Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У серпні 2015 року ДП «Львівський військовий лісокомбінат» звернулось в суд з позовом до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обгрунтування своїх уточнених позовних вимог позивач зазначив, що 15.04.2015 року рішенням Сихівського районного суду міста Львова (справа № Справа № 464/12812/14-ц, пр.№ 2/464/442/15) було визнано незаконним звільнення гр. [PERSON] згідно наказу 244-ОС від 08 грудня 2014 року. Названим рішенням суду було зобов'язано ДП «Львівський військовий лісокомбінат» відшкодувати середній заробіток за час вимушеного прогулу [PERSON] у розмірі 19263 грн. та поновити його на посаді заступника директора з лісового господарства ДП «Львівський військовий лісокомбінат». Рішення, в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання. [PERSON] поновлено на посаді заступника директора з лісового господарства відповідно до наказу 49-ОС від 16 квітня 2015 року. В частині виплати вимушеного прогулу було подано апеляційну скаргу. Апеляційний суд Львівської області (справа №464/12812/14, провадження № 22-ц/783/3861/15) зменшив суму стягнення за час вимушеного прогулу до 10351,66 грн. На виконання рішення суду, в частині відшкодування вимушеного прогулу, було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48340996 від 05.08.2015 року, на підставі заяви про примусове виконання рішення суду [PERSON] Дане рішення суду було виконане у повному обсязі. Вказує, що в результаті виконання даного рішення позивачем були понесені майнові витрати у розмірі 10351,66 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 10 серпня 2015 року Дана майнова шкода на думку позивача була спричинена з вини Відповідачів з наступних підстав: Наказ 193-ОС від 11 вересня 2014 року «Про внесеня змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників по ДП «Львівський військовий лісокомбінат»» був підписаний В.о директора [PERSON] та завізований заступником директора з правових питань та режиму [PERSON] За згаданим наказом його контроль повинен був здійснювати [PERSON] Вина [PERSON], який виконував обов'язки директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат», полягає у тому, що він підписав наказ про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників по ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 193-ОС від 11 вересня 2014 року та наказ про припинення трудового договору № 244- ОС від 08 грудня 2014 року, які в подальшому були визнані незаконними судом та в результаті такого визнання позивачем була понесена майнова шкода, яка полягає в оплаті вимушеного прогулу [PERSON] Перевірити даний наказ на дотримання його умов чинному законодавству покладається на юридичну службу підприємства, згідно з Постановою Кабінету міністрів України № 1040 від 26 листопада 2008 року «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи, організації». В даному положенні, зокрема у п.4., вказано, що основним завданням юридичної служби є організація правової роботи, спрямованої на правильне застосування, неухильне дотримання та запобігання невиконанню вимог законодавства, інших нормативних актів органом виконавчої влади, підприємством, їх керівниками та працівниками під час виконання покладених на них завдань і функціональних обов'язків. У п. 6, зазначено, що юридична служба здійснює методичне керівництво та перевіряє її проведення: на підприємстві, яке належить до сфери управління міністерства, іншого центрального органу виконавчої влади, у його філії, представництві. П.11 говорить про те, що юридична служба підприємства відповідно до покладених не неї завдань забезпечує правильне застосування на підприємстві нормативно - правових актів та інших документів, подає керівникові пропозиції щодо вирішення правових питань, пов'язаних з діяльністю підприємства; інформує керівника підприємства про необхідність вжиття заходів для внесення змін до актів та інших документів, визнання їх такими, що втратили чинність, або скасування; бере участь у забезпеченні захисту майнових прав і законних інтересів підприємства; забезпечує правильне застосування норм трудового, житлового, пенсійного та іншого законодавства, що стосуються прав і законних інтересів працівників підприємства, подає пропозиції керівникові підприємства щодо поновлення порушених прав. В супереч посадовій інструкції, Постанові Кабінету міністрів України 1040 від 26 листопада 2008 року «Про затвердження Загального положення про юридичну службу міністерства, іншого органу виконавчої влади, державного підприємства, установи, організації», а також неналежного виконання посадових обов'язків, тобто з вини заступника директора з правових питань був завізований наказ, який в подальшому був скасований судом. Таким чином, на думку позивача, завдана шкода була нанесена ДП «Львівський військовий лісокомбінат», з вини [PERSON], який завізував наказ про скорочення штату працівників та наказ про припинення трудового договору та [PERSON], який виконуючи обов'язки директора підписав наказ про звільнення та неправомірно звільнив гр. [PERSON] Завдана шкода, на думку позивача, повинна бути відшкодована відповідачами солідарно в рівних частинах, а саме по 5175,83 грн. з кожного. Крім того просить стягнути з відповідачів витрати, повязані з прибуттям представника у судові засіданні в розмірі 2320,83грн. Оскільки відповідачі в добровільному порядку відмовляються відшкодувати завдані збитки, тому вимушені звернутись до суду. Відповідач [PERSON] проти позову заперечив, предявив зустрічний позов, в якому просить постановити рішення, яким стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь ДП «Львівський військовий лісокомбінат» матеріальні збитки в розмірі 5175,83 грн. з кожного. Як на підставу своїх вимог зіслався на те, що судом встановлено (справа №464/12812/14-ц, пр. № 2/464/442/15), що [PERSON] з 08.12.2014р. звільнений з роботи на підставі наказу №244-ОС від 08.12.2014р. у відповідності до п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату працівників відповідно до наказу №193-ОС від 11 вересня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників по ДП «Львівський військовий лісокомбінат». Таким чином, згідно наказу №193-ОС від 11.09.2014р. підприємством прийнято рішення про скорочення з 13.11.2014р. штату працівників із виведенням із штатного розпису посади заступника директора з лісового господарства, та на підставі вказаного наказу, що відповідає чинному законодавству, а 08.12.2014р. [PERSON] звільнено з роботи відповідно наказу. Вказує, що як доказано судом, «відповідачем не надано суду належних та достатніх доказів в підтвердження своєчасного попередження позивача про наступне звільнення. Зокрема, наявне в матеріалах повідомлення (а.с.7) не містить підпису позивача про ознайомлення із таким. Розписка позивача про отримання рекомендованого поштового відправлення (за відсутності опису вкладення) не свідчить про те, що таким позивачу надіслано саме попередження про скорочення посади. Також суд вважає, що при звільненні позивача відповідачем порушено ч.3 ст. 49-2 КЗпП України, згідно якої одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Однак, всупереч зазначеному положенню іншу роботу на підприємстві позивачеві не пропонувалась, доказів в підтвердження відсутності вакантних посад на підприємстві як на час прийняття рішення про скорочення, так і на час звільнення позивача, відповідачем суду не надана». Таким чином зазначає, що суд врахував викладені обставини, а також зважив на те, що відповідачем при звільненні позивача порушено вимоги ст.49-2 КЗпП України. Суд абсолютно правильно прийшов до висновку про незаконність звільнення [PERSON], а тому законно поновив [PERSON] на посаді заступника директора з лісового господарства Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат». Отже, позиваючись до [PERSON], позивач за первісним позовом любими посиланнями прагне доказати вину, як заступника директора з правових питань, у нанесенні шкоди ДП «Львівський військовий лісокомбінат» тільки із тих підстав, що ним завізовані накази № 193-ОС від 11.09.2014р. та № 244-ОС від 08.12.2014 р. « які в подальшому були визнані незаконними судом та в результаті такого визнання Позивачем була понесена майнова шкода, яка полягає в оплаті вимушеного прогулу [PERSON]М . Крім того звертає увагу, що в рішенні суду про поновлення [PERSON] на роботі, ніяким чином не згадується та не встановлюється незаконність наказів: №193-ОС від 11.09.2014р. та № 244-ОС від 08.12.2014 р. завізованих [PERSON], як заступником директора з правових питань. Дані накази, в повному обсязі, відповідають чинному законодавству та не містять будь яких положень, що суперечать закону. Фактів щодо незаконності наказів - не наводить і позивач. Про визнання незаконними наказів не заявляє і [PERSON] Тому всі заяви позивача про те, що судом накази визнані незаконними є нікчемними, та не можуть братись до уваги. Отже, виходячи з наведеного, вважає, що причиною порушення норм законодавства при звільненні [PERSON] з роботи, на які вказав суд, є неналежне виконання своїх функціональних обов'язків відповідальними службовими особами підприємства щодо виконання вимог наказу №193-ОС від 11.09.2014року. При належному ж виконанні вимог наказу, у суду, що випливає із рішення, не було би законних підстав щодо задоволення позову [PERSON] про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі. Так, відповідальність за виконання п.2 наказу №193 від 11.09.2014р., щодо попередження, під особистий підпис [PERSON], лежить на старшому інспекторові з кадрів, [PERSON], яка не забезпечила належне повідомлення [PERSON] про його звільнення відповідно до вимог ст. 40 п. 1 КЗпП України - у зв'язку із скороченням чисельності або штату працівників, в міру некомпетентності та незнання відповідних вимог норм законів в межах своєї професійної діяльності. Невчасне внесення змін в штатний розпис, з виведенням з нього посади заступника директора з лісового господарства, яку обіймав [PERSON], відбулось із-за невиконання п.1 наказу №193 від 11.09.2014р. економічним відділом підприємства, а персональну відповідальність необхідно встановити окремо. В той же час, в перший день призначення на посаду, [PERSON], працевлаштовує [PERSON] з 26 березня 2015р., ще до закінчення судового процесу за позовом про поновлення, на ту же посаду - заступником директора з лісового господарства, що виключило подальше оспорювання підприємством судового рішення в апеляційному порядку та скасування рішення першої інстанції, в тому числі, і вимогу про стягнення заробітку, за час вимушеного прогулу, в повному обсязі. Судове рішення було постановлено тільки 15.04.2015р. Вказує, що позивач за первісним позовом умисно даний факт замовчує. Таким чином зазначає, що шкода підприємству була нанесена не діями [PERSON], який тільки завізував законний наказ про скорочення штату працівників та наказ про припинення трудового договору, а подальшою бездіяльністю посадових осіб підприємства щодо виконання вимог наказу та діями директора [PERSON] З огляду на наведені обставини просить в первісному позові відмовити та задовольнити його зустрічну позовну заяву. В судовому засіданні представники позивачів [PERSON] та [PERSON] проти задоволення зустрічного позову заперечили з підстав, викладених в письмових запереченнях, долучених до матеріалів справи. Первісний позов підтримали, покликаючись на викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] первісний позов не визнав, зустрічну позовну заяву підтримав, зіславшись на викладені в ній доводи. Представник відповідача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] зустрічний позов заперечив, підтримавши письмові заперечення, долучені до матеріалів справи. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] зустрічний позов заперечив, підтримавши первісний позов. Інші особи, які беруть участі в справі, в судове засідання не зявились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання свідків, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази по справі, суд приходить до висновку, що первісний позов піддягає до задоволення, а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 15.04.2015 року рішенням Сихівського районного суду міста Львова поновлено [PERSON] на посаді заступника директора з лісового господарства ДП «Львівський військовий лісокомбінат» та стягнуто з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» в користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 19263 грн. Рішення, в частині поновлення на роботі було допущено до негайного виконання та [PERSON] поновлено на посаді заступника директора з лісового господарства відповідно до наказу 49-ОС від 16 квітня 2015 року. 30.06.2015 року рішенням колегії суддів Апеляційного суду Львівської області, рішення Сихівського районного суду міста Львова від 15.04.2015 року в частині стягнення з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» в користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 19263грн. змінено, зменшено суму стягнення до 10351,66 грн. В решті рішення суду залишено без змін. На виконання вказаного вище рішення суду, в частині відшкодування вимушеного прогулу, винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №48340996 від 05.08.2015 року на підставі заяви [PERSON] про примусове виконання рішення суду. Дане рішення суду було виконане у повному обсязі. Внаслідок виконання даного рішення позивачем ДП «Львівський військовий лісокомбінат» понесені майнові витрати у розмірі 10351,66 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1 від 10 серпня 2015 року на вказану суму. Крім того судом встановлено, що наказ 193-ОС від 11 вересня 2014 року «Про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників по ДП «Львівський військовий лісокомбінат»» був підписаний В.о директора [PERSON] та завізований заступником директора з правових питань та режиму [PERSON] За вказаним наказом його контроль повинен був здійснювати [PERSON] А отже, вина відповідача [PERSON], який виконував обов'язки директора ДП «Львівський військовий лісокомбінат» полягає у тому, що він підписав наказ про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників по ДП «Львівський військовий лісокомбінат» № 193-ОС від 11 вересня 2014 року та наказ про припинення трудового договору з [PERSON] № 244- ОС від 08 грудня 2014 року, які в подальшому були визнані незаконними судом та в результаті такого визнання позивачем була понесена майнова шкода, яка полягає в оплаті вимушеного прогулу [PERSON] в розмірі 10351,66 грн. Відповідно до ст. 237 КЗпП України обовязок покрити заподіяну підприємству, установі, організації шкоду у звязку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу, якщо його звільнення було здійснено з порушенням закону і це встановлено судом, покладається на винну в незаконному звільненні службову особу. Пленум Верховного Суду України в п. 33 постанови від 6 листопада 1992 р. № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» розяснив, що повна матеріальна відповідальність винних у незаконному звільненні працівників, службових осіб і обовязок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у звязку з оплатою працівникам часу вимушеного прогулу настає у випадках будь-якого порушення закону, а не лише явного. Згідно з п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 р. № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» відповідальність у цих випадках настає незалежно від форми вини. У відповідності до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частиною 1 статті 1190 ЦК України передбачено, що особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Згідно ч.1 ст. 1191 ЦК України, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Враховуючи вищенаведене та на підставі поданих сторонами доказів, зясувавши фактичні обставини і відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позивачем правильно визначений розмір відшкодування в сумі 5175,83грн. з кожного з відповідачів, а відтак первісні позовні вимоги в тій частині підлягають до задоволення. Статтею 79 ЦПК передбачено, що витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду, належать до витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно ч. 1 ст. 85 ЦПК України витрати, пов'язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їх представників, а також наймання житла, несуть сторони. З розрахунку понесених представником позивача витрат, повязаних з явкою до суду вбачається, що такі витрати складають 2320,83грн. Виходячи з наведеного, судові витрати підлягають задоволенню та слід стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» 2320,83 грн. витрат повязаних з прибуттям представника в судові засідання та 243,60 грн. судового збору. Враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Що стосується зустрічного позову відповідача [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, то такий, на думку суду, до задоволення не підлягає з наступних підстав. Частиною першою статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З зустрічного позову вбачається, що [PERSON] просить стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ДП «Львівський військовий лісокомбінат» матеріальні збитки в розмірі 5175,83 грн. з кожного, однак в судовому засіданні не надано позивачем доказів і не доведено вини відповідачів [PERSON] та [PERSON] щодо незаконного звільнення з посади [PERSON] та у звязку з тим, стягнення з ДП «Львівський військовий лісокомбінат» середнього заробітку за час вимушеного прогулу в розмірі 10351,66грн. Крім того, у звязку з задоволенням первісного позову та стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Державного підприємства «Львівський військовий лісокомбінат» матеріальні збитки в розмірі 10351,66 грн., то суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є взаємоповязаними, а тому задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене та той факт, що [PERSON] в судовому засіданні просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] на користь ДП «Львівський військовий лісокомбінат» матеріальні збитки в розмірі 5175,83 грн. з кожного, проте на думку суду відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України та ст. 3 ЦПК України обрав не вірний спосіб захисту свого цивільного права та не надав доказів того, яке саме його право чи інтерес порушено відповідачами [PERSON] та [PERSON], відтак суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Outcome: approved