Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-18 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 08 грудня 2001 року перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від якого мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] та від спільного проживання неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], однак сімейне життя з відповідачем перестало складатися через сварки на побутовому ґрунті, різні погляди на подружнє життя і виховання дітей, у звязку з чим спільне господарство, шлюбні відносини та спільне проживання припинені 05 березня 2015 року. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем, як подружжя, примирення і збереження шлюбу неможливе, а тому просила шлюб розірвати. Будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи позивач в судове засідання не зявилася, уповноваживши представника [PERSON], який 19 серпня 2015 року подав через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позові підстав, зазначивши, що шлюбні відносини, ведення спільного господарства і спільне проживання позивача з відповідачем припинені з 05 березня 2015 року . Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій через канцелярію суду заяві позов визнав та просив суд розглядати справу у його відсутності, вказавши, що шлюбні відносини і спільне господарство припинені з 05 березня 2015 року. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, враховуючи принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК України, вважає за необхідне ухвалити рішення про задоволення позову, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України\~ дружина\~ та\~ чоловік\~ зобов'язані\~ спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими\~ членами\~ сім'ї\~ на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин,\~примушування до їх збереження,\~в тому числі примушування до статевого\~зв'язку за\~допомогою фізичного\~або психічного насильства,\~є порушенням права\~дружини,\~чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08 грудня 2001 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації актів громадянського стану Кіровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №482, що підтверджується свідоцтвом про одруження, залученим до матеріалів справи в копії (а.с. 9). Сторони є батьками дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.10, 11). Сімейне життя не склалося з причин різниці поглядів на подружнє життя та виховання дітей, сварки на побутовому ґрунті, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного та сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть і проживають окремо з 05 березня 2015 року. Спір з приводу поділу сумісного майна подружжя відсутній, як і вирішено за спільною згодою питання проживання неповнолітнього та малолітнього синів [PERSON] та [PERSON] з матірю (позивачем). Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх обєктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя двох дітей неповнолітнього і малолітнього віку, враховує також їх інтереси та зазначає про те, що задля охорони їх інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу та, відтак, можливість прийняти визнання позову відповідачем. Судові витрати у відповідності зі вимогами ст. 88 ЦПК України належить покласти на відповідача.

Outcome: approved