Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-29 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати такими, що втратили право користування будинком, розташованим за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Нестерянка, вул. Миру, б. 2, наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачі у різні минулі роки були зареєстровані за місцем проживання у вказаному жилому приміщенні, яке належить позивачу на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 574. Відповідач за вказаною адресою фактично не проживають, жилим приміщенням не користуються, речей відповідачів у будинку немає. Посилаючись на ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 319, 321 ЦК України, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Позивач в судове засідання не зявилась, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Відповідачі були повідомлені про час і місце розгляду справи шляхом направлення судового виклику за місцем реєстрації, в порядку ч. 5 ст. 74 ЦПК України, однак у судове засідання не зявились, про причини неявки не повідомили, у звязку з чим вважаються повідомленими про час і місце розгляду справи належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником будинку, розташованого за адресою Запорізька область, Оріхівський район, с. Нестерянка, вул. Миру, б. 2, на підставі Договору купівлі-продажу від 15.12.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 574. За вказаною адресою в період 1996-2011 років були зареєстровані відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується відповідними записами у домовій книзі. Вони залишаються зареєстрованими за цією адресою на час розгляду справи, однак фактично не проживають і не користуються цим житлом більше одного року. Наявності поважних причин відсутності відповідачів у власності позивача понад один рік з матеріалів справи не вбачається. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156\~ЖК УРСР;\~стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Суд вбачає, що між сторонами виникли відносини, що регулюються главою 32 ЦК України. Так, відповідно до\~статті 41 Конституції України\~та\~пункту 2 частини першої статті 3,\~статті 321 ЦК\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі\~статтею 92 Конституції України\~правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Відповідно до ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, що належить позивачу. Разом з тим відповідач [PERSON], за даними УДМС України в Запорізькій області, знятий з реєстрації за адресою, зазначеною у позові, з 2011 року, а тому вимоги до нього є безпідставними та задоволенню не підлягають. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 317, 321, 391, 405 ЦК України,

Outcome: partial