Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-23 00:00:00

У серпні 2014 року уповноважена особа Фонду гарантування владів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ КБ «Інтербанк» звернулась до суду з позовом, в якому зазначила, що 23.01.2014 р. між ПАТ КБ «Інтербанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №1/14, за яким банк надав [PERSON] кредит у сумі 1 400 000 грн. строком на 11 місяців зі сплатою 20% річних за користування грошовими коштами. Пунктом 2.1. договору було передбачено, що виконання позичальником зобов'язань за цим договором забезпечується договором застави транспортних засобів, який має бути укладений не пізніше 22.02.2014 р. Але договір застави укладений не був і [PERSON] в установлений строк не передав банку документи, що підтверджують цільове використання кредиту. На момент настання обов'язку передати банку в заставу транспортні засоби [PERSON] був працівником банку, зокрема радником Голови Правління. Посилаючись на зазначені вище підставі, що кредитний договір був укладений з наданням певних пільг відповідачу не передбачених законодавством України та внутрішніми документами банку, позивач просив встановити нікчемність кредитного договору №1/14 від 23.01.2014 р., укладеного між банком і [PERSON], застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину, стягнути з [PERSON] на користь банку 1 400 000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні представник банку позов підтримав. Відповідач належним чином сповіщений про час та місце розгляду справи, що підтверджено поштовими повідомленнями, в судове засідання повторно не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою на шостою стаття 203 цього Кодексу. Недійсним є правович, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Пленум Верховного Суду України в п. 4 і 5 постанови від 06.11.2009 р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 14 постанови від 30.03.2012 р. №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішення спорів, що виникають з кредитних правовідносин» роз'яснив, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048- 1052, 1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний), або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити, виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Судом встановлено, що 23.01.2014 р. між ПАТ КБ «Інтербанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір №1/14, за яким банк надав відповідачу кредит на купівлю транспортних засобів у сумі 1 400 000 грн. на 11 місяців з погашенням не пізніше 22.12.2014 р. із сплатою за користування кредитом 20% річних. Виконання зобов'язань за кредитним договором забезпечувалось договором застави транспортних засобів, який мав бути укладений не пізніше 22.02.2014 р. (а.с. 9-12) Рішенням виконачої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 23.07.2014 р. почато процеруду ліквідації ПАТ КБ «Інтербанк» та призначено уповноважені особу Фонду на ліквідацію банку. (а.с. 6) Ніяких доказів того, що укладений між банком та [PERSON] кредитний договір є нікчемним правочином, тобто його недійсність прямо встановлена законом, позивач суду не надав. Пунктом 8 ч. 3 статті 38 Закону України від 23.02.2012 р. «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з підстав, якщо банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України. Кредитний договір був укладений 23.01.2014 р., а прийнятий [PERSON] на постійну роботу на посаду радника Голови Правління ПАТ КБ «Інтербанк» 18.02.2014 р., тобто після укладення кредитного договору, у зв'язку з цим безпідставними вважає суд посилання позивача, що кредитний договір був укладений з пов'язаною особою банку з наданням цій особі не передбачених законодавством та внутрішніми документами банку пільг. (а.с. 9,19) Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів того, що укладений між банком та [PERSON] кредитний договір не відповідає вимогам законодавства України. Та обставина, що [PERSON] не виконав зобов'язання щодо укладення з банком договору застави та передачі банку в заставу транспортних засобів в забезпечення виконання умов кредитного договору, не може бути підставою для визнання цього договору нікчемним, а згідно до ст. 651 ЦК України може бути лише підставою для розірвання договору. На підставі наведеного суд приходить до висновку, що позовну вимоги банку безпідставні та необгрунтованні, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed