Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У січні 2019 року представник Приватного акціонерного товариства «Київський картонно-паперовий комбінат» звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики з урахуванням збільшених позовних вимог, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 345 607 грн. 15 коп. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначив, що 28 січня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Київський картонно - паперовий комбінат» та громадянкою [PERSON] , на підставі її заяви від 28 січня 2013 року, в простій письмовій формі було укладено Договір № 2 про надання довгострокової безвідсоткової цільової позики, для придбання житла (квартири) строком на шість років. Згідно умов Договору, Позивач зобов`язався надати визначену Договором грошову суму протягом 15 днів з моменту підписання Договору. Сума договору складала 820 656 гривень 00 копійок (820 000,00 грн. сума, яку Відповідач просила надати для придбання житла (квартири), 656,00 грн. послуги банку за переказ коштів, яку було сплачено Позивачем на прохання Відповідача, та включено в суму Договору позики). Грошові кошти у сумі 820 656,00 грн., на виконання умов Договору, було перераховано 30 та 31 січня 2013 року на розрахунковий рахунок вказаний Відповідачем. Позивач належним чином виконав свої зобов`язання за Договором, а саме, перерахував Відповідачу, в обумовлені Договором строки грошові кошти. Згідно умов Договору термін використання позики Позичальником встановлено строком на 6 (шість) років. Але на момент звернення Позивача до суду, грошові кошти за Договором Відповідачем повернуто частково. Заборгованість за договором становить 345 607 грн. 15 коп. У зв`язку з наведеним позивач просить позов задовольнити, та також стягнути понесені судові витрати. 19 лютого 2019 року ухвалою Обухівського районного суду Київської області відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою суду від 20.05.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] заявлені вимоги підтримала з підстав викладених в заяві про уточнення позовних вимог та зазначила, що відповідачем не виконані умови вказаного договору в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення заявлених вимог заперечила та повідомила, що обставини справи викладені в позовній заяві є безпідставними та не обґрунтованими. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторін у справі суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. За змістом ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.13, 43, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що 28 січня 2013 року між Приватним акціонерним товариством «Київський картонно- паперовий комбінат» та громадянкою [PERSON] , на підставі її заяви від 28 січня 2013 року, в простій письмовій формі було укладено Договір № 2 про надання довгострокової безвідсоткової цільової позики, для придбання житла (квартири) строком на шість років. Згідно умов п. 5 цього Договору, Позивач зобов`язався надати визначену Договором грошову суму протягом 15 днів з моменту підписання Договору. Сума договору складала 820 656 гривень 00 копійок (820 000,00 грн. сума, яку Відповідач просила надати для придбання житла (квартири), 656,00 грн. послуги банку за переказ коштів, яку було сплачено Позивачем на прохання Відповідача, та включено в суму Договору позики). Грошові кошти у сумі 820 656,00 грн., на виконання умов Договору, було перераховано 30 та 31 січня 2013 року на розрахунковий рахунок вказаний Відповідачем, що підтверджується платіжними документами (а.с.9-10). Згідно умов Договору термін використання позики Позичальником встановлено строком на 6 (шість) років. Але на момент звернення Позивача до суду, грошові кошти за Договором Відповідачем повернуто частково. Представник позивача 07 березня 2019 року надано до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог з урахуванням того, що відповідач з моменту подання позовної заяви частково сплатив суму заборгованості в розмірі 276 000 грн. 00 коп. Враховуючи зменшення розміру позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача ціну позову 97 500 грн. 27 коп., що складається з основного боргу за договором позики 11 493 грн. 46 копійок, інфляційні витрати 67 344 грн. 15 коп., 3% річних в сумі 16 96 грн. 05 коп., пені, відповідно до умов договору 11696 грн. 61 коп. та понесені позивачем судові витрати в розмірі 25 602 грн. 51 коп., які складаються з судового збору у розмірі 5 602 грн. 51 коп. та професійної правничої допомоги 20 000 грн. 09.10.2019 року представник позивача подано до суду заяву про збільшення позовних вимог з урахуванням якої позивач просить стягнути з Відповідача - [PERSON] на користь Позивача ціну позову - 345 607 гривень 15 копійок, що складається з основний борг за договором позики - 138 000 гривень 00 копійок, інфляційні втрати - 167 032 гривні 88 копійок, 3 % річних - 36 885 гривень 70 копійок, пеня, відповідно до умов договору - 3 688 гривень 57 копійок, та понесені позивачем судові витрати в розмірі 25 602 грн. 51 коп., які складаються з судового збору у розмірі 5 602 грн. 51 коп. та професійної правничої допомоги 20 000 грн. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 49 ЦПК України позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або після початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Частиною 3 ст. 49 ЦПК України передбачено, що до закінчення підготовчого засідання позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви. У справі, що розглядається за правилами спрощеного позовного провадження, зміна предмету або підстав позову допускається не пізніше ніж за п`ять днів до початку першого судового засідання у справі. У зв`язку із невиконанням відповідачкою умов кредитного договору, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №2 від 28.01.2013 року підлягають задоволенню частково. Згідно ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Згідно положення частини 1, 3 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Статтею 629 ЦК України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення договору позики проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки. Крім того, суд, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W.UK проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту договору позики. Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку Приватного акціонерного товариства «Київський картонно-паперовий комбінат», а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд приходить до висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів в розмірі 11493 грн. 46 коп. Відповідно до ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Вина не є неодмінною умовою відповідальності за порушення зобов`язання: договором або законом може встановлюватися відповідальність боржника незалежно від його вини. Але, якщо інше не передбачене договором або законом, відповідальність за порушення зобов`язання настає за наявності вини порушника. Цивільний кодекс не містить визначення вини, а надає визначення невиновности особа вважається невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов`язання. Таке визначення є недостатньо конкретним, оскільки не містить критерію достатності вжитих боржником з метою належного виконання зобов`язання заходів. Відповідно до ст. 509 ЦК, зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Виходячи з цих засад має встановлюватися і наявність або відсутність вини: особа має визнаватися невинуватою, якщо вона вжила всіх заходів для належного виконання зобов`язання при тому ступені турботливості й обачності, що вимагалася від неї за характером зобов`язання й умовами обороту. Відповідно ст.616 ЦК України якщо порушення зобов`язання сталося з вини кредитора, суд відповідно зменшує розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника. Суд має право зменшити розмір збитків та неустойки, які стягуються з боржника, якщо кредитор умисно або з необережності сприяв збільшенню розміру збитків, завданих порушенням зобов`язання, або не вжив заходів щодо їх зменшення. Якщо порушення зобов`язання є наслідком винних дій лише кредитора, то між поведінкою боржника і порушенням зобов`язання не мас причинного зв`язку, і, отже, боржник взагалі не несе відповідальності. Зменшення розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника, є обов`язком суду і здійснюється ним тоді, коли порушення зобов`язання є наслідком винної поведінки обох сторін зобов`язання: боржника і кредитора. Відповідно до принципів розумності і справедливості на кредитора покладається обов`язок вживати необхідних заходів щодо зменшення розміру збитків, завданих йому порушенням зобов`язання, але, у всякому разі, не сприяти їх збільшенню. Невиконання кредитором цього обов`язку може бути підставою для зменшення судом розміру збитків та неустойки, що стягуються з боржника. Відповідно до ч.ч.2-4 ст. 13 ЦК України, при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушувати права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч.3 ст.16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої ст. 13 ЦК України, зокрема відмовити у захисті права, якими особа зловжила. Таким чином, з огляду на норму ч.3 ст.16 ЦК України, - зловживання правом може бути самостійною підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Ст. 530 цього ж Кодексу передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк(термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк(термін). Строк виконання зобов`язань за договором позики закінчувався в січні 2019 року. Позивачем заявлену позовну вимогу в стягненні з відповідача судові витрати, що становлять 25601 грн. 51 коп., що складається з судового збору у розмірі 5602 грн. 51 коп. та витрати на професійну правничу допомогу. Згідно зі ст.137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Право на правничу допомогу в Україні гарантовано ст. 59 Конституції України та ст. 15 ЦПК України. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009, передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в сумі 20 000 грн., суд виходить із фактично підтверджених та узгоджених з матеріалами справи наданих послуг, складності правовідносин між сторонами та їх правового регулювання, та виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості вважає за необхідне відмовити в задоволені вказаної вимоги. Згідно зі ст. ст. 76, 89 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів;показаннями свідків. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому досліджені наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групі доказів). Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що позивачем не надано суду допустимих та належних доказів, обґрунтованого розрахунку, щодо стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних та те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки суд ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути судовий збір на користь позивача в розмірі пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1921,00 грн. Враховуючи викладене та

Outcome: partial