Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-01 00:00:00

у січні 2013 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з вказаним позовом. Мотивувала останній тим, що їй та відповідачу в справі на праві спільної часткової власності, виходячи з розмірів часток 1/3 та 2/3 відповідно, належить квартира [ADDRESS]. На даний час з відповідачем добровільної згоди щодо порядку володіння та користування спільною квартирою відповідно до часток у квартирі вона дійти не може, відповідачем чиняться їй перешкоди з даного приводу, що позбавляє її можливості реалізувати надані законом права, через що змушена звернутись до суду з вказаним позовом. Просила суд встановити порядок володіння та користування квартирою [ADDRESS], виділити у її володіння та користування приміщення 2 площею 18,6 кв. м, а у володіння та користування [PERSON] - приміщення 7 площею 18,3 кв. м, балкон площею 0,9 кв. м, приміщення 8 площею 13,7 кв. м, залишивши кухню 3 площею 8,6 кв. м, ванну кімнату 6 площею 4,3 кв. м, туалет 5 площею 1,5 кв. м, коридор 4 площею 3,0 кв. м, коридор 1 площею 6,9 кв. м у спільному користуванні; вселити її у спірне приміщення, а також зобов'язати [PERSON] усунути їй перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом передачі дублікатів ключів від квартири. 02 жовтня 2013 року по справі ухвалено заочне рішення, яким задоволено позовні вимоги [PERSON] (а.с. 60-63, 65). Ухвалою суду від 12 листопада 2013 року зазначене заочне рішення скасовано за заявою представника відповідача та призначено розгляд справи в загальному порядку (а.с. 87-89). Представник позивача підтримав вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позовній заяві. Представник відповідача заперечив проти задоволення пред'явленого до його довірителя позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначав про те, що з боку відповідача позивачеві жодних перешкод не чинилось, остання не виявляла жодних бажань щодо спірної квартири, а її звернення до суду носить суто формальний характер. Крім того, зазначав про те, що оскільки згоди між сторонами з приводу користування спірним майном не досягнуто, а виділити в натурі частину позивача, на думку відповідача, не виявляється за можливе, то позивач має лише на компенсацію вартості цієї частки у розмірі 9 373,17 грн. (а.с. 123-125). Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 січня 2008 року № 2-209, виданого Ірпінською державною нотаріальною конторою, [PERSON] є власницею 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с. 7-10). Відповідач [PERSON] є власницею 2/3 частин квартири [ADDRESS]. Отже, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] є спільною частковою власністю сторін у справі. Спірна квартира складається з трьох кімнат: ізольована кімната площею 18,6 кв. м (приміщення 2) і суміжні - площами 18,3 кв.м (приміщення 7) та 13,7 кв. м (приміщення 8), та приміщень загального користування (а.с. 13-15). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна у натурі, яка відповідає його частці у праві спільної власності. Тобто, закон надає право кожному із співвласників володіти та користуватися тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності, а також, виходячи з положень ст. 361 ЦК України, самостійно розпоряджатися своєю часткою. Зі встановлено судом в ході розгляду справи вбачається, що з часток сторін у спільній частковій власності в квартирі [ADDRESS] та її житлової площі, частка позивача [PERSON] складає 16,87 кв. м, що фактично відповідає розміру житлової площі ізольованої кімнати - приміщення 2 площею 18,6 кв. м. (різниця становить 1,73 кв. м), частка [PERSON] - складає 33,73 кв. м, що фактично відповідає розміру житлових суміжних кімнат (приміщень 7, 8) площами 18,6 кв. м і 13,7 кв. м та балкону площею 0,9 кв. м (різниця становить 0,53 кв. м). Тому, суд, приймаючи до уваги положення ст. ст. 321, 358, 391 ЦК України, приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] та виділення їй у володіння та користування приміщення 2 - ізольованої кімнати площею 18,6 кв. м, а у володіння та користування відповідача - суміжних кімнат (приміщень 7, 8) площами 18,6 кв. м і 13,7 кв. м та балкону площею 0,9 кв. м із залишенням у спільному користуванні кухні 3 площею 8,6 кв. м, ванної кімнати 6 площею 4,3 кв. м, туалету 5 площею 1,5 кв. м, коридору 4 площею 3,0 кв. м, коридору 1 площею 6,9 кв. м, є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. При цьому, на думку суду, задоволення вимог позивача та встановлення вказаного порядку користування квартирою [ADDRESS] не порушує житлових прав іншого співвласника спірної квартири - відповідача [PERSON] та не позбавляє й не припиняє її права власності на належну їй частину вказаної квартири, оскільки частини квартири, належні сторонам, не перетворюються в об'єкти самостійної власності кожного з них. Розглядаючи позовні вимоги [PERSON] щодо усунення з боку відповідача їй перешкод у користуванні спільною квартирою шляхом передачі їй дублікатів ключів від квартири та вселення в останню, суд також приходить до висновку про необхідність їх задоволення, виходячи з наступного. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Нормами ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частина 1 ст. 321 ЦК України зазначає про те, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З матеріалів справи вбачається. що відповідач чинить позивачу перешкоди в користуванні належною їй часткою квартири [ADDRESS] (а.с. 20-21). Тому, суд приходить до висновку про те, що оскільки позивач та відповідач є співвласниками спірної квартири, а з боку відповідача створені умови, які унеможливлюють як користування, так і проживання позивача в зазначеній квартирі, вимога [PERSON] про зобов'язання [PERSON] не чинити їй як співвласнику перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], є обґрунтованою. При цьому суд вважає за можливе зобов'язати [PERSON] передати [PERSON] примірник ключів від вхідних дверей квартири [ADDRESS] та вселити [PERSON] в дану квартиру для можливості реалізації останньою своїх прав співвласника. Разом з тим, суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про те, що з боку відповідача позивачеві жодних перешкод не чинилось, остання не виявляла жодних бажань щодо спірної квартири, а її звернення до суду носить суто формальний характер, оскільки останні не є доведеними з точки зору вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Крім того, в ході розгляду справи сторона відповідача не скористалась жодним із наданих їй як особі, яка бере участь у справі, цивільно-процесуальним законодавством правом, визначеним у ст. 27 ЦПК України, а також порядком витребування доказів, який передбачений правилами ст.ст. 133-137 ЦПК України, та не витребував у встановленому законом порядку доказів, необхідних йому для обґрунтування своєї позиції. Подані представником відповідача в судовому засіданні клопотання про надання часу на вирішення питання мирним шляхом та призначення по справі будівельно-технічної експертизи, на думку суду, спрямовані на затягування розгляду справи, оскільки відповідач, враховуючи понад річний строк перебування справи у провадженні суду, мала можливість врегулювати спір, а питання, заявлені представником відповідача в клопотанні про призначення експертизи не стосуються предмету даного позову. На підставі викладеного, ст. 47 Конституції України, ст. ст. 317, 319, 321, 358, 361, 391 ЦК України, ст. ст. 9, 150 ЖК України,

Outcome: approved