Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON]звернулася до суду із зазначеним позовом до ДП «ЦДЗК» в особі Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК», в якому просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за період затримки розрахунку із заробітної плати з 08 жовтня 2016 року по 02 січня 2018 року у сумі 53059,16грн. У позовній заяві позивачка посилається на те, що відповідно до наказу №81-к від 07 жовтня 2016року у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2ч.1 ст36 КзПП України, вона була звільнена з Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК», однак відповідач не провів з нею розрахунки по заробітній платі, які повинен був провести при звільнені. Посилаючись на порушення відповідачем її права на отримання заробітної плати у встановлені законом строки, позивачка звернулась до суду з наведеним позовом. Позивач в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, якою підтримала позовні вимоги, просила суд розглянути справу за її відсутності та постановити рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про дату, час і місце слухання справи повідомлявся належним чином, відповідно до ст. 128 ЦПК України. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.223 ЦПК України. Згідно зі ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу №81-к від 07 жовтня 2016року позивача вона було звільнено з Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК» у звязку із закінченням строку трудового договору на підставі п.2ч.1 ст36 КзПП України. Згідно ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобовязаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Судом встановлено, що на момент звільнення у Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК» існувала заборгованість перед [PERSON]за виплатою нарахованої заробітної плати. З приводу затримки у виплаті даної заборгованості [PERSON]зверталась до суду. 20 жовтня 2017 року Малиновський районний суд м. Одеси видав судовий наказ про стягнення з Регіональної філії на користь [PERSON]суму невиплаченої заробітної плати у сумі 4651,35грн. та судового збору у сумі 800грн. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси 14 грудня 2017 року заяву до ДП «ЦДЗК» в особі Одеської регіональної філії ДП «ЦДЗК» було задоволено, судовий наказ по справі № 521/17324/17 від 20 жовтня 2017 року - скасовано, розяснено позивачу про право на звернення з тією самою вимогою до суду з позовному порядку. Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.21 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999, при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівником, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Порядку №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події , з якої повязана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що у серпні, та у вересні місяці позивач відпрацювала по 22 робочих дні, що в свою чергу є середньомісячним числом робочих днів. Таким чином з метою визначення середньоденної заробітної плати необхідно поділити заробітну плату за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, що в даному випадку буде становити - 172 грн. 27 коп. (3790/22). Позивач була звільнена з роботи 07 жовтня 2016 року. З цього дня - моменту виникнення заборгованості, до дня фактичного розрахунку минуло 308 робочих днів (59 робочих днів у 2016 році, 248 робочих днів у 2017 році та 1 робочий день у 2018 році). З огляду на це сума середнього заробітку за весь час затримки розрахунку становить 53059,16 грн. (308 днів*розмір середньоденної заробітної плати 172,27 грн.) Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що на користь позивача у відповідності з вимогами ст. 233 КЗпП України належить стягнути середній заробіток за час затримки, відповідач повинен виплатити працівникові середній заробіток за кожний місяць затримки розрахунку у загальному розмірі 53059,16 грн. Частиною 1ст. 133 ЦПК України, встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому судовий збір у розмірі 1762,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved