Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

У січні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та ПАТ «А-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № НАХRRК14410024 від 26.06.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 3.918,00 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,00 % на рік з кінцевим терміном повернення 25.06.2008 року. Відповідачка порушила умови укладеного договору, в зв'язку з чим станом на 01.11.2013 року виникла заборгованість у розмірі 48.635,49 грн., а саме: 2.971,01 грн. - заборгованість за кредитом, 15.765,81 грн. - заборгованість за процентами за користуванням кредиту, 581,85 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом, 26.524,65 грн. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 2.292,17 грн. - штраф (процентна складова). Зобов'язання за даним договором було забезпечено договором поруки, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Позивач просив суд стягнути з відповідачки на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 38.635,49 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3.200,00 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10.000,00 грн. (а.с.2-3). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2015 року в задоволенні позовних вимог - відмовлено (а.с.72-73). В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, оскільки відповідачем не заявлялось клопотання про застосування позовної давності (а.с.76-78). Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, виконання якого забезпечено договором поруки, укладеного з ПАТ «А-Банк»; внаслідок не належного виконання умов кредитного договору з боку позичальника виникла заборгованість; строк позовної давності за кредитним договором сплинув. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 26.06.2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений кредитний договір № НАХRRК14410024 шляхом подання заяви про надання кредиту в сумі 3918,00 грн. по 25.06.2008 року під 12 % річних та щомісячної винагороди в сумі 64,65 грн. зі сплатою щомісячних платежів в сумі 413,07 грн. та збільшенні відсотків до 7,58 % на місяць у разі порушення зобовязань (а.с.8-10). 20.10.2010 року між позивачем та ПАТ «А-Банк» укладено договір поруки № 167 (а.с.6). Строк повернення кредиту - 25.06.2008 року. Тому порука ПАТ «А-Банк» за договором поруки № 167 від 20.10.2010 року припинена до укладення договору поруки. За розрахунком банку заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 23.10.2013 року становить 48.635,49 грн., з яких: заборгованість за кредитом 2.971,01 грн.; заборгованість по відсоткам 15.765,81 грн.; пеня 19.690,39 грн.; заборгованість з комісії 581,85 грн.; штраф (фіксована частина) 500,00 грн., штраф (відсоткова складова) 2.292,17 грн. (а.с.5). Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, її розгляд здійснено у відсутність відповідачів і з заявою про застосування строку позовної давності відповідачі до суду не зверталися. Тому рішення суду першої інстанції підлягає частковому скасуванню у звязку з порушенням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог банку. Як вбачається зі справи, в заяві про надання кредиту сторонами досягнуто домовленості щодо розміру і строку кредитування, відсоткової ставки та розміру щомісячних платежів. Інші умови надання кредиту визначені в «Умовах надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» (а.с.9-10). В пунктах 6.1.,6.2. та 6.3. наданих банком «Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» передбачено відповідальність відповідача у вигляді пені та штрафів. На думку колегії суддів, наявні у справі «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»)» не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, оскільки вказані «Умови ...» не містять підпису позичальника, та банком не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці «Умови...» розумів позичальник, підписуючи заяву про видачу кредиту. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року у справі № 6-16цс15. За таких обставин апеляційний суд виходить з наявних в заяві про видачу кредиту умов кредитування, а саме: розміру кредитування, розміру процентної ставки та розміру щомісячних платежів, щодо яких між банком та позичальником досягнуто домовленості в заяві про надання кредиту. За відсутності домовленості сторін в цій заяві про встановлення розміру пені та штрафів апеляційний суд виходить з обґрунтованості позовних вимог лише в частині стягнення заборгованості за кредитом та за процентами, щодо яких наявна домовленість сторін в заяві про надання кредиту. Тому в цій частині рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову в цій частині. Відсутні підстави для задоволення позову банку про стягнення з відповідача комісії, оскільки в заяві про видачу кредиту сторонами досягнуто згоди про щомісячну сплату позичальником винагороди банку за надання фінансового інструменту в сумі 64,65 грн., щодо якої позовні вимоги банком не заявлені, а щодо сплати комісії домовленості не укладено. Тому позовні вимоги банку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором станом на 28.10.2013 року підлягають задоволенню в розмірі 18716,82 грн., яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 2971,01 грн. та за процентами за користування кредитом в сумі 15765,81 грн. За відсутності домовленості сторін в заяві про надання кредиту про встановлення розміру пені та штрафів суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову банку в цій частині. Відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань. Тому помилкове обгрунтування судом першої інстанції відмови у задоволенні позову про стягнення пені та штрафів за спливом строку позовної давності не є підставою для скасування правильного по суті судового рішення. Така ж правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 08.04.2015 року у справі № 6-33цс15. Тому підстав для скасування або зміни рішення суду першої інстанції в цій частині немає. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача на користь банку підлягає стягненню судовий збір в розмірі 187,16 грн. У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved