Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

У січні 2015 публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі [PERSON]) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 30.12.2010 року без номеру у сумі 21226,89 грн. Заочним рішенням Краматорського міського суду від 3 березня 2015 року позов було задоволено повністю. Ухвалою Краматорського міського суду Донецької області від 29 січня 2016 року вказане заочне рішення скасоване. 20.04.2016 року позивач позов уточнив,обґрунтувавши свої вимоги тим, що відповідно до укладеного договору б/н від 07.12.2010 року відповідач 30.12.2010 року отримав кредит в розмірі 10800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті htt://privatbank.ua/terms/pages/70/, складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. На підставі п.1.1.3.2.3 Умов… передбачена можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору, у зв'язку з чим банк в односторонньому порядку збільшив проценти за користування кредитом з 01.09.2014 року до 34,8%, з 01.04.2015 року до 43,2%, а також аналогічно на підставі п.2.1.1.2.3, п.2.1.1.2.4 банк в односторонньому порядку збільшив клієнту розмір кредитного ліміту. У зв'язку з порушеннями зобов'язань по погашенню кредиту станом на 29.02.2016 року за відповідачем [PERSON] рахується заборгованість в розмірі 58773,35 грн., яка складається із заборгованості: за кредитом - 10226,73 грн., за процентами - 43027,82 грн., за пенею та комісією - 2243,88 грн., а також штрафів відповідно до п.2.1.1.7.6 Умов - 500 грн. (фіксована частина) та 2774,92 грн. (процентна складова), згідно розрахунку. На підставі наведеного позивач просить суд стягнути з відповідача на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість станом на 29.02.2016 року за кредитним договором б/н від 07.12.2010 року в сумі 58773,35 грн. та понесені судові витрати в розмірі 1378 грн. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 2 серпня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк»заборгованість за договором без номера від 7 грудня 2010 року, яка утворилася станом на 31.08.2014 року, за тілом кредиту 10226,73, по процентам за користування кредитом 6227,67 грн., комісія та пеня 103.88 грн., а всього:16668,28 грн. Не погодившись з вказаними рішеннями сторони подали апеляційні скарги. [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій не згоден з рішенням суду у частині стягнення з нього 16668 грн.28 коп. Заперечував про укладення з ним кредитного договору від 7 грудня 2010 року без номеру. Просив рішення суду першої інстанції скасувати, постановити нове яким у задоволенні позову - відмовити. ПАТ КБ «ПриватБанк» не згоден з рішенням суду у частині відмови у задоволенні позовних вимог. Апеляційну скаргу обґрунтував тим, що суд першої інстанції при постановленні рішення не повно та не всебічно розглянув справу, невірно витлумачив та застосував норми матеріального права, допустив порушення норм процесуального права. У судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] апеляційну скаргу підтримав, просив суд її задовольнити,рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити. Представник позивача у судове засідання апеляційного суду не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що у відповідності до ч. 2 ст. 305 ЦПК України не перешкоджає подальшому розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, відповідача [PERSON], перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відхилити, а апеляційну скаргу [PERSON] задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати, та постановити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Суд першої інстанції позов задовольнив частково. Стягнув з [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором від 7 грудня 2010 року, яка утворилася станом на 31.08.2014 року за тілом кредиту у сумі 10226,73, за процентами за користування кредитом у сумі 6227,67, комісію та пеню у сумі 103,88 грн., а всього 16668,28 грн., в іншій частині позову відмовив. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції керувався тим, що відповідач порушив умови кредитного договору від 7 грудня 2010 року без номеру, у звязку з чим утворилася заборгованість, яка підлягає частковому стягненню. Такий висновок суду не відповідає нормам матеріального права та обставинам справи. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.. 61 ЦК України. Розглядаючи по суті заявлені Банком вимоги, апеляційним судом встановлено, що у позові позивач посилається на те, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем 30.12.2010 року, а з урахуванням уточнених позовних вимог 7 грудня 2010 року, укладено кредитний договір, відповідно до якого [PERSON] отримав кредит у сумі 10800 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,0% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», затверджених наказом №СП-2010-256 від 06.03.2010 року та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті htt://privatbank.ua/terms/pages/70/,складає між ним та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Суд першої інстанції також задовольняючи частково позовні вимоги погодився з тим, що сторони уклали кредитний договір. Проте такі висновки суду першої інстанції не відповідають матеріалам справи. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Відповідно до розділу 2.4-2.5. Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 30 квітня 2010 року № 223 зі змінами, яке діяло на час виникнення вказаних правовідносин,договір укладається в письмовій формі. Один примірник договору зберігається в емітента, а другий примірник договору емітент зобов'язаний надати клієнту під підпис. Емітент зобов'язаний під час видачі спеціального платіжного засобу надати клієнту договір, правила використання спеціального платіжного засобу і тарифи банку. Емітент зобов'язаний забезпечити наявність у договорі таких умов: тип спеціального платіжного засобу; види платіжних операцій, які клієнт має право здійснювати з використанням спеціального платіжного засобу, правила та максимальний строк їх виконання; порядок обслуговування рахунку (за дебетовою, дебетово-кредитною або кредитною схемою, розміри гарантійного забезпечення та/або не знижувального залишку коштів на рахунку, порядок кредитування клієнта, порядок установлення курсу продажу, обміну або конвертації іноземної валюти тощо); тарифи банку на обслуговування операцій з використанням спеціального платіжного засобу на момент укладення договору та порядок повідомлення клієнта про їх зміну; ліміти та/або обмеження за операціями з використанням спеціального платіжного засобу або платіжних додатків, реалізованих у спеціальному платіжному засобі (за наявності); право клієнта на одержання виписок про рух коштів за його рахунком та порядок їх отримання; порядок забезпечення емітентом та клієнтом безпеки під час користування спеціальним платіжним засобом; порядок розгляду спорів; відповідальність емітента та клієнта тощо. Відповідно до п.2.6 Положення емітент перед укладенням договору зобов'язаний ознайомити клієнта з умовами одержання спеціального платіжного засобу, переліком необхідних документів, тарифами на обслуговування та правилами користування спеціальним платіжним засобом. Ця інформація має бути викладена в доступній формі й розміщуватися в доступному для клієнтів місці в банку та на офіційному сайті емітента в мережі Інтернет, а також надаватися клієнтам на їх вимогу в письмовій або електронній формі. Апеляційним судом встановлено, що 7 грудня 2010 року [PERSON] виявив бажання отримати у позивача пенсійну картку, шляхом підписання Анкети- заяви о приєднанні до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк»/ а.с.5/; 30 грудня 2010 року [PERSON] підписав довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN55000038786186/а.с.6/; Звертаючись до суду з позовом, позивач посилався на невиконання умов договору відповідачем від 7 грудня 2010 року. В обґрунтування позову, щодо укладення кредитного договору позивач суду надав Анкету- заяву про отримання пенсійної картки та о приєднанні до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк», та довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN55000038786186./а.с.5-6/; Аналізуючи надані суду письмові докази, які надані в обґрунтування позову, колегія апеляційного суду приходить до висновку,що вони не свідчать про укладення сторонами 7 грудня 2010 року кредитного договору,та невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором, з наступного. Анкета- заява про отримання пенсійної картки від 7 грудня 2010 року, свідчить про те, що [PERSON] виявив бажання отримати у позивача пенсійну картку, шляхом підписання Анкети- заяви о приєднанні до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «Приватбанк»/. Тобто кошти після зарахування на рахунок [PERSON], втрачають свій цільовий статус/ пенсії, соціальної виплати/ та набувають статусу банківського вкладу. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України в постанові від 24 червня 2015 року. Ця анкета- заява не свідчить про бажання відповідача укласти кредитний договір без номеру від 7 грудня 2010 року, та отримати будь- яку кредитну картку. Посилання позивача на довідку про умови кредитування з використання кредитки «Універсальна,55 днів пільгового періоду» по договору SAMDN55000038786186./а.с.6/, не свідчать про те, що відповідач був ознайомлений з умовами кредитування по договору без номеру від 7 грудня 2010 року. В матеріалах справи відсутні докази щодо умов кредитування за договором без номеру від 7 грудня 2010 року, а також докази отримання відповідачем кредитної картки. Враховуючи наведене колегія апеляційного суду при ходить до висновку про те, що Банком не надано доказів на підтвердження існування між ним та [PERSON] договірних правовідносин, за яких сторонами не визначено розрахунок кредитів, якими міг користуватися відповідач, порядок і розмір погашення заборгованості та наслідки порушення зазначених умов, які відповідно до ст.. 1054 ЦК України є істотними. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення.. Перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги,апеляційний суд прийшов до висновку про відхилення апеляційної скарги публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та про задоволення апеляційної скарги [PERSON], оскільки рішення суду першої інстанції постановлене з неповним зясуванням обставин , що мають значення для справи, з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, з невідповідністю висновків суду обставинам справи, що відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Outcome: dismissed