Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] , про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. Позивач є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані: вона, її чоловік [PERSON] , донька [PERSON] , донька [PERSON] та онук [PERSON] , 2009 року народження. Відповідач з 2009 року у цій квартирі не проживає, житлово-комунальні послуги не сплачує, участі в інших витратах по утриманню квартири не бере. Перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS] їй не чиниться. На час пред`явлення позову [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . З цих підстав, посилаючись на положення ст. 405 ЦК України, оскільки відповідач більше 9 років не проживає у спірній квартирі, просила суд визнати її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 29.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Позивач та її представник [PERSON] у суді позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити. Відповідач та її представники проти позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Відповідач зазначила, що не проживає за місцем своєї реєстрації з поважних причин, зокрема, через часті конфлікти з батьками на побутовому ґрунті, у зв`язку з чим у 2008 році вона, будучи вагітною, вимушена була залишити спірну квартиру, в якій залишись її особисті речі. У спірній квартирі зареєстровано також місце проживання малолітніх дітей відповідача, а тому задоволення даного позову призведе до подальшого зняття дітей з реєстрації та відповідно порушення їх прав, адже будь-якого іншого житла у власності ні відповідач, ні її чоловік не мають. На даний час відповідач зі своєю сім`єю проживає у квартирі [ADDRESS] , яка також належить позивачу. Від третіх осіб надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є донькою позивача, з 04.02.2000 зареєстрована у вказаній квартирі. Також у квартирі зареєстроване місце проживання малолітніх дітей відповідача: [PERSON] , 2009 року народження, та [PERSON] , 2018 року народження. З 2009 року відповідач разом з чоловіком та дітьми проживають за адресою: [ADDRESS] . Дані обставини визнаються учасниками справи, а тому не підлягають доказуванню в силу ст. 82 ЦПК України. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовано наступними положеннями чинного законодавства. Так, згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право розпоряджатись цією власністю на власний розсуд. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Позивач звернулась до суду за захистом своїх порушених прав власника спірної квартири, посилаючись на те, що відповідач тривалий час (більше 9 років) не проживає в квартирі, де зареєстрована. Реєстрація її у спірній квартирі порушує право позивача як власника на вільне володіння, користування майном. Право користування чужим майном є по суті встановленням сервітуту, у зв`язку з чим його припинення повинно відбуватися з урахуванням вимог статей 405 та 406 ЦК України як правових норм, що регулюють спірні правовідносини щодо користування чужим житлом (Постанові Верховного Суду України від 15.05.2017 у справі №6-2931цс16). Згідно з положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За приписами ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Заперечуючи проти позову, відповідач посилалась на те, що відсутня за місцем своєї реєстрації з поважних причин, оскільки їй створюються перешкоди у користуванні житлом. Докази, подані суду щодо створення перешкод у користуванні спірною квартирою (звернення до правоохоронних органів), суд вважає недостовірними. Більшість таких доказів були створені відповідачем штучно після відкриття провадження у даній справі для доведення обставин, якими обґрунтовуються заперечення щодо позову. Доказів наявності перешкод у проживанні протягом 2009-2018 років суду не надано. При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на те, що задоволення даного позову призведе до порушення прав її малолітніх дітей, оскільки вимоги про визнання дітей такими, що втратили право користування спірним приміщенням, позивач не заявляє. Відтак, суд вважає правильним задовольнити позовні вимоги щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки вона протягом тривалого часу не проживає у спірній квартирі, залишила її добровільно, перешкод у проживанні власником квартири їй не чинилось. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved