Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-23 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позову зазначала, що між нею та [PERSON] укладена угода, згідно якої відповідач зобовязався виконати будівельні роботи в будинку позивача. На виконання таких робіт [PERSON] отримав від [PERSON] 5944 Євро, що підтверджується розпискою. Однак відповідач виконав роботи лише на 3000Євро, та заборгував позивачу залишок по звіту в розмірі 2944Євро. Згідно розписки, складеної між позивачем та відповідачем, останній зобовязувався повернути залишок боргу до 15 квітня 2015 року. Розписка про те, що відповідач отримав від позивача 5944Євро складена 9 квітня 2015 року в присутності свідка, та цією ж розпискою підтверджено що відповідач має повернути борг у строк до 18 серпня 2015 року. Оскільки борг не повернуто, позивач, посилаючись на ст. 1049, 1050 ЦК України, просила суд стягнути з відповідача на її користь борг в сумі 71951,36грн. (2944,00Євро станом на 18 серпня 2015 року). Позивач в судове засідання не з'явився, скориставшись правом на представництво. Представник позивача за довіреністю в судовому засідання підтримав у повному обсязі з мотивів викладених у позові, та просив стягнути з відповідача на користь позивача борг за розпискою. Відповідач у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчать поштові повідомлення про вручення, заяв про розгляд справи у його відсутності, відкладення розгляду справи не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника, розяснивши останньому право зміни до початку розгляду справи по суті предмету або підстави позову, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, приходить до висновку відсутність підстав для задоволення позовних вимог, виходячи із правовідносин, які склалися між сторонами у справі та їх правового регулювання, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 9 квітня 2015 року [PERSON] склав на імя [PERSON] розписку про те, що отримав від неї грошові кошти в сумі 5944 (пять тисяч девятсот сорок чотири)євро для виконання будівельних робіт в будинку по вул. Спокійна 13. Витрачена сума 3000 (три тисячі) євро. Звіт по залишку суми 5944 євро становить 2944євро. Суму залишку буде повернуто 15 квітня 2015 року, розрахунок протягом тижня (а.с. 5). Також з матеріалів справи вбачається, що: 23 червня 2013 року позивач перерахувала відповідачу суму в розмірі 999,00євро; 27 червня 2013 року позивачем перераховано відповідачу 999,00євро; 17 липня 2013 року перераховано 999,00євро; 18 серпня 2013 року позивачем перераховано 999,00євро; 19 серпня 2013 року перераховано 999,00євро; 01 вересня 2013 року перераховано 949,00євро; (а.с.8-13). Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст.ст. 11,15 Цивільного кодексу України цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені статтею 16 ЦК України та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Звертаючись з даним позовом позивач в особі представника ставить питання про стягнення боргу, оскільки вважає, що між сторонами було укладено договір позики, на підтвердження укладення якого й надана розписка від 15 квітня 2015 року, згідно якої [PERSON] зобовязаний повернути [PERSON] отримані кошти на підставі статей 1049 та ст. 1050 ЦК України. Однак, такі твердження сторони позивача є помилковими, що вбачається з обовязкових правових висновках, викладених в Постанові Верховного Суду України про застосування статей\~1046,\~1047 ЦК України від 18 вересня 2013 р. у справі № 6-63цс13, а так само і в Постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 18 вересня 2013 року, у справі № 6-63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11 листопада 2015 року (справа № 6-1967цс15). Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобовязанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки, складеної 09 квітня 2015 року, не вбачається, коли ж саме [PERSON] отримав від [PERSON] 5944Євро, а зазначено про те, що такі кошти колись були отримані для виконання певних будівельних робіт у будинку по вул. Спокійна № 13, та на час складання розписки витрачена сума в три тисячі євро, а решту отриманих коштів згідно звіту буде повернуто 15 квітня 2015 року, розрахунки по залишку протягом тижня (а.с. 5). Тобто, з представленої розписки вбачається, що між сторонами у справі існують договірні відносини з приводу виконання будівельних робіт, які має виконати [PERSON] з урахуванням сплачених [PERSON] коштів. Суд вважає, що надана до матеріалів справи розписка про отримання грошових коштів не містить умови отримання в борг грошей так і не містить дати їх отримання. Судом не встановлено, а позивачем не доведено, що між сторонами у справі позивачем та відповідачем 09 квітня 2015 року було укладено договір позики, а справжня правова природа укладеного між сторонами договору свідчить про наявність між ними інших відносин, повязаних побутовим підрядом та наданням послуг. Таким чином, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між сторонами був укладений договір позики, отже відсутні підстави для задоволення позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, судові витрати не стягуються. Враховуючи вищенаведеного та ст.ст. 207, 1046, 1047-1051 ЦК України,

Outcome: dismissed