Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з зазначеним позовом до [PERSON] та [PERSON] у якому просив застосувати наслідки недійсності договорів купівлі-продажу гаражів [ADDRESS] та [ADDRESS], а саме: скасувати рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на гараж [ADDRESS], прийнятого на підставі договору купівлі продажу укладеного 21.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №134; скасувати рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності [PERSON] на гараж [ADDRESS], прийнятого на підставі договору купівлі продажу укладеного 21.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий №135. Також просив визнати за [PERSON] право власності на вказані гаражі. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18.10.2010 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 26.04.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 2 204 043 грн. 13 коп. заборгованості за договором позики. Крім того, у зв»язку з невиконанням зі сторони [PERSON] умов договору позики, [PERSON] у квітні 2011 року звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені на загальну суму 2 272 268 грн. 23 коп. З метою забезпечення виконання рішення суду у даній справі ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року у справі №2-173/12 накладено арешт на гараж [ADDRESS] та [ADDRESS], які належать на праві приватної власності [PERSON] При цьому, достеменно знаючи про існування ухвали про забезпечення позову [PERSON] вчинив неправомірні дії спрямовані на відчуження арештованих гаражів. Таким чином, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2013 року залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.07.2013 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] і визнано недійсними договори купівлі-продажу гаражів [ADDRESS] та [ADDRESS], укладені 21.05.2013 року між [PERSON] та [PERSON] Вказуючи, що підстава, за якою була проведена державна реєстрації права власності [PERSON] на спірні гаражі була визнана недійсною, то рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності підлягає скасуванню на підставі рішення суду. Також, позивач вказує, що з метою відновлення становища, що існувало до укладення недійсних правочинів та у зв»язку з відсутністю на сьогодні у [PERSON] правовстановлюючого документу на гаражі, необхідним способом захисту прав буде визнання за [PERSON] права власності на спірні гаражі. У судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали з підстав зазначених у позові, просили суд позов задовольнити. Представник [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову вказуючи, що дані вимоги [PERSON] пред»явлено до неналежних відповідачів, а вимога про визнання за відповідачем права власності є невірним способом захисту права позивача. [PERSON] в судове засідання не з»явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Представники позивача та представник [PERSON] не заперечували проводити судове засідання за відсутності [PERSON] який не повідомив про причини неявки до суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. За ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 17.05.2012 року у справі №2-173/12 з метою забезпечення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа - ВДВС Оболонського районного управління юстиції в м. Києві про стягнення інфляційних витрат, 3% річних та пені за договором позики, крім іншого, накладено арешт на гараж [ADDRESS] та [ADDRESS], які належать на праві приватної власності [PERSON] При цьому, згідно Договорів купівлі-продажу від 21.05.2012 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила гаражні бокси [ADDRESS] та [ADDRESS], договори зареєстровані в реєстрі за №134 та №135. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 13.02.2013 року, яке набрало законної сили, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі-продажу встановлено незаконність та визнано недійсними укладені договори купівлі-продажу гаражних боксів [ADDRESS] та [ADDRESS], як таких, що вчинені під час заборони на їх відчуження. У відповідності до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов»язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов»язана повернути другій стороні у натурі все те, що вона одержала на виконання цього правочину. Застосування зазначених правових наслідків засвідчує факт повернення сторін у первісний стан, який мав місце до вчинення недійсного правочину. З огляду на положення та зміст ст. 216 ЦК України, після визнання недійсними договорів купівлі-продажу [PERSON] залишився власником незаконно відчужених гаражних боксів [ADDRESS] та [ADDRESS]. Таким чином, вимоги позивача про визнання за [PERSON] права власності на гаражні бокси [ADDRESS] та [ADDRESS], які й так належать відповідачу є безпідставними та необґрунтованими. Крім того, [PERSON] не наведено правового обґрунтування можливості визнання права власності за відповідачем з ініціативи позивача. За правилами ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми процесуальними правами щодо предмета спору на власний розсуд. Зі змісту ЦПК України вбачається, що сторони в цивільному процесі - це особи, між якими існує спір, що розглядається судом. Неналежна сторона у справі - це відповідач, який не має відповідати за позовом у зв»язику з тим, що він не є учасником спірного правовідношення. Зі змісту ст. 33 ЦПК України вбачається, що заміна неналежного відповідача можлива лише за клопотанням позивача. В судовому засіданні представники позивача не змогли пояснити та обґрунтувати яке відношення до вимог щодо скасування рішення державного реєстратора про проведення державної реєстрації права власності мають відповідачі [PERSON] та [PERSON] і яким чином можуть вплинути на його реалізацію, при цьому представниками позивача не ініціювали питання про заміну неналежного відповідача у справі. З огляду на зазначене, суд вважає, що [PERSON] та [PERSON] не є належними відповідачами за позовними вимогами про скасування рішення державного реєстратора, а тому відповідно у задоволенні позову слід відмовити. Враховуючи наведене, відповідно до ст. 216 ЦК України,

Outcome: dismissed