Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-07 00:00:00

У серпні 2013 року в провадження судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я. надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: житлово-будівельний кооператив «Верстат-5» про визнання права власності в порядку спадкування. Позовні вимоги мотивовані тим, що [INFO] помер [PERSON] , з яким позивач проживала більше дев`яти років у фактичних шлюбних відносинах. Після смерті померлого відкрилася спадщина на спадкове майно, належне померлому, а саме на квартиру [ADDRESS] ». 21.08.2012 [PERSON] заповів [PERSON] все належне йому майно. Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко А.Б. за реєстром №901. Протягом шести місяців [PERSON] звернулась до Шостої Київської державної нотаріальної контори із заявою на прийняття спадщини після смерті свого чоловіка. На частину спадкового майна позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а відносно даної квартири нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, мотивуючи це необхідністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Вказує на те, що в зв`язку з нотаріальною відмовою №3706/0231 від 29.07.2013, позивач не може прийняти спадщину після смерті свого чоловіка, в зв`язку з чим змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою судді від 27.08.2013 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду. 27.09.2013 на адресу суду від представника Київської міської ради надійшли пояснення по справі, в яких представник відповідача просить суд на підставі поданих стороною доказів, прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутність представника відповідача. 13.11.2013 на адресу суду надійшла зустрічна позовна заява за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Харченко А.Б. про визнання недійсним заповіту та застосування наслідків недійсності правочину. Ухвалою суду від 03.12.2013 зустрічний позов прийнято до провадження. В обґрунтування зустрічної позовної заяви, позивачі вказують на те, що батько позивачів, [PERSON] , будучи тяжко хворим, 21.08.2012 заповів громадянці [PERSON] все належне йому майно, а через три дні - [INFO] , помер. Дані обставини викликають серйозні та підставні сумніви в законності даного заповіту. Зазначають на те, що на час складання заповіту, їхньому батьку виповнилося 74 роки. В останні роки в нього розвивався віковий склероз, безпам`ятність та почастішали випадки не сприйняття дійсних подій, а також все своє життя батько зловживав алкоголем. Внаслідок цього, ще з 1980 року, [PERSON] перебував на обліку в наркологічному диспансері відділення КМНКЛ «Соціотерапія», де він так і не був знятий з обліку. Всі спроби поліпшити його психічний стан позитивного результату не мали. Зазначають, що твердо переконані в тому, що їх батько, [PERSON] , перебуваючи в останні дні свого життя у тяжкому стані здоров`я, в зв`язку із фізичними та психологічними вадами, складаючи та посвідчуючи заповіт на користь [PERSON] , чужої для самого батька та їх родини людини, не міг правильно оцінювати та розуміти зміст, характер і значення своїх дій та не міг керувати, а також не міг самостійно виправити ситуацію, в якій опинився, тому існують підстави, що викликають сумнів у дійсності оспорюваного заповіту. Позивачі вважають, що [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними в момент складення розпорядження на випадок своєї смерті (складання заповіту), а тому з підстав, передбачених ст.ст. 201, 215, 255, 1257 ЦК України, необхідно визнати недійсним односторонній правочин, яким є заповіт [PERSON] на користь [PERSON] внаслідок того, що [PERSON] , вчинивши вказаний вище правочин, не усвідомлював значення своїх дій та (або) не міг керувати ними. Ухвалою суду від 03.12.2013 заяву [PERSON] , [PERSON] про забезпечення позову задоволено частково, накладено арешт на кв. [ADDRESS] (належну [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Печерський-6» №04-01 від 16.01.1992); 1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS] (належну [PERSON] на підставі рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 07.02.2012), на ім`я [PERSON] видане свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене 11.06.2013 р. державним нотаріусом Шостої Київської державної нотконтори Радіоновою Л.І., реєстровий номер №8-525; земельну ділянку площею 2,030 га, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської обл., кадастровий номер 3220882600:03:001:0115 (належну [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯР №302276, виданого Бориспільським районним відділенням земельних ресурсів 01.04.2005, цільове призначення - ведення сільськогосподарського виробництва). 19.12.2013 на адресу суду надійшли пояснення від приватного нотаріуса КМНО Харченко А.Б., в яких вказано на те, що 21.08.2012 за реєстровим №961, нею було посвідчено заповіт від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , [INFO] на все майно, що буде належати заповідачу на день смерті. Даний заповіт складено та посвідчено у відповідності до норм чинного законодавства України, зокрема, але не виключно ст.ст. 1222, 1233-1257 ЦК України, ст.ст. 34, 41, 43, 44 Закону України «Про нотаріат», в порядку, передбаченому главою 3 розділу ІІ «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом МЮУ від 22.02.2012 №29/5. Вказує на те, що в день посвідчення заповіту за викликом [PERSON] від 21.08.2012 нотаріус з`явилась за вказаною адресою для встановлення особи заповідача, впевненості в його повній дієздатності та з`ясування його волі, дійсних намірів, роз`яснення йому поняття заповіту, права на його зміну та скасування, процедури вчинення даної нотаріальної дії та наслідків укладення заповіту. [PERSON] повідомив нотаріусу, що хоче заповісти усе своє майно його «цивільній дружині» - [PERSON] . На запитання стосовно наявності у нього інших родичів чи дітей, він махнув рукою і категорично відповів, що дані факти нотаріуса не стосуються і попросив надати консультацію з питань укладення та посвідчення заповіту і його подальшої реалізації. Отже, при вчиненні нотаріальної дії, [PERSON] , як нотаріус, керувалась нормами чинного законодавства України, виконуючи волю заповідача та його законне право залишити на випадок своєї смерті розпорядження на певну особу, незалежно від наявності у нього з даною особою сімейних, родинних відносин, а також право заповідача охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Просить розглядати справу у її відсутність. В судовому засіданні 15.01.2014, [PERSON] надала для приєднання до матеріалів справи заперечення на зустрічний позов, у яких зазначила, що викладені у позовній заяві факти є надуманими, нічим не підтверджені, не ґрунтуються на чинному законодавстві, в зв`язку з чим у задоволенні зустрічного позову просить відмовити. 11.02.2014 від позивачів за зустрічним позовом - [PERSON] , [PERSON] надійшли додаткові письмові пояснення, в яких позивачі просили задовольнити зустрічний позов, відмовити в первісному. Ухвалою суду від 18.03.2014 по справі призначено посмертну судово-психіатричну експертизу відносно [PERSON] , померлого [INFO] в м. Києві, проведення якої доручено Київському міському центру судово-психіатричної експертизи. Ухвалою судді від 10.12.2014 відновлено провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Згідно протоколу автоматичного розподілу справ між суддями (для місцевого суду) від 06.01.2015, в зв`язку з відстороненням від посади судді Печерського районного суду м. Києва Волкової С.Я., цивільну справу за позовом [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: житлово-будівельний кооператив «Верстат-5», про визнання права власності в порядку спадкування, за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Аліна Борисівна про визнання недійсним заповіту та застосування наслідків недійсності правочину, передано для подальшого розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Новаку Р.В. Ухвалою судді від 09.01.2015 цивільну справу прийнято до провадження та призначено судове засідання. 15.12.2017 набрала чинності нова редакція ЦПК України, відповідно до Закону України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 № 2147-VIII. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності даною редакцією Кодексу. Ухвалою суду від 04.04.2018, на виконання положень п. 9 Перехідних положень ЦПК України в редакції, яка набула чинності 15.12.2017, у вказаній справі проведено підготовче засідання, під час якого судом з`ясовано всі питання, передбачені ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позов та позивачу строк для подання відповіді на відзив. Закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач за первісним позовом свої позовні вимоги просила задовольнити, а в зустрічному позові відмовити. Представник позивачів за зустрічним позовом просила відмовити у задоволенні первісного позову, задовольнити зустрічний позов. Допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що являється цивільною дружиною [PERSON] , з яким проживала протягом 13 останніх років. Впродовж тривалого часу хворів на рак підшлункової залози. У [PERSON] була земельна ділянка у [ADDRESS] . На дачу їздили разом, доглядали за господарством. [PERSON] алкогольними напоями сильно не зловживав, але любив випити. Приблизно у травні 2012 року захворів, лікуватися не бажав, а в липні 2012 року потрапив до Київської клінічної лікарні №10 з діагнозом «Рак». За час перебування у лікарні, за ним доглядала [PERSON] . 