Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилалась на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач по справі є її названим онуком, який прописаний в її квартирі та з яким вони проживали разом, починаючи з його 16 -річчя. Проте останній час відповідач постійно вчиняє сварки, конфліктує без причини, чинить психічне та фізичне насилля над нею, у зв`язку з чим вона змушена була викликати поліцію та отримати в суді обмежувальний припис. Добровільно залишити її квартиру відповідач відмовляється. Позивач просила на підставі ст.391 ЦК України захисти її право власності та визнати відповідача таким, що втратив право користування належним їй житловим приміщенням. Також підставою позову [PERSON] вказала ст.116 ЖК УРСР. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги просить задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечують. Відповідач в судове засідання не з`явився, викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, і відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, вважається повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. Дій, визначених ст.178 ЦПК України відповідачем не вчинено. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи, що позивач та її представник не заперечували проти заочного розгляду справи, суд вважає розгляд справи проводити в заочному порядку за наявними документами, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 26.11.1996 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно довідки №15.1-02/2717, виданої Виконавчим комітетом Ніжинської міської ради 11.08.2020, [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] . Разом з нею зареєстрований [PERSON] , 1987 року народження (онук). Відповідно до частини 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Звертаючись з позовом, [PERSON] посилалась на те, що відповідач [PERSON] на її вимогу відмовляється звільнити належну їй на праві власності квартиру, чим обмежує її право власності на житло, що відповідно до ст.317, 391 ЦК України є підставою для усунення перешкод у здійсненні нею право користування та розпорядження своїм майном. Також підставою, як вказано вище, позивач зазначила ст.116 ЖК УРСР. Суд першої інстанції, враховуючи принцип диспозитивності, приходить до висновку щодо відсутності підстав для застосування до спірних правовідносин положення ст.116 ЖК УРСР, оскільки зазначена норма передбачає виселення особи без надання іншого житлового приміщення, проте позивачем вимог про виселення відповідача не заявлено. Разом з тим, позивачка [PERSON] зазначала як підставу свого позову ст.317, 391 ЦК України. Норма статті 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких-осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. За порівняльним аналізом статей 383, 391 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК УРСР слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника щодо захисту порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо від будь - яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин. Зазначений висновок відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України у постановах: від 5 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, а також підтвердженій у постанові Верховного Суду від 20.03.2019 у справі №161/2498/18. Беззаперечним також є той факт, що між сторонами виник спір щодо проживання в ньому відповідача. Звернення до правоохоронних органів позивачки [PERSON] , а також отримання [PERSON] 14.05.2020 обмежувального припису щодо відповідача [PERSON] свідчать також про наявність конфліктів з приводу поведінки відповідача по відношенню до позивача, психологічного насилля, яке він проявляє щодо позивачки [PERSON] при спільному проживанні в квартирі, що є приватною власністю останньої. Позивачка бажає самостійно проживати у власному житлі, не маючи в ньому пожильців. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від будь-яких осіб, усунення порушень свого права власності у будь-який час. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що право відповідача на користування спірним житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього житла відповідно до положень ст.391 України. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16. Позовні вимоги є доведеними, тому позов [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки належить стягнути судові витрати, понесені останньою по сплаті судового збору.

Outcome: approved