Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

У січні 2016 року Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі за текстом ПАТ КБ «Приватбанк») звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 13 листопада 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н, згідно якого [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Посилаючись на те, що [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконує, у зв'язку з чим утворилась заборгованість на суму 13648,03 гривень, яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 5637,05 гривень, заборгованості за відсотками за користування кредитом в розмірі 5784,88 гривень, заборгованості за пенею та комісією в розмірі 1100 гривень та штрафів в розмірі 500 гривень (фіксована частина) та 626,10 гривень (процентна складова). Просив стягнути з відповідача на його користь зазначені суми заборгованості. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 17 серпня 2016 позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 13648,03 гривень та судові збір в розмірі 1378 гривень. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд дійшов невірного висновку, що відповідач укладав кредитний договір з ПАТ КБ «Приватбанк», оскільки кредитний ліміт було встановлено в розмірі -250 гривень банком внаслідок випуску електронної платіжної картки для зарахування заробітної плати йому за роботу у філіалі «Артемівський Автодор». Також вказує, що ПАТ КБ «Приватбанк» не надав документи, які свідчать про факт і умови надання йому кредиту. Крім цього, посилається на пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом, оскільки строки користування кредитом та дія кредитного договору №б/н від 13 листопада 2007 року сплили 14 листопада 2008 року, а у разі пролонгування - 16 листопада 2009 року, а тому, на думку відповідача, строк позовної давності сплинув 18 листопада 2012 року. Крім цього, на думку відповідача, виписки з його особового рахунку, що були надані позивачем, не є належним та допустимим доказом у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України. Також, суд першої інстанції стягуючи пеню та штрафи не взяв до уваги приписи ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року. В судове засіданні апеляційного суду сторони не з'явились, про день та час судового засідання повідомлялись належним чином, подали заяви з проханням розглянути справу без їх участі. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом першої інстанції встановлено, що згідно кредитного договору б/н від 13 листопада 2007 року, укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], останній отримав кредит у банку у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (кредитний ліміт - 250,00 гривень), зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 22,8% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Також судом встановлено, що відповідач, [PERSON], підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується його підписом у заяві. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що 13 листопада 2007 року між сторонами було укладено договір про надання кредиту, згідно якого відповідач має обов'язок погасити заборгованість по кредиту з урахуванням процентів, комісій та штрафних санкцій. Зазначені висновки суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованості за кредитом та відсотками відповідають нормам матеріального права та фактичним обставинам справи. Проте, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із висновками суду першої інстанції в частині стягнення з відповідача пені та штрафів за наступних підстав. Зі змісту заяви [PERSON] від 13 листопада 2007 року вбачається, що йому було надано картку ПАТ КБ «Приватбанк» із встановленим кредитним лімітом в розмірі 250 гривень. При цьому, зі змісту вказаної заяви вбачається, що відповідач був ознайомлений із Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами ПАТ КБ «Приватбанк», зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1,9% на місяць з розрахунку 360 днів на рік. (а.с. 11, 12-17) Частиною 1 статті 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Виходячи з вищенаведеного судом першої інстанції правильно встановлено що між сторонами було укладено договір про надання кредиту. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що строки користування кредитом та дія кредитного договору №б/н від 13 листопада 2007 року сплили 14 листопада 2008 року, а у разі пролонгування - 16 листопада 2009 року, тому, на думку відповідача, строк позовної давності сплинув 18 листопада 2012 року. З цього приводу колегія суддів апеляційного суду зазначає наступне. Відповідно до вимог статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Відповідно до п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього строку жодна сторона не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк. (а.с.16) Згідно відповіді ПАТ КБ «Приватбанк» на запит апеляційного суду, картки, що видані [PERSON] згідно п.3.1.3 Умов і правил надання банківських послуг (правила користування платіжною картою) за договором №б/н від 13 листопада 2007 року, мають термін дії до 30 листопада 2009 року та до 31 жовтня 2015 року. (а.с. 102) Відповідно до розрахунку заборгованості за договором від 13 листопада 2007 року станом на 30 листопада 2015 року останній платіж відповідач здійснив 23 січня 2015 року, позов подано 25 січня 2016 року, що підтверджується штемпелем Артемівського міськрайонного суду Донецької області, отже в межах строку позовної давності. Оскільки договором не передбачено щомісячне погашення заборгованості за кредитним договором, він підлягає автоматичному лонгуванню, останній платіж відповідач здійснив 23 січня 2015 року, а тому, доводи апеляційної скарги [PERSON] про пропущення позивачем строків позовної давності для звернення до суду із зазначеним позовом не відповідають обставинам справи та нормам матеріального закону. Проте, заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги в частині стягнення з відповідача на користь банку штрафів та пені. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. (а.с.18) Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція» від 30 жовтня 2014 року, м. Артемівськ (Артемівська міська рада) віднесено до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Суд першої інстанції не застосував положення ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02 вересня 2014 року та дійшов невірного висновку про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» штрафів та пені. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Таким чином, апеляційна скарга відповідача [PERSON] підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині стягнення пені та штрафів скасуванню.

Outcome: partial