21.08.2012 [PERSON] сказав [PERSON] , щоб вона запросила нотаріуса для складання заповіту. Коли прийшов нотаріус [PERSON] , то він повідомив, щоб [PERSON] вийшла з кімнати. Через декілька днів [PERSON] віддала заповіт, написаний [PERSON] про розпорядження його всім рухомим та нерухомим майном. [PERSON] склав заповіт в зв`язку з тим, що відчував, що помре. Перед смертю [PERSON] передав усі документи, які посвідчують право власності на квартиру [ADDRESS] [PERSON] [INFO] приблизно о 6й годині [PERSON] у квартирі помер. Після смерті була написана заява у морг Військового госпіталю про те, щоб зберегли тіло гр. [PERSON] , після чого зателефонували з моргу та повідомили, що забрали тіло з моргу його дочка [PERSON] та відвезла на [ADDRESS] . Поховання тіла [PERSON] відбулося 27.08.2012 у с. Вишеньки на кладовищі. На даний час ключі від квартири по [ADDRESS] знаходяться у доньки [PERSON] . Допитаний в якості свідка [PERSON] пояснив, що по [ADDRESS] проживає приблизно 15 років. Відомо, що у квартирі [ADDRESS] проживав чоловік похилого віку, ім`я не відомо. Його іноді зустрічав біля ліфту, інколи у стані алкогольного сп`яніння. З ким проживав даний чоловік, свідку не відомо, хто приходив і відвідував даного чоловіка, не відомо. Свідок [PERSON] у своїх поясненнях повідомила, що за вищевказаною адресою по [ADDRESS] , проживає приблизно три роки. Знає, що у даному будинку проживав [PERSON] , він проживав з [PERSON] приблизно 12 років, вів нормальний спосіб життя, алкогольними напоями не зловживав, виходив на вулицю гуляти, хворів [PERSON] тільки перед смертю, приблизно за 2 місяці, у нього були нормальні відносини із сусідами. Допитана в якості свідка [PERSON] 15.04.2013 підтвердила свої попередні показання, а також пояснила, що поховання тіла [PERSON] проводила вона особисто та його племінниця, [PERSON] , його діти купили лише гроб та вінок, всі інші витрати оплачувала [PERSON] з її племінницею. На даний час донька [PERSON] змінила замки на квартиру і не дає до неї доступу. Відносно вживання спиртних напоїв свідок пояснила, що [PERSON] вживав спиртні напої, але рідко, в основному по святах. Після того, як захворів, взагалі спиртного не вживав. Допитана в якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що [PERSON] , який проживав у [ADDRESS] , являвся її рідним дядьком. Коли дядько був одружений із жінкою на ім`я [PERSON] , у них були спільні діти - дві доньки, [PERSON] та [PERSON] . У 1990-х роках дядько з дружиною розлучився, після чого вони разом більше не жили. В той час, коли дядько проживав з дружиною, в них була 3-кімнатна квартира, яку вони в подальшому обміняли на дві квартири, в одній з яких жив дядько (1 кімнатна), а його дружина після розлучення жила в іншій разом з дітьми. Приблизно з 2002 року дядько почав проживати у цивільному шлюбі з [PERSON] , яка на той час мала власну сім`ю та проживала у гуртожитку. З того часу, як [PERSON] почала проживати з дядьком, вони з ним проживали до дня його смерті, а саме серпень 2012 року. З 2009 року стан дядька погіршився, на лікування він не лягав. У березні 2012 року стан здоров`я дядька значно погіршився і [PERSON] відвезла його до лікарні, де під час медичного огляду йому встановили діагноз «Виразка шлунку», після чого його відправили додому та сказали, що потрібно робити операцію. Через деякий час, у червні 2012 року, дядька знову відвезли до лікарні з незадовільним станом здоров`я. У цей раз в лікарні після проведення медичного огляду лікарі встановили діагноз «Рак кишківника». Лікарі сказали робити операцію. На той час грошових коштів на операцію не було, операцію зробити відразу не змогли. Після того, як забрали дядька додому, стан його здоров`я з кожним днем погіршувався, але до лікарні не зверталися. В кінці серпня на початку вересня разом з [PERSON] планували відвезти його до лікарні, щоб прооперувати, але приблизно [INFO] дядько помер. Діти жодного разу його не провідували, жодної допомоги на лікування батька не надавали, лікування оплачувала [PERSON] із своєї та дядькової пенсії, а також допомагали інші люди. Поховання та оплату за поховання [PERSON] проводила свідок [PERSON] та її рідна сестра [PERSON] . Вказала на те, що [PERSON] на обліку у лікаря-психіатра не перебував. У судових засіданнях були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , які пояснили, що [PERSON] був лежачим, але у психічному стані він був повністю адекватний. Свідок [PERSON] (син [PERSON] ) у судовому засіданні пояснилв, що дідусь був поганенький, лежав, руку піднімав погано, говорив погано, але у психічному стані був адекватним. Свідок [PERSON] (невістка [PERSON] ) у судовому засіданні пояснила, що працює у військовому шпиталі молодшою медсестрою по догляду за хворим у відділенні онкогематології. Бачила [PERSON] , він сидів підпертий подушками, сам уже не міг піти та отримати пенсію, заплатити за комунальні послуги, але у психічному стані був нормальним. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , допитані в судовому засіданні в якості свідків, також характеризували [PERSON] як психічно адекватну та здорову людину. [PERSON] почала жити з [PERSON] з 2002 року, періодично жила у гуртожитку, приносила їжу [PERSON] . Свідок [PERSON] , у судовому засіданні пояснив, що був лікуючим лікарем, за час знаходження у лікарні [PERSON] в останні декілька днів, пояснив, що працює хірургом в Київській клінічній лікарні №10. Пам`ятає, що [PERSON] був доставлений до лікарні через місяць після початку хвороби, в нього було запідозрено рак головки підшлункової залози, але він потребував дообстеження. У процесі лікування стан дещо покращився. Так, згідно з медичною картою стаціонарного хворого, яку надали свідку у суді для ознайомлення, 25.07.2012 був лікарняний обхід. У психічному стані вказано, що [PERSON] частково дезорієнтований у просторі та часі, у нього спостерігалися явища енцефалопатії, які бувають при жовтяниці, але спостерігаються спалахи, епізоди. 25.07.2012 стан кваліфікувався як тяжкий і прояви помірної енцефалопатії. Виписували його з покращенням 31.07.2012 без явищ енцефалопатії, з діагнозом «Рак підшлункової залози». Такі довідки на руки хворому не видаються, тільки його близьким родичам. У психічному стані при виписці у нього була нормальна орієнтація, свідомість ясна, продуктивної психотичної симптоматики не вбачалося. Свідок [PERSON] у судовому засіданні повідомила, що [PERSON] був її далеким родичем. Знайома з ним з 1970-х років. З 1974 року по 1977 рік жила у нього в сім`ї, тоді навчалася у медучилищі. На той час він зловживав алкоголем, всіх ганяв, а зранку просинається і почуває себе нормально, поводить себе задовільно. 2-3 рази на тиждень зловживав алкоголем, просив гроші у жінки на горілку. Як тверезий, він був спокійною, лагідною людиною. Останній раз зустрічалася з ним за рік до смерті, він був нетверезий, але спокійний. Додому не впустив. До першої сім`ї відносився негативно, всі фото знищив, де він разом з дітьми та жінкою, але спочатку, коли жив у сім`ї, дітей своїх любив, називав їх «мої соколятка». Свідок [PERSON] (племінник померлого) у судовому засіданні пояснив, що [PERSON] знав десять років. Знав, що вона з дядьком вела сумісне господарство. Дядько іноді випивав, але ніколи не бачив, щоб він зловживав алкоголем. Близько з дядьком не спілкувався, агресію у нього не бачив, за характером дядько був спокійним, порушень пам`яті, проявів епілепсії у дядька не було. Знав, що заповіт залишив на [PERSON] , запитував у нього до складання заповіту, кому залишиться квартира, дім у селі. Дядько відповідав, що все буде [PERSON] . За своїм психічним станом дядько був адекватною людиною, розмовляв адекватно, ніколи не говорив про те, що його заставили підписати заповіт. Ніколи не бачив, щоб [PERSON] його споювала. Його доньки іноді приїжджали до своєї бабусі. Стан дядька в останні дні був важким, його вели під руки з лікарні, але розумово у нього ніяких відхилень не спостерігав. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її дві доньки являються позивачами по справі, а вона колишня дружина померлого [PERSON] . У 1977 році вони розлучилися, до 1986 року жили разом. За час проживання [PERSON] зловживав алкоголем. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює лікарем-хірургом. Бачив [PERSON] , коли той поступив до Київської клінічної лікарні №10 у важкому стані, із жовтізницею. Попередній діагноз «Рак підшлункової залози» був виставлений у поліклініці, остаточно діагноз за час знаходження у лікарні не підтвердився, пацієнт сам не знав свого діагнозу. До нього приходила жінка. [INFO] провели операцію для того, щоб зменшилися прояви жовтівниці, зменшилися явища енцефалопатії. Після оперативного втручання, бачив [PERSON] 26.07.2012. Стан у нього був важкий. Після цього не спілкувався з [PERSON] , його перевели в іншу палату. В якому стані виписали, не бачив. [PERSON] був виписаний з рекомендаціями проведення ще однієї паліативної операції. До консультації з лікарем-психіатром підстав не було. Дочку померлого вперше побачив у судовому засіданні. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знала доньку [PERSON] . [PERSON] з дитинства. Потім приїжджала до своєї матері практично кожен день. У молоді роки спілкувалася з [PERSON] , часто бачила його у стані алкогольного сп`яніння: вранці, коли спускалася на ліфті. Останні сім років він вже не впізнавав [PERSON] , у нього спостерігалися провали у пам`яті, перестав вітатися. [PERSON] спілкувався зі своїми дочками. В останній час до нього приходила якась жінка. Зі слів матері знала, що [PERSON] лікувався у лікарні. Як він вживав алкоголь конкретно, не бачила. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що знала колишню жінку [PERSON] [PERSON] . Знайома з нею з молодих років (з 1966 року). Була свідком на весіллі. Він був на 12 років старшим від своєї жінки. Мати [PERSON] просила [PERSON] не кидати його із-за того, що він пив. У 1975 році приїжджала до [PERSON] , хрестила доньку. [PERSON] прийшов під вечір п`яний, [PERSON] плакала, подала на розлучення. Він говорив, що забере дівчат, що дівчата у нього - це все. Останній раз бачила його на весіллі доньки [PERSON] . У 2011 році бачила його востаннє. [PERSON] ніколи не бачила. [PERSON] останній рік життя зовсім спився, не пускав до своєї квартири. Про заповіт нічого свідок сказати не може, знає, що [PERSON] стояв на обліку у лікаря-нарколога. Суд, заслухавши думку учасників судового процесу, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що згідно з даними Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі довідки ЖБК «Печерський-6» №04-01 від 16.01.1992. Відповідно до свідоцтва про смерть, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] , про що Відділом реєстрації смерті у м. Києві складено відповідний актовий запис № 15249. 21.08.2012 [PERSON] заповів [PERSON] все належне йому майно, а саме: однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; домоволодіння (1/2 частина) по [ADDRESS] з прилеглою землею; земельну ділянку площею 2,030 га, розташовану на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської обл., кадастровий номер 3220882600:03:001:0115 (належну [PERSON] на підставі державного акту про право власності на земельну ділянку серії ЯР №302276, виданого Бориспільським районним відділенням земельних ресурсів 01.04.2005, цільове призначення - ведення сільськогосподарського виробництва). Заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харченко А.Б. 06.09.2012 за заявою [PERSON] була заведена спадкова справа №587/12 до майна [PERSON] , померлого [INFO] . До складу спадкового майна, яке залишилося після смерті [PERSON] входить квартира [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Шостої Київської державної нотаріальної контори Радіонової Л.І. від 29.07.2013, з підстав відсутності в матеріалах спадкової справи правовстановлюючих документів на квартиру [ADDRESS] , позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 2 Закону України від 01.07.2004 № 1952-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. За змістом ст. 3 цього Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на майно до набрання чинної Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається з ксерокопії акту судово-медичного дослідження трупу №3629, смерть [PERSON] наступила внаслідок хронічної ішемічної хвороби серця з розвитком серцевої недостатності. При дослідженні трупу, пошкоджень не виявлено. Згідно акту судово-медичного гістологічного дослідження №1411 від 08.11.2012, підекспертний страждав хронічною ішемічною хворобою серця: дрібно вогнищевий замісний кардіосклероз з хронічною гіпоксією міокарду. Атеросклероз великої коронарної артерії з кальцинозом, хронічний персистуючий гепатит з переходом у неповний септальний цироз печінки. Хронічний панкреатит з панкреосклерозом. Хронічний атрофічний гастрит. Артеріонефросклероз. Гнійний бронхіт. Аденоматоз кори наднирників. Аутоімунний тіреоідит. Периваскулярний та перицелюлярний набряк головного мозку з діапетозними крововиливами. Як вбачається з амбулаторної картки медсанчастини заводу «Арсенал», в період часу з 1974 року по 2003 рік, [PERSON] спостерігався у поліклініці. Виставлялися діагнози: артрит лівого колінного суглобу, хронічний гастрит, хронічний дуоденіт, виразкова хвороба шлунку. Як вбачається з виписки із МКСХ №3386 із Залізно-дорожної лікарні, яка вклеєна в амбулаторну карту, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні з приводу виразкової хвороби шлунку з наявністю ніши. На той час працював провідним інженером-конструктором на заводі «Арсенал». В подальшому, підекспертний оглядався невропатологом, який вказував, що [PERSON] турбує шум у голові, відчуває голоси. Згідно з довідкою №323043 від 07.02.2014 з Київської наркологічної лікарні «Соціотерапія» вбачається, що [PERSON] перебував під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з січня 1980 року по жовтень 2013 року з діагнозом «Розлади психіки та поведінки внаслідок вживання алкоголю. Синдром залежності». Згідно довідки №3629, причиною смерті [PERSON] є хронічна ішемічна хвороба серця. З відповіді Київського міського психоневрологічного диспансеру №2 від 26.08.2014 вбачається, що [PERSON] звертався до лікаря-психіатра 14.08.2012 за консультативним висновком для здійснення нотаріальних дій. Відповідно до ст. 102 ЦПК України, висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Згідно зі ст. 106 ЦПК України, учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Експерт, який склав висновок за зверненням учасника справи, має ті самі права і обов`язки, що й експерт, який здійснює експертизу на підставі ухвали суду. Висновком Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 06.10.2014 встановлено, що на момент підписання заповіту, а саме 21.08.2012, [PERSON] стійким хронічним психічним захворюванням не страждав, у нього виявилися ознаки Органічного ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з церебрастенічним синдромом (МКХ-10: F06.7), за своїм психічним станом він усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними на даний період часу. Як вбачається з даного висновку, експерти попереджені про відповідальність за відмову або видачу явно неправдивого висновку за ст.ст. 384, 385 КК України, про що є відповідні підписи. Проте, згідно запиту адвоката АО «Шевченківська колегія адвокатів м. Києва» Хоменко Т.П. від 07.04.2016 №135, відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», фахівцю у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] було доручено провести наукову оцінку висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 06.10.2014 №834 і надати письмовий висновок, в якому відповісти на питання, чи дотримані нормативні та методичні вимоги при складанні висновку судово-психіатричного експерта від 06.10.2014 №834 відносно [PERSON] . Відповідно до висновку фахівця ФОП [PERSON] від 11.04.2016 щодо висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи від 06.10.2014 №834 відносно [PERSON] , 1937 року народження, встановлено, що висновок судово-психіатричного експерта від 06.10.2014 №834 складений з істотними порушеннями нормативних та методичних вимог. А саме, відомості про експертів представлені неповно. Експертний аналіз відзначається очевидною неповнотою: не досліджена оригінальна медична документація підекспертного з наркологічного закладу; не витребувана амбулаторна медична карта з поліклініки за місцем проживання, не вивчені пояснення лікарів-психіатрів ПНД №2 та нотаріуса, яка посвідчувала спірний заповіт. Диференційна діагностика проведена поверхово і неповно. Аргументація експертного висновку є недостатньо переконливою з наукової точки зору. Діагноз, встановлений експертами, не відповідає чинній Міжнародній класифікації хвороб 10-го перегляду. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Слід зазначити, що відповідно до висновку судових експертів від 06.10.2014, на період підписання заповіту - 21.08.2012 року, [PERSON] страждав стійким хронічним психічним розладом - Органічне ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного генезу, за своїм психічним станом усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними. Однак, даний висновок судових експертів не може бути прийнятий судом як достатній доказ обґрунтованості позовних вимог, оскільки спростовується висновком фахівця ФОП [PERSON] від 11.04.2016, в якому зазначено, що при проведенні посмертної судово-психіатричної експертизи, судовими експертами не були додержані всі вимоги