Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася в суд із зазначеним позовом та, посилаючись на приписи статті 1212 ЦК України, просила суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Автоцентр-Полтава» (далі по тексту - відповідач, підприємство, продавець) на її користь 4 725,00 грн. як такі, що набуті без достатньої правової підстави. Представник позивача [PERSON] суду пояснив, що згідно укладеного між сторонами 18 червня 2013 року договору купівлі-продажу автомобіля, його ціна становить 229 765,00 грн. з урахуванням ПДВ, включає всі витрати продавця і є незмінною. Натомість, [PERSON] сплатила відповідачу 234 490,00 грн., що на 4 725,00 грн. більше, ніж передбачено договором. Представник, заперечуючи доводи відповідача, в судовому засіданні пояснив також, що підприємство незаконно збільшило вартість автомобіля і переклало на споживача свої витрати по сплаті податку за утилізацію знятих з експлуатації транспортних засобів. На думку представника позивача, оскільки додаткова письмова угода сторонами про зміну вартості автомобіля не укладалась, грошові кошти в сумі 4 725,00 грн. відповідач набув безпідставно. Представники відповідача Шулік О.Й. та Глухов П.М. позов не визнали. Суду пояснили, що у зв'язку із набуттям чинності Закону України «Про внесення змін у Податковий кодекс України щодо сплати екологічного податку за утилізацію знятих з експлуатації транспортних засобів і удосконалення деяких податкових норм», з 01вересня 2013 року діє податок за утилізацію транспортних засобів. 26 вересня 2013 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Єврокар», який є офіційним дистриб'ютером автомобілів марки «Шкода» в Україні, повідомив про збільшення вартості автомобілів «Шкода», виготовлених після 31 серпня 2013 року, на 8 844,00 грн. з урахуванням ПДВ. Відповідачем та покупцем [PERSON], яка не захотіла розірвати договір та отримати назад сплачену нею передоплату за автомобіль, була досягнута домовленість про збільшення вартості автомобіля на 4 725,00 грн. Останній платіж за автомобіль [PERSON] сплатила 01 жовтня 2013 року з урахуванням суми, на яку збільшилась вартість автомобіля. 4 жовтня 2013 року вона отримала автомобіль і про будь-які претензії до продавця не заявляла. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 18 червня 2013 року між продавцем ТОВ «Автоцентр-Полтава» та споживачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу автомобіля АЦ-0000062 (далі - Договір). Згідно п.2.1. Договору загальна ціна Товара у гривнях на дату укладання цього Договору становить 191 470,83 грн., крім того ПДВ 20% - 38 294,17 грн., разом з ПДВ - 229 765,00 грн., і є незмінною (а.с. 3). 18 червня 2013 року [PERSON] сплатила перший платіж в сумі 24 490,00 грн., 23 серпня 2013 року - 110 000,00 грн., 01 жовтня 2013 року - 100 000,00 грн., а всього - 234 490,00 грн. (квитанції, а.с. 41-42). 04 жовтня 2013 року продавець передав, а [PERSON] прийняла автомобіль «Шкода Октавіа» і, як зазначено у акті приймання-передачі автомобіля, покупець не мала претензій щодо якості, комплектації, вартості та технічного стану автомобіля і супроводжуючої документації (а.с. 26). Від продавця вона отримала для реєстрації автомобіля у Державтоінспекції довідку-рахунок серії ДПІ № 805046, де вартість автомобіля зазначена у 234 490,00 грн., та довідку про сплату екологічного податку (а.с. 24,25). Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Статтею 632 ЦК України встановлено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1статті 651 ЦК України). Згідно із статтею 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. У Постанові від 2 жовтня 2013 року Верховний Суд України зазначив наступне: Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов'язків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другоюстатті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Відповідно до статті 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Як свідчить аналіз матеріалів справи, ТОВ «Автоцентр-Полтава» набуло грошові кошти в сумі 4 725,00 грн. за існування достатніх правових підстав і у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству. Так, між сторонами існували договірні відносини. Той факт, що сторони у письмові формі не погодили умову про збільшення вартості автомобіля, не свідчить про те, що така угода між ними не укладалася. Так, поведінка позивачки, яка 1 жовтня 2013 року сплатила останній платіж в сумі 100 000,00 грн. з урахуванням 4 725,00 грн., на які збільшилась вартість товара, а 4 жовтня 2013 року отримала автомобіль і підписала без претензій та зауважень акт його приймання-передачі, свідчать про те, що умови договору про збільшення вартості автомобіля на 4 725,00 грн. була стор-нами погоджена. З огляду на зазначені обставини, підстав для задоволення позову [PERSON] суд не встановив. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: dismissed