Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У\~серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. У своїй заяві позивач вказав, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 19 грудня 2009 року він є власником будинку № 7 по вул.Садова в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області, де разом з ним зареєстрований, але з 2015 року не проживає, його син [PERSON]. Як власнику будинку,\~йому належить право володіти, користуватися і розпоряджатися нерухомістю, однак, факт реєстрації відповідача у останньому цьому заважає. Прохав\~визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом та зобовязати Краснокутську селищну раду зняти його з реєстрації у спірному житлі. У січні 2019 року позивач уточнив позов, просив вимогу щодо зобовязання Краснокутської селищної ради зняти з реєстрації відповідача залишити без розгляду. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у відкрите судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час і місце слухання справи був повідомлений належним чином та у встановлений законом строк і порядок, про що свідчить оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи до суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. У відповідності до ст.ст. 280, 223 ч. 4 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про слухання справи повідомлений належним чином, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 19 грудня 2009 року [PERSON] є власником будинку № 7 по вул.Садова в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області. Згідно довідки виконавчого комітету Краснокутської селищної ради № 1220 від 07.08.2018 року, у будинку № 7 по вул.Садова в смт.Краснокутськ Краснокутського району Харківської області, зареєстрований [PERSON]. Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 16.11.2018 року, складеного комісією в складі депутата Краснокутської селищної ради [PERSON], гр. [PERSON] та [PERSON], [PERSON] зареєстрований, але з 2015 року у вищевказаному будинку не проживає. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як зазначає ст.405 ч.2 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік ,якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Слід також зазначити, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», «Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть». Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Згідно з ч. 3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини,\~ які мають значення по справі\~і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що дійсно відповідач за вищевказаною адресою зареєстрований, але не проживає\~на протязі тривалого часу, що створює перешкоди для позивача володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Тому суд вважає, що позов [PERSON] законний, обґрунтований та підлягає\~задоволенню.\~\~\~

Outcome: approved