Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

У серпні 2015 року позивачі, [PERSON] і [PERSON], звернулися до суду з вказаним позовом до [PERSON] і [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинку № 13 по вул. Горянська в м. Ізюмі Харківської області (а.с. 3-5). Позивачі або їх представник [PERSON] в судове засідання не зявилися, надали заяви про розгляд справи без участі позивачів та представника позивачів, позовні вимоги підтримують і просять суд позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, надали суду нотаріально посвідченні заяви про розгляд справи без участі відповідачів, позовні вимоги визнають повністю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. За змістом ч.ч. 4, 5 ст. 9 Житлового Кодексу Української РСР від 30 червня 1983 року №5464-X, із наступними змінами (далі ЖК УРСР), ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Матеріалами справи встановлено, що на підставі договору свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27 травня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Ізюмської міської ради від 12.03.2008р. №0260, від 09.04.2008р. №0398, виданого Управління житлово-комунального господарства Ізюмського міськвиконкому, замість договору купівлі-продажу недобудованого будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 21.04.2004р. за реєстровим № 1748, та зареєстрованого в Ізюмському БТІ та Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 27.06.2008 року, житловий будинок в місті Ізюмі по вул. Горянська, будинок № 13, дійсно належить [PERSON] 3/4 частини житлового будинку, [PERSON] 1/4 частина житлового будинку на праві спільної сумісної власності, який складається з одного будинку та надвірні будівлі (а.с. 17-20, 23). В даному житловому будинку з 29.07.2008 року були зареєстровані як родичі співвласника житлового будинку відповідачі (а.с. 21-22). Довідкою голови квартального комітету № 27 від 28 серпня 2015 року підтверджується той факт, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] у жилому будинку № 13 по вул. Горянська в м. Ізюмі ніколи не проживали та не користувалися жилим приміщенням з 2008 року по цей час, постійно проживають в іншому жилому приміщені на території Росії (а.с. 24). Вказані факти відповідачами не оспорювалися. Згідно копій паспортів громадян [PERSON] Федерації [PERSON] і [PERSON] значиться, що вони значаться зареєстрованими із 16 січня 2009 року за адресою: РФ, Курськая область, Мантуровський район, с. 2-Е Засеймьє, ул. Молодежная, дом 3 (а.с. 11-16). Вказану адресу відповідачі вказали у письмових заявах до суду (а.с. 25-26). Таким чином судом установлено, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] з 2008 року не проживали у жилому [INFO] без поважних причин, оскільки постійно проживають на території [PERSON] Федерації, чим порушують права позивачів тим, що не знялися з реєстрації як особи, які не проживають і не користуються приміщеннями вказаного жилого будинку без поважних причин. Частиною 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003р. № 1382-IV, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судові витрати суд залишає за позивачами згідно їх вимогам (а.с. 2, 27).

Outcome: approved