Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПриватБанк) звернулося до суду з позовом до приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання відмови у видачі дублікату правовстановлюючого документу незаконною та зобовязання вчинити певні дії. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - двокімнатну квартиру № 54 загальною площею 48,6 кв. метрів, жилою площею 25,6 кв. метрів, яка розташована у будинку 27 по вулиці Громова у місті Костянтинівка Донецької області та належить [PERSON], з правом ПриватБанку на продаж цього майна. З метою отримання правовстановлюючого документа на зазначене житлове приміщення та реалізації свого права на продаж предмета іпотеки позивач звернувся до приватного нотаріуса [PERSON] із заявою про видачу дубліката договору дарування від 02 серпня 2007 року. Однак приватний нотаріус [PERSON] відмовив у видачі вказаного правовстановлюючого документа, посилаючись на те, що відповідно до вимог ст.ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» такі документи можуть бути видані особам, щодо яких вчинялись нотаріальні дії або за їх дорученням іншим особам. Позивач вважає таку відмову незаконною, оскільки рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки надано йому право вчиняти усі необхідні дії для продажу предмету іпотеки і положення ст. 38 Закону України «Про іпотеку» дозволяють банку отримувати всі документи, які необхідні для такого продажу. Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 05 травня 2017 року у задоволенні позову відмовлено. Не погоджуючись з рішенням суду, публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що відмовляючи у позові, суд не врахував наявність рішення, яким Банку надано право на продаж іпотечного майна, та не застосував до спірних правовідносин статтю 38 Закону України «Про іпотеку», яка підлягає застосуванню. Відсутність доказів щодо звернення банку до іпотекодавця для отримання відповідного документу не є підставою для відмови нотаріуса для видачі дублікату документів, оскільки ст. 49 Закону України «Про нотаріат» містить вичерпний перелік підстав відмови у вчиненні нотаріальної дії. Особи, які беруть участь у справі, у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності (ас. 149, 151, 151зв., 152, 184, 186-188, 199-200, 202 т. 2). Відповідно до вимог частини другої статті 305 ЦПК України неявка сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Згідно з пунктом 4 частини першої статті 309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. У справі, яка переглядається, суд установив, що заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - № 54 загальною площею 48,6 кв. метрів, жилою площею 25,6 кв. метрів, яка розташована у будинку 27 по вулиці Громова у місті Костянтинівка Донецької області та належить [PERSON], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку» (ас. 6-7 т. 1). З метою продажу вказаного майна ПриватБанк звернувся до приватного нотаріуса Костянтинівського міського нотаріального округу [PERSON] із заявою про видачу дубліката договору дарування ? частин квартири, посвідченого 02 серпня 2007 року цим же нотаріусом за реєстровим № 2161. Приватний нотаріус [PERSON] постановою від 2 листопада 2016 року відмовив у вчиненні нотаріальної дії, посилаючись на положення ст. ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат», зазначивши, що ПриватБанк не надав відомостей про те, що оригінал правовстановлюючого документа втрачений чи зіпсований; не є стороною договору дарування від 02 серпня 2007 року; рішенням суду не зобовязано нотаріуса відати дублікат документа ( ас. 8 т. 1). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходив з того, що позивач не надав доказів щодо звернення до іпотекодавця за отриманням правовстановлюючого документу. Однак погодитись з таким висновком суду не можна з наступних підстав. Відповідно до вимог статті 38 Закону України «Про іпотеку» дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця. Установлено, що заочним рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 18 травня 2009 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернуто стягнення на предмет іпотеки - № 54 загальною площею 48,6 кв. метрів, жилою площею 25,6 кв. метрів, яка розташована у будинку 27 по вулиці Громова у місті Костянтинівка Донецької області та належить [PERSON], шляхом продажу вказаного предмету іпотеки із застосуванням процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону України «Про іпотеку». Тобто, ПриватБанку надано право укладати від імені позивача договір купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою - покупцем, отримувати витяг з Державного реєстру прав власності, а також надані усі повноваження, необхідні для здійснення продажу. Відтак, відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції необґрунтовано виходив з того, що відмова приватного нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії видачі дублікату правовстановлюючого документа не порушує права позивача. Згідно з ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Судом установлено, що наявне рішення суду, що набрало законної сили, яким звернуто стягнення на предмет іпотеки на користь банка. Отже, ПриватБанку надано усі права, необхідні для продажу спірного нерухомого майна, а саме укладення від свого імені договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, отримання витягу з державного реєстру прав власності, отримання дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування; також надано банку всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу предмета іпотеки. Відповідно до ст. 53 Закону України «Про нотаріат» у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом чи посадовою особою органу місцевого самоврядування, за письмовою заявою осіб, перелічених у першому реченні ч. 5 ст. 8 цього Закону, видається дублікат втраченого документа. Довідки про вчинені нотаріальні дії та копії документів, що зберігаються у нотаріуса, видаються нотаріусом виключно фізичним та юридичним особам, за дорученням яких або щодо яких вчинялися нотаріальні дії (ч. 5 ст. 8 Закону України «Про нотаріат»). У ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, а, отже, і право на отримання правовстановлюючих документів. Аналіз змісту норм ст. ст. 8, 53 Закону України «Про нотаріат» вказує про те, що дублікат нотаріально посвідченого документу видається лише особам, які були стороною правочину, а ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що у іпотекодержателя наявне право продажу предмету іпотеки з отриманням всіх необхідних документів для цього. При вирішенні питання застосування цих норм слід виходити з пункту 2 розділу VI «Прикінцеві положення» Закону України «Про іпотеку», в якому вказано про те, що законодавчі та інші нормативно-правові акти, прийняті до набрання чинності цим Законом, застосовуються у частині, що не суперечить цьому Закону. Закон України «Про іпотеку» від 5 червня 2003 року № 898-IV набрав чинності 1 січня 2004 року, а Закон України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року № 3425-ХІІ набрав чинності 1 січня 1994 року. За таких обставин суд першої інстанції не урахувавши, що Закон України «Про іпотеку» у даних правовідносинах є спеціальним, який прийнято пізніше, дійшов безпідставного висновку про те, що банк не має права на отримання дублікатів правовстановлюючих документів у нотаріуса у відповідності із ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Наведені в апеляційній скарзі доводи та зміст оскаржуваного судового рішення дають підстави для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, тому колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, рішення скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати у розмірі 3138 грн, які складаються з судового збору за подання позову 1378 грн та судового збору за подання апеляційної скарги 1760 грн.

Outcome: approved