Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

У серпня 2018 року ТОВ «Сучасний факторинг» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача борг в сумі 16134 гривні 86 копійок; комісію за управління кредитом в сумі 11617 гривень 09 копійок; штраф в сумі 7744 гривні 68 копійок; збитки від інфляції в сумі 4127 гривень 29 копійок; 3% річних в сумі 726 гривень 06 копійок; а також сплачений позивачем судовий збір у розмірі 1770 гривень 00 копійок. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 30.01.2017 між [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг» було укладено кредитний договір №Т0074194 про надання грошової позики в розмірі 16134 гривні 86 копійок, на купівлю ноутбука ACER ES1-553-P54F та мясорубки MOULINEX ME 657-8509400000. Відповідно до видаткових накладних №№40003784492 та 40003784498 від 30 січня 2017 року відповідач отримав ноутбук ACER ES1-553-P54F та мясорубку MOULINEX ME 657-8509400000, будь-які претензії та/або зауваження були відсутні. Кошти були перераховані позивачем ТОВ Технополіс-1 та ПАТ Страхове товариство «Альфа Страхування» відповідно до п. 2.5 основного договору. Згідно п. 3 основного договору сторони дійшли згоди, що грошові кошти надаються позичальникові на умовах строковості, а саме терміном на 12 місяців та платності - 4% щомісячної комісії за управління кредитом. Щомісячний платіж склав 1990 гривня 10 копійок. Відповідач, порушуючи визначений графік оплат не здійснив жодного платежу. Залишок основного боргу, який на дату подання позовної заяви не сплачено відповідачем, становить 16134 гривні 86 копійок. Позивач намагався в досудовому порядку домовитись з відповідачем про погашення боргу, телефонував до відповідача за телефонами, наданими останнім особисто та надсилав листи щодо добровільної сплати боргу, для оперативного врегулювання договірних відносин. В зазначених телефонних розмовах та листах, позивач пропонував сплатити суму боргу та лише частину штрафних санкцій, однак вимоги були проігноровані. Враховуючи систематичне ухилення відповідача від виконання договірних зобовязань, відсутності бажання останнього добровільно виконати взяті на себе зобовязання, позивач був змушений звернутися до суду з метою захисту порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Представник позивача в судове засідання не зявився, направив до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, згідно обґрунтування, викладеного в позові та доказів, наявних в матеріалах справи. Справу просив розглянути за його відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи, про причини неявки не сповістив, відзиву на позов та доказів на його обґрунтування суду не надав, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не звернувся. Таким чином, враховуючи вищезазначені обставини, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторони відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України та ухвалити справі заочне рішення. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282 ЦПК України\~ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 30.01.2017 між [PERSON] та ТОВ «Сучасний Факторинг» було укладено кредитний договір №Т0074194 про надання грошової позики в розмірі 16134 гривні 86 копійок на купівлю ноутбука ACER ES1-553-P54F та мясорубки MOULINEX ME 657-8509400000 (а.с. 23 26, 32 - 33). Відповідно до видаткових накладних №№40003784492 та 40003784498 від 30 січня 2017 року відповідач отримав ноутбук ACER ES1-553-P54F та мясорубку MOULINEX ME 657-8509400000, будь-які претензії та/або зауваження були відсутні. Кошти були перераховані позивачем ТОВ Технополіс-1 та ПАТ Страхове товариство Альфа Страхування відповідно до п. 2.5 кредитного договору (а.с. 27 31). Згідно п. 3 кредитного договору сторони дійшли згоди, що грошові кошти надаються позичальникові на умовах строковості, а саме терміном на 12 місяців та платності - 4% щомісячної комісії за управління кредитом. Щомісячний платіж склав 1990 гривня 10 копійок. Відповідач жодних виплат за укладеним кредитним договором не здійснював, у звязку з чим залишок основного боргу, який на дату подання позовної заяви не сплачено відповідачем, становить 16134 гривні 86 копійок. Листом від 18 квітня 2018 року позивач повідомив відповідача про наявну у нього суму простроченої заборгованості, яка становила 31625 грн. 08 коп. та просив сплатити борг перед ТОВ «Сучасний Факторинг» в строк до 18 травня 2018 року, проте вказана вимога була залишена відповідачем без виконання (а.с. 21 22). Правовідносини, які виникли між сторонами, окрім положень вказаного вище кредитного договору, врегульовані нормами Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором, який укладається в письмовій формі, банк або інша фінансова установа (кредитор) зобовязана надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язаний повернути кредит і сплатити відсотки. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ст. 548 Цивільного кодексу України). Виконання зобовязань може забезпечуватись згідно договору неустойкою (штрафом, пенею). При цьому, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ст. ст. 549, 551 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 статті 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідач порушив договірні зобовязання, оскільки не оплатив суму бору в обумовлені сторонами строки, чим допустив прострочення виконання на 18 платіжних періодів або 549 дня. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В договорі сторонами зафіксовано, що відповідач зобовязаний здійснювати оплати до 30 числа кожного місяця, а у випадку пропуску платежу починаючи з другого, сплачувати відповідачу штрафну санкцію з розрахунку 645 гривень 39 копійок за кожен пропущений платіж (п. 7.2 договору). 12 періодів х 645 гривень 39 копійок штрафу = 7744 гривні 68 копійок штрафу, що додатково підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до п. 3 кредитного договору відповідач мусить сплачувати 4% щомісячної комісії за обслуговування позики. Розрахунок комісії за управління кредитом: сума заборгованості 16134 грн. 86 коп., дата початку розрахунку - 30.01.2017, дата закінчення розрахунку (включно) - 01.08.2018. Комісія за управління кредитом за користування коштами: 4% за кожен місяць користування розраховується за формулою: Проценти = сума боргу ? процентна ставка - сума сплаченої комісії / 100% / 365 днів ? кількість днів. 16134 гривні 86 копійок ? 4% = 645 гривень 39 копійок ? 18 періодів = 11617 гривень 09 копійок. Отже, комісія за управління кредитом за період з 30.01.2016 по 01.08.2018 становить 11617 гривень 09 копійок. Відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Розрахунок інфляції за наступною формулою: Індекс інфляції - добуток щомісячних індексів за відповідний період (збитки від інфляції) = сума боргу ? індекс інфляції / 100% - сума боргу. Розрахунок збитків від інфляції: сума заборгованості: 16134,86 грн., дата початку розрахунку - 30.01.2017 року, дата закінчення розрахунку (включно) - 01.08.2018. Місяці прострочення січень 2017 року серпень 2018 року, індекси інфляції, які перемножуються:100,40%?100,90%?102,30%?102,50%?99,20%?102,30%?98,70%?102,00%?143,70%?100,40%?100,90%?102,30%?102,50%?102,30%?100,00%?100,00%?100,40%?101,20%?106,40%?100,20%?102,40%?103,10% Підсумковий індекс інфляції 125,583%, сума боргу - 16134,86 грн., збитки від інфляції - 4127,29 грн. Отже, інфляційні втрати за період з 30.01.2017 по 01.08.2018 становлять 4127 гривень 29 копійок. Крім того, відповідно до статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Процентна ставка за користування коштами: 3% річних розраховується за формулою: Проценти = сума боргу ? процентна ставка / 100% / 365 днів ? кількість днів Дата початку - 30.01.2017, дата закінчення - 01.08.2018, кількість днів 549, сума боргу - 16134,86 грн., процентна ставка - 3,00%, проценти - 726,06 грн. Тобто, 3%, що підлягають сплаті за період з 30.01.2017 по 01.08.2018, становлять 726 гривень 06 копійок. Таким чином, за всіма вище наведеними розрахунками, відповідач повинен сплатити на користь позивача: -основний борг в сумі 16134 гривні 86 копійок; -комісія за управління кредитом в сумі 11617 гривень 09 копійок; -штраф в сумі 7744 гривні 68 копійок; -індексацію несплачених грошових коштів в сумі 4127 гривень 29 копійок; -3% річних в сумі 726 гривень 06 копійок. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 16 ЦК України однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обовязку в натурі. Відповідач в судове засідання не зявився, своїм правом на участь у судовому розгляді справи не скористався, про день, час та місце розгляду якої був повідомлений належним чином, відзив на позов до суду не надав, також не надав жодних доказів на підтвердження оплати ним грошових коштів в рахунок отриманого ним кредиту, контррозрахунків на заявлені позивачем до стягнення з відповідача суми до суду також не надав. З огляду на те, що в судовому порядку вищевказаний кредитний договір визнаний недійсним не був (доказів протилежного матеріали справи не містять), з урахуванням презумпції правомірності правочину, укладеного з додержанням встановленої форми, закріпленої ст. 204 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення заборгованості з відповідача є обґрунтованими, законними та підлягають задоволенню в повному обсязі (в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 11 ЦПК України). Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм цивільного законодавства, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог ТОВ «Сучасний факторинг» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 1770 гривень 00 копійок (а.с. 10). На підставі викладеного,

Outcome: approved