Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-08 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Прибужанівської сільської ради Вознесенського району про часткове скасування рішення, визнання Державного акту на право приватної власності на землю недійсним та визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом в якому вказувала, що [INFO] помер її батько - [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина до складу якої входить земельна ділянка загальною площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташована на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка була набута спадкодавцем в порядку виділу в натурі належної останньому земельної частки (паю) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходилася в колективній власності КСП «Восход». Позивачка, як спадкоємець першої черги за законом, належним чином прийняла спадщину та звернулася до нотаріальної контори з приводу її оформлення. Проте, державним нотаріусом Другої Вознесенської державної нотаріальної контори [PERSON] відмовлено у посвідченні її спадкових прав на передану у власність спадкодавцю земельну ділянку, оскільки правовстановлюючий документ на землю був виготовлений та виданий після смерті [PERSON] , тобто, з порушенням вимог закону. Виходячи з цих обставин, враховуючи те, що рішення про передачу спірної земельної ділянки було прийняте, а правовстановлюючий документ на землю на підставі вказаного рішення виданий після смерті власника, а також неможливість приведення вказаних рішення та правовстановлюючого документа у відповідність до вимог закону, що перешкоджає позивачці оформити спадщину після смерті [PERSON] , а тому [PERSON] просила про часткове скасування рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району від 12 лютого 2001 року, №1 - в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 7,12 га., розташованої на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, а також про визнання недійсним виданого після смерті спадкодавця на його ім`я Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №001449 від 21 лютого 2001 року, реєстр. №488. Крім цього, [PERSON] вказувала на те, що визнання недійсним Державного акту призведе до фактичного зникнення земельної ділянки загальною площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташованої на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району та призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, як окремого об`єкта власності [PERSON] та поновлення права спадкодавця на земельну частку (пай) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в колективній власності КСП «Восход», а тому саме таке право вважається таким, що входить до складу спадщини. Проте, враховуючи ту обставину, що на час розгляду справи вказане право не посвідчене жодним правовстановлюючим документом, а саме сертифікатом на земельну частку (пай), який був анульований з отримання спадкодавцем оспорюваного Державного акту, у зв`язку з чим [PERSON] позбавлена можливості оформити спадщину в нотаріальному порядку, а тому остання просила визнати за нею право на земельну частку (пай) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в колективній власності КСП «Восход» в порядку спадкування після смерті [PERSON] . В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, проте останній надав суду письмову заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Прибужанівської сільської ради Вознесенського району в судове засідання не з`явився, проте надав суду відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що позивачкою не конкретизовано, в якій частині вона просить скасувати оспорюване рішення (яке не долучене до матеріалів справи). Оскільки матеріали містять всі необхідні відомості про обставини справи, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі позивачки та представників сторін. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема, судом встановлено, що 05 травня 1997 року [PERSON] , як член колективного сільськогосподарського підприємства, отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №0045122, яким посвідчено його право на земельну частку (пай) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в колективній власності КСП «Восход». [INFO] [PERSON] помер. Проте 21 лютого 2001 року, тобто після смерті [PERSON] , на його ім`я було виготовлено та видано Державний акт на право приватної власності на землю серії IV-МК №001449, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №488, яким посвідчено право спадкодавця на земельну ділянку площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташовану на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (в порядку виділу в натурі належної останньому земельної частки (паю) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходилася в колективній власності КСП «Восход»). Зі змісту правовстановлюючого документа вбачається, що він виданий на підставі рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району від 12 лютого 2001 року, №1. Аналізуючи вимоги та заперечення сторін, суд виходить з наступного. 1)Щодо часткового скасування рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району від 12 лютого 2001 року, №1 - в частині передачі в приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 7,12 га., розташованої на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва: Зі змісту Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №001449 від 21 лютого 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №488 вбачається, що підставою його видачі було прийняття Дмитрівською сільською радою Вознесенського району рішення від 12 лютого 2001 року, №1 про передачу у власність громадян земельних ділянок, в тому числі [PERSON] - земельної ділянки площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташованої на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (в порядку виділу в натурі належної останньому земельної частки (паю) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходилася в колективній власності КСП «Восход»). Проте, з наявної в матеріалах справи архівної копії рішення Дмитрівської сільської ради Вознесенського району від 12 лютого 2001 року, №1, а також додатку до вказаного рішення у вигляді списку громадян, яким передані в приватну власність земельні ділянки (паї) по Дмитрівській сільській раді (а.с. 40-58) вбачається, що вказаним рішенням [PERSON] земельна ділянка площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташована на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в приватну власність не передавалася. Враховуючи вказані обставини, виходячи з того, що позивачкою не доведено, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням вимог закону та будь-яким чином стосується особи спадкодавця або спірної земельної ділянки, а тому в цій частині позов задоволенню не підлягає. 2)В частині визнання недійсним виданого після смерті спадкодавця на його ім`я Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №001449 від 21 лютого 2001 року, реєстр. №488: Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час видачі правовстановлюючого документа) громадяни України мають право на одержання безоплатно у власність земельних ділянок для: ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Передача розташованих на території сіл земельних ділянок у власність громадян належить до відання сільських Рад народних депутатів (ст.ст. 6, 9, 17, 65 ЗК України 1990 року, ст.ст. 26, 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Відповідно до цільового призначення всі землі України поділяються на: землі сільськогосподарського призначення; землі населених пунктів (міст, селищ міського типу і сільських населених пунктів); землі промисловості, транспорту, зв`язку, оборони та іншого призначення; землі природоохоронного, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення; землі лісового фонду; землі водного фонду; землі запасу (ч. 1 ст. 2 ЗК України 1990 року). Землі сільськогосподарського призначення передаються у власність і надаються у користування: громадянам - для ведення особистого підсобного господарства, садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби; громадянам, радгоспам, колективним та іншим сільськогосподарським підприємствам і організаціям - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва; сільськогосподарським науково-дослідним установам та навчальним закладам, сільським професійно-технічним училищам і загальноосвітнім школам - для дослідних і навчальних цілей, пропаганди передового досвіду, для ведення сільського господарства; несільськогосподарським підприємствам, установам і організаціям, громадським об`єднанням та релігійним організаціям - для ведення підсобного сільського господарства (ч. 1 ст. 48 ЗК України 1990 року). Членам колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, працівникам сільськогосподарських підприємств (крім дослідних господарств), які виявили бажання вести селянське (фермерське) господарство, за рішенням сільської, селищної, міської, районної Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування ділянки із земель запасу, а в разі їх відсутності - із придатних для сільськогосподарського виробництва земель зазначених підприємств без порушення цілісності інших господарств. Розмір земельної ділянки визначається на рівні передбаченої статтею 6 цього Кодексу земельної частки члена колективного сільськогосподарського підприємства або сільськогосподарського кооперативу. Кадастрова оцінка земельної ділянки, що вилучається, повинна бути, як правило, на рівні середньої по господарству. У разі надання земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства з оцінкою нижче середньої кадастрової по господарству встановлюються пільги відповідно до статей 38 і 87 цього Кодексу (ч.ч. 8, 9 ст. 51 ЗК України 1990 року). Право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Форми державних актів затверджуються Верховною Радою України (ч. 1 ст. 22, ч.ч. 1, 3 ст. 23 ЗК України 1990 року, п.п. 1.1., 1.2 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі», затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 04 травня 1999 року N 43, чинної на час видачі оспорюваного Державного акту). Разом з тим, згідно ст.ст. 9, 10 ЦК України 1963 року (чинного на час видачі оспорюваного Державного акту) здатність мати цивільні права і обов`язки (цивільна правоздатність) визнається в однаковій мірі за всіма громадянами Української РСР та інших союзних республік. Зміст правоздатності становить те, що громадяни можуть відповідно до закону мати майно в особистій власності, право користування жилими приміщеннями та іншим майном, успадковувати і заповідати майно, обирати рід занять і місце проживання, мати права автора твору науки, літератури і мистецтва, відкриття, винаходу, раціоналізаторської пропозиції, промислового зразка, а також мати інші майнові та особисті немайнові права. Правоздатність громадянина виникає в момент його народження і припиняється з смертю. Таким чином, фізична особа з моменту народження до моменту смерті має право набувати цивільні права, в тому числі й право власності на землю. Після смерті вказане право припиняється. Земельна ділянка може набуватися фізичною особою, в тому числі в порядку виділу в натурі його земельної частки (паю). Така передача здійснюється на підставі рішення місцевої ради народних депутатів за місцем розташування ділянки з видачею власнику правовстановлюючого документа - Державного акту на право приватної власності на землю. Проте, як вбачається з матеріалів справи, оспорюваний Державний акт виданий після смерті [PERSON] та з порушенням встановленого законом порядку - за відсутності окремого рішення про передачу ділянки у власність останнього, тобто з грубими порушеннями вимог закону. Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 9, 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте, згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб`єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (див. рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування Державного акту органом місцевого самоврядування. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (ч. 1 ст. 155 ЗК України). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» судам підсудні справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11 вказано, що державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таким чином, оскільки оспорюваний Державний акт виданий з грубими порушеннями вимог закону та перешкоджає позивачці використати своє право на спадкування, а тому він підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. 3)В частині визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом: Відповідно до п.п. 2, 5 Указу Президента України №720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Право на земельну частку (пай) підтверджується сертифікатом. Згідно п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Як раніше встановлено судом, 05 травня 1997 року [PERSON] , як член колективного сільськогосподарського підприємства, отримав сертифікат на право на земельну частку (пай) серії МК №0045122, яким посвідчено його право на земельну частку (пай) розміром 7,17 умовних кадастрових гектарів, що знаходиться в колективній власності КСП «Восход». З отриманням Державного акту на право приватної власності на землю серії IV-МК №001449 від 21 лютого 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №488, вказане право трансформувалося у право власності на земельну ділянку площею 7,12 га. (що складається з трьох окремих ділянок), розташовану на території Дмитрівської сільської ради Вознесенського району, призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Проте, з визнанням недійсним Державного акту будь-які права [PERSON] на вказану земельну ділянку, як окремого об`єкта власності, втрачаються. Натомість, поновлюється право на земельну частку (пай), а тому саме таке право вважається таким, що входить до складу спадщини. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 524, ст. 525 ЦК України 1963 року (чинного на час відкриття та прийняття спадщини), спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті (ст. 527 ЦК України 1963 року). При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті (ч. 1 ст. 529 ЦК України 1963 року). З положень ст. 548 ЦК України 1963 року вбачається, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК України 1963 року спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом шести місяців з дня її відкриття він подав відповідну заяву про прийняття спадщини або вчинив дії, що свідчать про вступ у володіння або управління спадковим майном. Пай може успадковуватися відповідно до цивільного законодавства України та статуту підприємства (ч. 2 ст. 9 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство»). Як встановлено судом, [PERSON] належним чином прийняла спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 37-38). Інших спадкоємців, що прийняли спадщину або мають право на обов`язкову частку спадщини судом не встановлено. Враховуючи те, що [PERSON] не має іншої можливості оформити свої права на спадщину у вигляді паю, зокрема через органи нотаріату (через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове майно (його анулювання)), а тому суд вважає, що вимоги останньої про визнання за нею право на земельну частку (пай) в порядку спадкування підлягають задоволенню.

Outcome: approved