чинного законодавства, в межах їх компетенції та повноважень, на підставі інформації та документів, наявних на час проведення експертизи та спростовується показами свідка [PERSON] , яка вказала на те, що у [PERSON] останнім часом спостерігалися провали у пам`яті, відчував якісь голоси, страждав на алкогольну залежність. Дослідивши даний висновок, можна зазначити, що проведена експертиза не відповідає принципу повноти дослідження, встановленому ст. 3 Закону України «Про судову експертизу». Мотивувальна частина аналізованого експертного висновку замість аналізу та узагальнення містить в основному повторення даних дослідницької частини, хоча й у більш стислому, реферативному вигляді. Таким чином, всупереч п. 34 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 08.10.2001 №397, мотивувальна частина висновку від 06.10.2014 №834 не містить достатньо обґрунтованого пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об`єктів експертизи. Формально констатувавши наявність певного психічного розладу, експерти не показали хід своїх думок, не розкрили конкретні клінічні прояви, якими характеризувався виявлений ними розлад. Також, встановлений експертами діагноз «Органічне ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з церебрастенічним синдромом» - не передбачений чинною в Україні Міжнародною класифікацією хвороб 10-го перегляду (МКХ-10). Між тим, згідно з вимогами ч. 1 ст. 7 Закону України «Про психіатричну допомогу», діагноз психічного розладу встановлюється відповідно до загальновизнаних міжнародних стандартів діагностики та Міжнародної статистичної класифікації хвороб, травм і причин смерті, прийнятих центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я для застосування в Україні. Саме такою класифікацією в Україні і є МКХ-10. Дотримання загальноприйнятої міжнародної класифікації дозволяє уникнути довільності у психіатричній діагностиці. Якщо ж діагноз сформульовано не відповідно до чинної класифікації, тоді взагалі не можна говорити про його відповідність міжнародним стандартам та науковим критеріям. З висновку експертів від 06.10.2014 вбачається, що встановлюючи психіатричний діагноз, не передбачений чинною Міжнародною класифікацією хвороб, експерти порушили вимоги вищевказаної норми Закону України «Про психіатричну допомогу». Беручи до уваги, що висновок фахівця № 8 від 11.04.2016, складений фахівцем у галузі судово-психіатричної експертизи [PERSON] , який має повну вищу медичну освіту, науковий ступінь кандидата медичних наук, вищу кваліфікаційну категорію зі спеціальністю «судово-психіатрична експертиза», перший кваліфікаційний клас судового експерта, експертиний стаж - 16 років, підписаний ним особисто, суд бере до уваги даний доказ, як такий, що складений відповідно до вимог чинного законодавства та узгоджується з положеннями ст.ст. 77, 78, 79 ЦПК України. Крім того, приймаючи до уваги п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9, відповідно до якого зазначено, що згідно ст.ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину, - суд вважає, що в ході розгляду справи стороною позивача доведено факт порушення його прав, оскільки, позивач входить до кола спадкоємців та міг би успадкувати нерухомість, яка належала померлому, а оспорованим заповітом коло спадкоємців було змінено, а тому позивач є заінтересованою особою, права та законні інтереси якого порушено вчиненням відповідного правочину. Аналізуючи всі зібрані у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що на час укладення оспорюваного правочину - 21.08.2012 [PERSON] страждав стійким хронічним психічним захворюванням, який істотно впливав (обмежував) на його здатність розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки докази, які спростовують зазначені обставини, в матеріалах справи відсутні. Відповідно частин 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. За змістом ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку відмову в задоволенні первісного позову [PERSON] до Київської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , третя особа: житлово-будівельний кооператив «Верстат-5» про визнання права власності в порядку спадкування, та про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Харченко Аліна Борисівна про визнання недійсним заповіту та застосування наслідків недійсності правочину. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню судові витрати у вигляді судового збору у сумі 3441,00 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved