікаційний код. З листа Солом`янського районного ВДВС у місті Києві Головного територіального управління юстиції у м. Києві (далі - Відділ) від 20.08.2018 вбачається, що на виконанні у Відділі перебувало виконавче провадження № 44779096 з примусового виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 03.07.2014 № 760/12589/14-п коштів та виконавче провадження № 44780262 з примусового виконання постанови Солом`янського районного суду м. Києва від 03.07.2017 № 760/12589/14-п про стягнення з [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] на користь ДПІ у Солом`янському районі коштів. З даного листа вбачається, що правові підстави для винесення постанови про зняття арештів у Відділі відсутні. Встановлено, що саме [PERSON] належить ідентифікаційний код, зазначений у постановах про арешт майна боржника [PERSON] , що підтверджується карткою платника податків, виданою 06.09.2013. Реєстраційний номер облікової картки платника податків з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків [PERSON] - [NUMBER] . Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» ( в редакції, чинній на момент винесення постанови про відкриття виконавчого провадження) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, наявність арешту майна порушує права позивача, як власника на власний розсуд розпоряджатися та користуватися своїм майном.. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачена ним сума судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved