Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-25 00:00:00

У серпні 2015 року Позивачі звернулися з позовом до Дніпропетровської міської ради, третя особа Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 4 травня 2004 року померла [PERSON], відомості про смерть зареєстровано відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровськ Дніпропетровського обласного управління юстиції 11.05.2004р., актовий запис № 3857, видано свідоцтво про смерть І-КИ №545628. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за адресою. м. Дніпропетровськ вул. Малахова, буд.29, спадкова справа № 789/2004 зберігається в Третій дніпропетровській державній нотаріальній конторі. 16 січня 1989 року [PERSON]. О.К підписала заповіт, за яким на випадок смерті заповідала все своє майно [PERSON] та [PERSON]. Даний заповіт було посвідчено нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2-222. За даними Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори цей заповіт не змінено і не відмінено на 18.10.2004р. 28 березня 1998 року [PERSON] після одруження отримала прізвище [PERSON] відповідно актового запису № 89 в книзі реєстрації актів про одруження, свідоцтво про одруження І-КИ №033481 видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська. [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину шляхом звернення до третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з відповідною заявою про прийняття спадщини після [PERSON], померлої 04.05.2004р. Станом на 04.05.2004р. за місцем відкриття спадщини не було зареєстровано осіб, які мають право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] Спадкове майно складається з житлового будинку № 29 вул. Малахова м. Дніпропетровськ, в тому числі житловий будинок літ. «А-1» з прибудовами літ. «а1-1», літ. «al» загальною площею 63,9 кв.м, житловою площею 42,1 кв.м, господарські будівлі та споруди: літня кухня літ. «Б», літ. «В», сарай літ. «Г», літ. «Ж», вбиральня літ. «Д», гараж літ. «Е», погріб літ.«П», огорожа № 1-6, мостіння [PERSON] власності на вказане нерухоме майно виникло у [PERSON] згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до пяти включно від 15.01.1955 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 03.02.1959 року, за реєстром № 1-1225, договір зареєстрований за № 28 Краснопільською селищною радою. [PERSON] індивідуального будівництва на земельній ділянці площею 791 кв.м. виникло у [PERSON] згідно рішення № 548 виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради депутатів трудящих від 24.12.1958р., а також плану земельної ділянки, виданого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації. 17.11.1967 року даний будинок загальною площею 59,7 кв.м та житловою площею 24.12.1958 року, а також сараями, мостінням, водоколонкою, парканом, було прийнято комісією згідно приймального акту індивідуального житлового будинку. Рішенням № 71 виконкому Красногвардійської районної ради депутатів трудящих від 31.01.1968 року затверджено приймальний акт будинку № 29 по вул. Малахова (кол. 3-я Залізнична) загальною площею 59,7 кв.м та житловою площею 33,4 кв.м., дозволено [PERSON] ввести будинок в експлуатацію. Рішенням № 262/10 виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів від 17.05.1991 року узаконено веранду літ. «a1-1», сараї літ. «Ж» та літ «Г», гараж літ. «Е», приміщення 1-5 площею 8,7 кв.м як житлове, вважати житлову площу по дому №29 по вул. Малахова літ. «А-1» - 42,1 кв.м. Таким чином житлова площа будинку стала 42,1 кв.м, загальна площа - 63,9 кв.м. Згідно довідки № 3575 від 07.04.2015р. комунального підприємства «Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації» відсутні відомості про право власності за адресою м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, буд.29. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 20.04.2015р. державний нотаріус [PERSON] Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори відмовила [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва на право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, буд.29, після померлої 04.05.2004 року [PERSON]. Прийняте рішення нотаріус обґрунтував відсутністю реєстрації у відповідному органі правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Таким чином, підлягає визнанню в судовому порядку право власності за спадкоємцями в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця. При переході права власності на нерухоме майно спадкоємцям переходить і право користування земельною ділянкою на якій знаходиться таке майно. Враховуючи наведене, просили суд визнати за ними право власності по ? частці на домоволодіння розташоване за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, а також визнати право користування земельною ділянкою площею 791 кв.м. для будівництва та обслуговування житлового будинку в порядку спадкування за заповітом. Представник позивачів в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав, наведених у позові. Проти розгляду справи за відсутності відповідача не заперечував. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Повідомлені причини неявки відповідача визнані судом неповажними. Згідно ст. 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення представника позивачів, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 04 травня 2004 року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ № 545628 від 11.05.2004 року виданого відділом реєстрації смерті в місті Дніпропетровську Дніпропетровського обласного управління юстиції, актовий запис 3857 (а. с. 82). Після її смерті відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, в тому числі і на будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, б.29 (надалі спадковий будинок). Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1967 році. [PERSON] власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. На час будівництва спадкового будинку діяв ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР 1963 року право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. У 1967 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року N 8502-II, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Згідно статті 2 Указу від 26 серпня 1948 року відвід громадянам земельних ділянок як у місті так і поза містом, для будівництва індивідуальних житлових будинків відбувається у безстрокове користування. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Судом встановлено, що згідно рішення № 548 виконавчого комітету Дніпропетровського районної ради депутатів трудящих від 24.12.1958 року та плану земельної ділянки, виданої Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації, [PERSON] отримала право індивідуального будівництва на земельній ділянці № 29 в с. Краснопілля по вул. 3-я Залізнична, площею 791 кв. м. (а. с. 87). Згідно договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 15.01.1959 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 03.02.1959 року, за реєстром № 1-1225, (договір було зареєстровано за № 28 Краснопільською селищною радою, на підставі рішення № 548 від 24.12.1958 року) [PERSON] отримала на праві безстрокового користування земельну ділянку площею, 791 кв. м розташовану за адресою: с. Краснопілля, вул. 3-я Залізнична, 29 згідно з планом земельної ділянки, для будівництва житлового будинку (а. с. 85-86). Судом також встановлено, що вулиця 3-я Залізнична була перейменована у вулицю Малахова, що підтверджується копією рішення виконкому № 71 від 31.01.1968 року «Про затвердження акту прийомки будинку в експлуатацію по вулиці Малахова № 29» (а.с. 142). Після будівництва житлового будинку його було прийнято в експлуатацію. Згідно Приймального акту індивідуального житлового будинку від 17.11.1967 року вбачається, що будівництво будинку розташованого по вул. Малахова, 29 в м. Дніпропетровську, загальною площею 59,7 кв.м та житловою площею 33,4 кв.м, а також сараями, мостінням, водоколонкою, парканом було закінчене в 1967 році, та прийнято комісією в експлуатацію (а. с. 88-89). Вказаний акт був затверджений рішенням виконавчого комітету Красногвардійської районної ради депутатів трудящихся № 71 від 31.01.1968 року (а.с. 142). Згідно інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Відповідно до п. 3 Інструкції реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селиш міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради депутатів трудящих. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Пунктом 7 Інструкції передбачено, реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з додатком N 1. Відповідно до п. 14 Вказаного Додатку № 1 «Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР», одним з таких правовстановлюючих документів, на підставі якого проводиться реєстрація будинків та домоволодінь є нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію. Отже, судом було встановлено, що у 1959-1967 року зазначена процедура була дотримана [PERSON] Будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований і прийнятий в експлуатацію. А тому суд приходить до висновку, що спірний житловий будинок є об'єктом права власності, а тому може спадкуватися на загальних підставах. Судом встановлено, що пізніше спадкодавцем [PERSON] було здійснено перебудову спадкового будинку та самовільне будівництво декількох будівель, які згодом були узаконені у встановленому законодавством порядку. Згідно технічного паспорту (інвентарний номер № 10077/1а) на житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, б. 29 виготовленого станом на 01.04.1991 року встановлено, що вказаний будинок літ. «А-1», загальна площа 63,9 кв.м., житлова площа 42,1 кв.м., підсобні приміщення 21,8 кв.м., господарські будівлі та споруди: літня кухня-сіни літ.«Б», літня кухня літ. «В», вбиральня літ. «Д», погріб літ. «П», споруди № 1-4. Також маються записи про самовільне будівництво житлового приміщення площею 8,7 кв.м., гараж літ. «Е», сараї літ. «Ж» та літ. «Г», веранда літ «а1-1» (а.с. 104-107). Відповідно до рішення № 262/10 виконкому Красногвардійської районної ради народних депутатів від 17.05.1991 року було узаконено веранду літ. «а1-1», сараї літ. «Ж» та літ. «Г», гараж літ. «Е», приміщення 1-5 площею 8,7 кв.м, як житлове. Вважати загальною житловою площею по будинку № 29 по вул. Малахова літ. «А-1» - 42,1 кв. м. (а.с. 90). Згідно технічного паспорту (інвентарний номер № 10077) на житловий будинок за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, б. 29 виготовленого станом на 31.10.1997 року встановлено, що вказаний будинок літ. «А-1», з урахуванням узаконених самовільних прибудов складається з: 1 коридор 6, 8 кв.м, 2 ванна 4,2 кв.м., 3 кухня 6,6 кв.м., 4 житлова кімната 12,6 кв.м., 5 житлова кімната 8,7 кв.м., 6 житлова кімната 12,8 кв.м., 7 житлова кімната 8,0 кв.м., 8 кладова 2,4 кв.м., 9 сени 1,8 кв.м. Всього загальна площа літ. «А-1» (з урахуванням узаконеної прибудови літ «а1-1») 63,9 кв.м., житлова площа 42,1 кв.м., підсобна площа 21, 8 кв.м. Господарські будівлі та споруди: літня кухня-сіни літ.«Б», літня кухня літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ. «Д», гараж зі смотровою ямою літ. «Е», сарай літ. «Ж», погріб літ. «П», споруди та огордження № 1-6, І - мостіння (а.с. 92-95). Як вже зазначалося, [PERSON], померла 04 травня 2004 року. Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, б. 29. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно довідки від 09.04.2015 року, виданої квартальним комітетом № 57 [PERSON] та [PERSON] на день смерті [PERSON] були зареєстровані разом з спадкодавцем за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29 (а.с. 122). З матеріалів спадкової справи № 789/2004 встановлено, що після смерті спадкодавця до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини № 1218 від 18.10.2004 року звернувся [PERSON], в якій зазначив, що він приймає спадщину, що залишилася після її смерті. Заява була зареєстрована за № 1837 (а.с. 117-118). Крім того, з матеріалів спадкової справи № 789/2004 встановлено, що після смерті спадкодавця до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини № 1217 від 18.10.2004 року звернулася [PERSON], в якій зазначила, що померла за життя залишила на їй імя заповіт, посвідчений Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою 16.01.1989 року за реєстром № 2-2222. Спадкове майно вона приймає. Крім неї спадкоємцем за заповітом є [PERSON] Заява була зареєстрована у реєстрі за № 4992 (а. с. 118). Згідно заповіту від 16 січня 1989 року [PERSON] заповіла все належне їй майно [PERSON] та [PERSON]. Заповіт посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON], та зареєстрований у реєстрі за № 2-2222 (а. с. 124). Судом встановлено, що у 1998 році [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ № 033481, яке видано відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська 28 березня 1998 року, актовий запис № 89, після чого змінила прізвище з «Заболотня» на «Ул`яницька» (а.с. 141). Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1\~ст. 1222 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно\~ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до\~ст. 1233 ЦК України\~заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За приписами\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи наведені обставини, судом встановлено, що спадкоємцями майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої 04 травня 2004 року, є позивачі по справі, [PERSON] та [PERSON] Таким чином позивачі є такими, що прийняли спадщину у шестимісячний строк встановлений законом. Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимог Закону 20 квітня 2015 року представник обох позивачів [PERSON] діючи на підставі довіреності звернувся до Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на імя спадкоємців, а саме: житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, що підтверджується заявою № 630 від 20.04.2015 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 789/2004 (а. с. 121). Відповідно до\~ст. 67 Закону України «Про нотаріат»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.\~\~Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно постанови про відмови у вчиненні нотаріальної дії від 20 квітня 2015 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на спадкове майно - житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, а саме договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 15.01.1959 року, посвідчений Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 03.02.1959 року, за реєстром № 1-1225, не зареєстрований у встановленому законом порядку (а. с. 139). Враховуючи що право власності на спадкове майно було набуто у період дії\~цивільного кодексу України\~1963 року, суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до\~ст. 1217 цього ж Кодексу. Судом встановлено, що позивачі, як спадкоємці за заповітом від спадщини не відмовилися, прийняли її в установленому законом порядку у встановлений законом строк,\~\~а тому вони вражаються такими, що прийняли спадщину після смерті [PERSON], проте, спадкоємці не можуть оформити належне їм право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за заповітом відповідно до вимог закону з тих підстав, що реєстрація права власності на будинок відсутня. Відповідно до ст. 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. За таких обставин, кожний зі спадкоємців має право на 1/2 частку спадкового майна. Враховуючи ті обставини, що позивачі успадкували за заповітом право на нерухоме майно, у вигляді житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, право на який мав спадкодавець, та в установленому порядку не мають можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що остання за життя не здійснила державної реєстрації своїх прав на нього, то успадковане право позивачів підлягає захисту в судовому порядку, а тому суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в цій частині та визнання за кожним зі спадкоємців по ? частки права власності на цей будинок у порядку спадкування за заповітом. Що стосується позовних вимог про визнання за [PERSON] та [PERSON] в порядку спадкування за заповітом права користування земельною ділянкою, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно розяснень наведених у п. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначено, що відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Правило статті 1225 ЦК про те, що при переході до спадкоємців права власності на житловий будинок, інші будівлі та споруди до них переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, і у розмірі, який необхідний для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом, необхідно розуміти так, що така ділянка переходить у власність або користування спадкоємців, якщо її було надано в установленому порядку, в межах, визначених при наданні, за умови, що спадкодавець не складав заповіту щодо розпорядження земельною ділянкою, належною йому на праві власності. У статті 120 Земельного кодексу України зазначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно п. 22-1 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що відповідно до статей 1225 ЦК і 131 ЗК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, а також право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Згідно статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З наведених норм права та судової практики вбачається висновок про те, що у випадку переходу права власності на житловий будинок до інших осіб, у тому числі і у порядку спадкування, до них переходять й права на земельну ділянку, у тому ж обсязі і на тих же підставах, що і у попереднього власника. Тобто право власності або право користування земельною ділянкою у такому випадку презюмується і не потребує додаткового визнання судом. Як вже зазначалося, земельна ділянка, розташована за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, б. 29, була отримана [PERSON] у безстрокове користування на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно від 15.01.1959 року, посвідченого Першою державною нотаріальною конторою м. Дніпропетровська 03.02.1959 року, за реєстром № 1-1225, а тому, враховуючи, що позовні вимоги в частині визнання права власності на житловий будинок судом задоволенні, до спадкоємців переходить і право користування вказаною земельною ділянкою без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно ч.1\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до змісту ст.ст.\~11,15 Цивільного кодексу України\~цивільні права і обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способи захисту судом цивільних прав визначені\~статтею 16 ЦК України\~та іншим спеціальним законодавством України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який, як правило, визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна визначити такий спосіб захисту порушених цивільних прав, який призведе до реального їх поновлення. Статтею 1 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене можна дійти висновку, що обовязковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те що, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими. Позивачем може бути особа, яка вважає, що її право, свободу чи інтерес порушено та створені перешкоди для реалізації її прав, що зумовило її звернення до суду. При цьому неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її субєктивних прав та обовязків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права або виникнення додаткового обовязку. З огляду на те, що відповідно до ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно порушене право позивачів з боку відповідача, чи дійсно воно ним не визнається або оспорюється, а також зясувати, у чому саме полягає порушення законних прав Позивача. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідачем, або будь-якими іншими особами, порушується або не визнається право користування земельною ділянко, розташованою за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, площею, 791 кв.м., а тому суд не вбачає підстав для захисту цього права, у звязку з чим, в цій частині позовних вимог слід відмовити, оскільки вони заявлені передчасно. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню, та за кожним з них слід визнати право власності по ? частині у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок, розташований за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Малахова, 29, що залишилася після смерті [PERSON] На підставі ст.ст. 328, 384, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1254, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 цивільного кодексу України, ст.ст. 1-4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 67 Законом України «Про нотаріат», та

Outcome: partial