Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

У серпні\~2018\~року до\~суду звернувся \~ [PERSON] з\~позовом до [PERSON] (в її інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] ) про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування\~позову вказував,\~що він є власником квартири [ADDRESS] . Зазначена квартира належить йому за договором міни, укладеного 14 липня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Васильченко О.Б. У даній квартирі, крім нього, також зареєстровані його колишня дружина - відповідач [PERSON] із неповнолітнім сином [PERSON] , дружина [PERSON] та її син [PERSON] . Після розірвання із відповідачем шлюбу, остання у вересні 2011 року забрала свої речі та виїхала з квартири. Спочатку вона проживала у м. Києві, наразі її місце проживання невідоме. Факт не проживання відповідача у квартирі більше 7 років підтверджується актом обстеження ТОВ «Житлорембудсервіс» від 20 серпня 2018 року. Зазначав, що відповідач не виконує обов`язки члена сім`ї, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних платежів, які він, позивач сплачує і за неї, відповідача, і за їх неповнолітнього сина, чим порушують його право власності на нерухоме майно. Просив визнати [PERSON] та неповнолітнього сина [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді від 08 жовтня 2018 року у справі відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, третю особу, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 24). Ухвалою суду від 03 січня 2019 року було постановлено провести заочний розгляд справи, ухвалено заочне рішення суду (а.с. 43, 44-45,51). 25\~листопада 2020\~року до\~суду від\~відповідача [PERSON] ,\~яка діє у власних інтересах та інтересах неповнолітнього сина [PERSON] надійшла заява про перегляд заочного рішення суду від 03.01.2019 року (а.с. 61-65). Відповідач просила поновити їй строк на подачу заяви про перегляд заочного рішення суду, переглянути заочне рішення суду та скасувати його, призначити справу до розгляду. У поданій заяві вказувала, що позивач подав неправдиву інформацію у своєму позові щодо перебування спірної квартири у його власності, оскільки квартира насправді перебуває у їх спільній частковій власності. Ухвалою суду від 26 листопада 2020 року було прийнято заяву про перегляд заочного рішення суду, відкрито провадження у справі за заявою, залучено сторін, призначено судове засідання по справі (а.с. 84). Ухвалою суду від 12 січня 2021 року було скасовано заочне рішення суд від 03 січня 2019 року, призначено справу до розгляду (а.с. 110). 27 січня 2021 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] було подано відзив на позовну заяву (а.с. 117-119). У відзиві вказувалося, що відповідач не визнає позов в повному обсязі та не погоджується із викладеним в ньому, оскільки [PERSON] є власником 1/3 частки спірної квартири на підставі ухвали Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року. Право власності на 1/3 частину квартири зареєстровано за нею. Вона не є членом сім`ї позивача, а є співвласником квартири та володіє на праві приватної власності 1/3 частиною. Позбавлення права користування квартирою особи, яка є її співвласником суперечить чинному законодавству. Звернуто увагу, що проживання неповнолітньої дитини за місцем проживання своєї матері також не є підставою для втрати ним користування житлом за місцем проживання батька. Позивач надав неправдиву інформацію щодо про те, що він є одноосібним власником квартири та намагається ввести суд в оману. 05 лютого 2020 року до суду від [PERSON] надійшла відповідь на відзив (а.с. 134-136). Позивач вказував, що просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням разом з її неповнолітнім сином, однак не просив позбавити її та сина права власності. Посилався на те, що відповідач не виконує обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, передбачені ст. 64 ЖК України, оплата за відповідача та її сина ставлять його у скрутне матеріальне становище на порушують його право власності. Просив позов задовольнити у повному обсязі. 15 лютого 2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшли письмові заперечення на відзив на позовну заяву (а.с. 142-144). Представник вказував, що позивач [PERSON] намагається безпідставно позбавити [PERSON] права користування її власним майном, як співвласника цього майна. При цьому, він не наводить жодної правової підстави позбавлення права користування власника [PERSON] та продовжує вказувати на її статус не як співвласника цього майна, а як на члена його сім`ї. Щодо малолітнього сина, то [PERSON] продовжує його називати як «її син», що свідчить про ставлення позивача до свого сина, до його законних прав, в том числі і на житло на інтереси малолітньої дитини. Стосовно залучення позивачем до розгляду [PERSON] третьою особою, вказує, що вона не має жодного відношення до належної [PERSON] 1/3 частини квартири та позбавлення права користування житлом, оскільки [PERSON] не є власником цього майна та місце проживання якої, було зареєстровано без згоди співвласника [PERSON] . Просив відмовити у задоволенні позову та стягнути з позивача на користь відповідача понесені судові витрати, які поніс відповідач у зв`язку із розглядом справи. 24 лютого 2021 року до суду від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] надійшла заява з додатками про стягнення з позивача на користь відповідача судових витрат (а.с. 147-152). Ухвалою суду\~від 01\~березня 2021\~року постановленої\~у судовому\~засіданні було\~задоволено клопотання\~представника позивача [PERSON] - [PERSON] про відмову від підтримання раніше поданої заяви про виклик для допиту як свідків [PERSON] та [PERSON] та нездійснення виклику і допитів як свідків вказаних осіб, з роз`ясненням представнику позивача наслідків невиконання процесуальних дій (а.с. 16, 125, 163, 167-168). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини та підстави, викладені в ньому. Уточнила, що у прохальній частині позовної заяви адреса спірного житлового приміщення вказано вірно, а в описовій частині позовної заяви наявна описка. Вказувала, що відповідач та неповнолітній син сторін втратили право користування житловим приміщенням. Не погодилася із заявою щодо відшкодування з позивача на користь позивача витрат на правничу допомогу. Представник відповідача\~ [PERSON] \~-\~ [PERSON] \~проти позову\~заперечував із\~посиланням на\~відзив на\~позовну заяву,\~який підтримав.\~Просив відмовити\~у задоволенні\~позову та\~стягнути з\~позивача на\~користь відповідача\~кошти у\~повернення витрат\~на правничу\~допомогу,\~вказуючи,\~що заява\~про відшкодування\~правничих витрат\~була направлена\~учасникам справи\~цінними листами\~з описом\~вкладень 24\~лютого 2021\~року. У судове\~засідання позивач\~ [PERSON] ,\~відповідач [PERSON] ,\~третя особа\~ [PERSON] , представник третьої особи - Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області не прибули повторно, були належним чином повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] , третя особа [PERSON] просили справу розглядати без їх участі, позов задовольнити у повному обсязі. Керівництво третьої особи Автозаводської районної адміністрації Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області свого представника у судове засідання не направила, власної позиції щодо позову не висловила. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з\~ч.\~5,\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~докази подаються\~сторонами та\~іншими учасниками\~справи,\~а доказування\~не може\~ґрунтуватися на\~припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.90 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.86 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.99 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Судом достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі до 21 липня 2010 року. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . 14\~липня 2005\~року між\~ [PERSON] ,\~з однієї\~сторони,\~та [PERSON] \~і [PERSON] ,\~з іншої\~сторони,\~ \~було \~ \~ укладено\~договір міни,\~за яким\~ [PERSON] \~передав [PERSON] \~і [PERSON] \~квартиру [ADDRESS] ,\~в обмін\~на квартиру\~ [ADDRESS] (а.с. 7). Ухвалою Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року у справі № 2-1604/2011 р. було визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 74-75). Даною мировою угодою було визнано за позивачем право власності на 2/3 частини спірної квартири, а за відповідачем - на 1/3 частину квартири [ADDRESS] . На підставі ухвали суду про визнання мирової угоди від 13 вересня 2011 року КП «Кременчуцьке «МБТІ» 23 листопада 2011 року зареєструвало за [PERSON] право власності на 1/3 частину спірної квартири, що постає із витягу про державну реєстрацію прав (а.с. 76). Відповідно до\~Інформаційних довідок\~з Державного\~реєстру прав\~власності на\~нерухоме майно\~від 15\~жовтня 2020\~року та\~29\~січня 2021\~року,\~які наявні\~у матеріалах\~справи,\~за [PERSON] \~зареєстроване право\~власності на\~1/3\~частину квартири\~ \~ [ADDRESS] ,\~а за\~позивачем [PERSON] зареєстровано на праві власності 2/3 частини цієї квартири (а.с. 77, 165-166). Згідно довідки ТОВ «Житлорембудсервіс» по особовому рахунку за № 3324/36 від 21 серпня 20218 року постає, що у спірній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). Із наданих у судовому засіданні пояснень представника позивача постає, що у квартирі [ADDRESS] на даний час проживають позивач [PERSON] (без реєстрації) і його дружина [PERSON] , третя особа у даній справі, та її син [PERSON] . Відповідно Акта про непроживання, складеного ТОВ «Житлорембудсервіс» 20 серпня 2018 року, у квартирі [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] фактично не проживають з вересня 2011 року по теперішній час (а.с. 12). Як було встановлено судом та постає із наданих суду пояснень представника відповідача [PERSON] - [PERSON] , після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] разом із сином виїхала у м. Миколаїв до своїх батьків, де мешкають і на даний час. Із наданої суду довідки із Миколаївської обласної універсальної наукової бібліотеки Управління культури, національностей та релігій Миколаївської обласної державної адміністрації від 05 листопада 2020 року за № 20 вбачається, що [PERSON] працює на посаді головного бібліотекара з 18.02.2013 року по теперішній час (а.с. 72). З довідки Миколаївського морського ліцею імені професора М. Александрова Миколаївської міської ради Миколаївської області постає, що [PERSON] з 03 серпня 2017 року по 2020/2021 навчальний рік навчається у згаданому ліцеї в 11 класі, денна форма навчання (а.с. 73). Представники\~сторін у\~справі не\~заперечували у\~судовому засіданні,\~що відповідач\~ [PERSON] \~разом із\~неповнолітнім сином\~ [PERSON] \~у спірній\~квартирі не\~проживають із\~ травня\~2010\~року і\~по даний\~час,\~про що\~також було вказано в ухвалі Автозаводського районного суду м. Кременчука від 13 вересня 2011 року у справі № 2-1604/2011 р. При цьому суд погоджується з доводами представника відповідача та констатує, що відповідач [PERSON] разом із сином [PERSON] фактично не проживають у спірній квартирі із травня 2010 року і по теперішній час з поважних причин внаслідок виникнення конфліктної ситуації щодо неможливості сумісного проживання у спірній квартирі двома сім`ями, оскільки позивач створив іншу сім`ю, що не заперечувалося та не було спростовано позивачем, його представником та третьою особою [PERSON] під час розгляду справи. Щодо позовної вимоги про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності має фундаментальний характер, захищається згідно з нормами національного законодавства з урахуванням принципів статті 1 Протоколу (колишнього Першого протоколу) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі відповідно Протокол; Конвенція). Держави-учасниці Конвенції зобов`язані поважати право кожного на мирне володіння своїм майном та гарантувати його захист передусім на національному рівні. Зазначене положення в Україні закріплено на конституційному рівні принципом непорушності права власності. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 цього ж Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Європейський суд з прав людини вказує, що «втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла» (Кривіцька та Кривіцький проти України, № 30856/03, § 41, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року), а також, що «…втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві…» (§ 42 уього рішення ЄСПЛ). Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України від 30 червня 2015 року у справі № 21-1438а15 та від 01 березня 2016 року у справі № 825/1335/13-а. Разом з тим, у цьому контексті суд звертає увагу на приписи ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, однак, позивачем [PERSON] вимоги даної норми не виконано, принципу змагальності не дотримано, а саме: не надано суду жодного належного, допустимого та достовірного доказу, яким би в силу положень ст. 391 ЦК України підтверджувалися факти створення йому, як співвласнику, перешкод щодо права користування та розпорядження своїм майном. Суд звертає увагу на той факт, що сама відповідач є співвласником цієї квартири. При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 28 січня 2019 року у справі № 462/7242/14-ц за якою законодавець чітко визначив осіб, які втрачають право користування житловим приміщенням, за умов встановленими статтею 71 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України. Цими особами є: член сім`ї власника житла, наймач або члени його сім`ї. Вказані норми матеріального права не передбачають визнання особи, якій житловий будинок належить на праві спільної сумісної власності, такою, що втратила право користування цим житловим будинком, оскільки вказане є порушенням статті 41 Конституції України. Суд бере\~до уваги\~приписи ч.\~2\~ст.\~406\~ЦК України,\~згідно яких\~сервітут може\~бути припинений\~за рішенням\~суду на\~вимогу власника\~майна за\~наявності обставин,\~які мають\~істотне значення,\~-\~проте,\~під час\~судового розгляду\~позивачем,\~як співвласником,\~не доведено\~наявність обставин,\~які мають\~істотне значення\~та могли\~б бути\~підставою для\~припинення сервітуту\~на користування\~ квартирою\~відповідачем та\~їх спільним неповнолітнім сином, враховуючи, що відповідач є, по суті, співвласником цієї квартири, як і позивач [PERSON] . Факт відсутності відповідача [PERSON] у квартирі за місцем реєстрації тривалий час не свідчить про відмову її від права власності на нерухоме майно та не є підставою для припинення права власності, а тому відповідач не може бути визнана такою, що втратила право користування спірним житлом. Крім того, суд враховує правову позицію, висловлену Верховним Судом у постанові від 27 січня 2021 року у справі № 643/17707/15-ц, де судом було вказано, що некористування колишнім подружжям майном, яке було набуто у шлюбі, після його розірвання не позбавляє його/її права власності на це майно. Якщо частка у спільному майні подружжя потребує утримання, збереження, догляду (зокрема, квартира), той з (колишнього) подружжя, який продовжує користуватися цим майном та утримувати його, має право вимагати від другого з колишнього подружжя відповідної матеріальної (грошової) компенсації понесених витрат. Щодо позовної вимоги про визнання таким, що втратив право користування житлом неповнолітнім сином сторін - [PERSON] , суд звертає увагу на наступне. Відповідно до частин 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно ч. 2 ст. 29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. З огляду на це суд констатує, що син сторін по справі - [PERSON] , який досяг 17 років, має право вільно обрати собі місце проживання у спірній квартирі, власниками частин якої є його мати [PERSON] та його батько [PERSON] , а звідси має право користуватися займаним приміщенням нарівні із власниками (співвласниками) квартири, котрі є його батьками. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 9 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних, що має місце і у даній справі, оскільки право відповідача та її неповнолітньої дитини на проживання за місцем реєстрації їх місця проживання є - правомірним та законним. Термін «житло» в тлумаченні Європейського суду з прав людини означає переважно місце, де особа мешкає на постійній основі, проте, цей термін може поширюватись і на місце, де особа мала твердий намір мешкати. Так, позивачем у своєму позові та під час розгляду справи не було надано доказів того, що відповідач разом із неповнолітньою дитиною не має твердого наміру на мешкання у спірній квартирі. Більш того, за змістом норм Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» встановлено, що відсутність або наявність факту реєстрації за місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на житло. Отже,

Outcome: approved