Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

у січні 2019 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд скасувати арешт накладений згідно постанови про арешт майна та оголошення заборони на його відчуження №49654123 від 30.09.2016 Святошинського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві виконавець Желтікова О.А. №508/1, на автомобіль марки «Daewoo Lanos 1.5» 2006 р. випуску, кузов [NUMBER], р.н. [NUMBER], що належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER]. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивачу стало відомо у державного виконавця Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві, про те, що було відкрито виконавче провадження №49654123 в рамках якого було здійснено виконавчий напис №1509 про звернення стягнення рухоме майно та накладено арешт на вищезазначений автомобіль, після чого позивач звернувся до відповідача із офіційними заявами про зняття арешту з майна та про надання йому на ознайомлення вказаного виконавчого провадження, проте відповідач повідомив, про те, що виконавче провадження на виконанні не перебуває, оскільки воно закінчене, а виконавчий документ повернуто стягувачу, а тому вчинення виконавчих дій зі звільнення майна з-під арешту у завершеному виконавчому провадженні є неможливим. Позивач у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 04.03.2019 від нього надійшла заява в якій просив слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив задовольнити (а.с. 22). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, 28.02.2019 надійшла заява в якій просив слухати справу у відсутності представника відділу (а.с. 19). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна було накладено арешт на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення його відчуження №49654123, 30.09.2016, Святошинський районний ВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві Желтікова О.А. 508/1 на автомобіль легковий, номер державної реєстрації: [NUMBER], Daewoo Lanos 1.5, 2006 р. випуску, кузов [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 5, 6). Вказаний транспортний засіб Daewoo Lanos 1.5, реєстраційний номер [NUMBER] належить [PERSON] згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с. 11). 18.01.2019 позивач звернувся до Святошинського РВ ДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві із заявою про зняття арешту з рухомого майна та будь-які інші обтяження, які були застосовані у виконавчому провадженні №49654123 (а.с. 7). 22.01.2019 відділом надана відповідь №5056/15-8-27, що 27.03.2017 виконавче провадження №49654123 завершене на підставі п. 7 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», таким чином виконавче провадження за яким було накладено арешт на майно боржника, на виконанні у відділі не перебуває, а тому правових підстав для звільнення майна боржника з-під арешту у відділу відсутні (а.с. 8). Після чого позивач 23.01.2019 звернувся до відділу із заявою про надання на ознайомлення матеріалів виконавчого провадження №49654123, на яку було надано відповідь 28.01.2019 №19634123/30/19 про те, що вказане виконавче провадження завершене, 27.03.2017 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу, а саме виконавче провадження передано до архіву відділу, а згідно перевіркою матеріалів архіву за 1-ше півріччя 2017 р. встановлено факт відсутності матеріалів, тому надати для ознайомлення матеріали виконавчого провадження не є можливим (а.с. 10). Частиною 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв'язку із закінченням виконавчого провадження. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 за №512/5. Згідно зі ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч.ч. 1 та 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 16 ЦК України встановлено, що власник має право вимагати відновлення свого порушеного права, в даному випадку - звільнення з-під арешту майна, яке належить йому на праві власності. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв'язку позовна заява підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved