Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-17 00:00:00

У серпні 2017 року ліквідатор ТОВ «Ренесанс» звернувся до суду з вище вказаним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що постановою Господарського суду Чернівецької області від 02.07.2013 року ТОВ «Ренесанс» визнано банкрутом та ухвалою вказаного суду від 16.03.2017 року його призначено ліквідатором вказаного підприємства. Будучи призначеним арбітражним керуючим-ліквідатором, 29.05.2017 року він звернувся до відповідачки з письмовою вимогою про повернення приміщення площею 66,40 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Челюскінців, 13, яке було передане [PERSON] на зберігання відповідно до умов договору про повну матеріальну відповідальність, строк дії якого закінчився 21.05.2014 року. Така вимога відповідачем залишилась без виконання та остання в усній формі повідомила про бажання продовжити дію договору, оскільки немає можливості звільнити передане їй приміщення. Разом з тим, рішенням комітету кредиторів від 15.06.2017 року зобовязано ліквідатора [PERSON] звернутись до суду за захистом порушених прав підприємства та відхилено пропозицію відповідача щодо продовження дії договору. Вказував на те, що права позивача як власника зазначеного вище приміщення порушені з боку відповідача, яка неправомірно знаходиться у вказаному приміщенні, користується ним, чим чинить перешкоди позивачу як власнику вказаного майна вільно реалізувати його правомочності щодо володіння, користування та розпорядження своєю власністю. На підставі викладеного, посилаючись на норми матеріального права, звернувся до суду з даним позовом та просив зобовязати [PERSON] звільнити незаконно займане нежитлове приміщення площею 66,40 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Челюскінців, 13 та стягнути з неї понесені судові витрати у справі. В судове засідання представник позивача не з'явився. Через канцелярію суду від нього надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підримав у повному обсязі та просив їх зодовольнити. Не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Справа слухалась у відсутності відповідачки, яка не зявилась в судове засідання незважаючи на те, що належним чином була повідомлена судом про час та місце розгляду справи за відомим зареєстрованим місцем її проживання, про причини своєї неявки суду не повідомила і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Судом встановлено, що нежитлові приміщення по вул. Челюскінців, 13 в м.Чернівці належать на праві власності ТОВ «Ренесанс», що підтверджується копією відповідного витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а/с 16). Згідно ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Судом встановлено, що 15.07.2013 року між ТОВ «Ренесанс» та [PERSON] було укладено договір про повну матеріальну відповідальність, відповідно до умов якого відповідач прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за приміщення по вул. Челюскінців, 13 в м.Чернівці на строк до 21.05.2014 року, що підтверджується копією відповідного договору та актом прийому-передачі майно, що є додатком до вказаного договору та його невідємною частиною (а/с 13). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 509, ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. \~Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.ст. 626,627 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до\~статті 6 \~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Судом встановлено, що відповідно до Розділу №5 укладеного між сторонами договору, у разі припинення дії договору або отримання письмової вимоги позивача відповідач зобовязувалась повернути позивачу майно чи його частину в стані, в якому воно існувало на дату укладення договору, з урахуванням зміни природних властивостей. Повернення майна оформляється актом передачі-приймання. Майно чи його частина вважаються фактично переданими з моменту підписання вказаного акту. Ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 16.03.2017 року арбітражного керуючого [PERSON] призначено ліквідатором ТОВ «Ренесанс» ( а/с 10). 29.05.2017 року [PERSON] звернувся до відповідача з вимогою-повідомленням про передачу спірного нерухомого майна, проте на таку вимогу відповідач направила листи в яких вказувала на те, що зобовязується звільнити займане приміщення на протязі трьох днів з моменту його продажу на аукціоні та просить укласти з нею новий договір про повну матеріальну відповідальність за спірне нежитлове приміщення (а/с 17,18). Разом з тим, протоколом зборів комітету кредиторів ТОВ «Ренесанс» від 15.06.2017 року така пропозиція відповідачки не прийнята та вирішено зобовязати ліквідатора звернутись до суду з вимогою про усунення перешкод з боку відповідача в користуванні належним підприємству майном (а/с 19). Так, ст. 526 ЦК України передбачено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства, тощо. Згідно ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Судом встановлено, що відповідач належним чином своїх зобовязань за договором не виконала, оскільки ні після закінчення строку дії договору ні на вимогу ліквідатора ТОВ «Ренесанс» спірні нежитлові приміщення не повернула. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 9 Конституції України та Першим протоколом до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Оскільки права власності на нежитлові приміщення площею 66,40 кв.м. за адресою м.Чернівці, вул. Челюскінців, 13 належить ТОВ «Ренесанс», а відповідач втратила право користування вказаним майном у звязку з закінченням строку дії договору та вимогою ліквідатора ТОВ «Ренесанс», остання чинить позивачу перешкоди у здійсненні ним права власності, оскільки не повертає належне власнику майно. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки позивачем понесені судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1600 грн., останні підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved