Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області про визнання незаконним включення квартири до числа службових, визнання безпідставною відмову в приватизації та зобов'язання щодо передачі квартири у власність. В обґрунтування своїх вимог вказувала, що вона є наймачем житлової квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі позивач проживає разом із своєю сім'єю. 15 вересня 2014 року [PERSON] звернулася до відповідача з питанням приватизації спірної квартири, однак, рішенням виконавчого комітету Клубівської сільської ради від 17 жовтня 2014 року № 43 їй відмовлено в наданні дозволу на приватизацію житла з тих підстав, що вказана квартира включена до числа службових. Посилаючись на ту обставину, що згідно законодавства включення жилих приміщень до числа службових не віднесено до компетенції виконавчих комітетів сільських рад, [PERSON] згідно уточнених позовних вимог просила суд визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 27 січня 2005 року № 2 «Про внесення до переліку службових приміщень будівлю 5-ти квартирного житлового будинку», визнати безпідставним рішення відповідача від 17 жовтня 2014 року № 43 щодо відмови в наданні дозволу на приватизацію позивачем спірної квартири та зобов'язати орган приватизації Клубівської сільської ради в особі виконавчого комітету Клубівської сільської ради передати їй у приватну власність в порядку приватизації державного житлового фонду житлову квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представники відповідача Дацишина М. В. та Остапчук Л. С. проти задоволення позову заперечили, посилаючись на безпідставність позовних вимог [PERSON] Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом об'єктивно встановлено, що позивач з 2005 року мешкає разом із своєю сім'єю у квартирі [ADDRESS] (а.с. 8). 15 вересня 2014 року вона звернулася з заявою до відповідача Клубівської сільської ради з питанням приватизації зазначеного житлового приміщення (а.с. 16). Рішенням виконавчого комітету Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 17 жовтня 2014 року № 43 відмовлено [PERSON] в наданні дозволу на приватизацію спірного житла (а.с. 14). Відповідно до ст. 118 Житлового кодексу України, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно з пунктом 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37, жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів за клопотанням адміністрації підприємства, установи, організації. В тих випадках, коли підприємство, установа, організація розташована на території одного населеного пункту (району в місті), а жиле приміщення на території іншого, рішення про його включення до числа службових приймається виконавчим комітетом Ради народних депутатів за місцем знаходження приміщення. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. (ч. 2 ст. 121 ЖК України). На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення( ч. 1 ст. 122 ЖК України). Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] з 05 липня 2004 року по 18 листопада 2009 року працювала в лінійній лікарні с. Клубівка на посаді директора - головного лікаря, що підтверджується довідкою лінійної лікарні с. Клубівка від 23 червня 2014 року № 310 (а.с. 41). Рішенням шістнадцятої позачергової сесії Ізяславської районної ради від 22 грудня 2004 року № 12 надано згоду адміністрації Ізяславської центральної районної лікарні на передачу приміщення Клубівської лікарської амбулаторії на баланс Клубівської сільської ради (а.с. 82). У відповідності до рішення вісімнадцятої сесії Клубівської сільської ради двадцять четвертого скликання від 24 грудня 2004 року № 3 приміщення лікарської амбулаторії прийнято на баланс Клубівської сільської ради (а.с. 81). Надалі, рішенням виконавчого комітету Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 27 січня 2005 року № 2 «Про внесення до переліку службових приміщень будівлю 5-ти квартирного житлового будинку» включено двоповерхових п'ятиквартирний житловий будинок, в який входять дві двокімнатні та три однокімнатні житлові квартири, що знаходяться в [ADDRESS], до переліку службового житлового приміщення (а.с. 9). 03 лютого 2005 року рішенням дев'ятнадцятої сесії Клубівської сільської ради двадцять четвертого скликання № 8 виділено три службові квартири лінійній лікарні Південно-західної залізниці для розприділення спеціалістам (а.с. 10). Згідно з рішенням виконавчого комітету Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 24 лютого 2005 року № 8 затверджено наказ головного лікаря лінійної лікарні Південно-західної залізниці і видано ордери на житлове приміщення, що в [ADDRESS], трьом лікарям лінійної лікарні, зокрема, [PERSON] (а.с. 11). Згідно з положеннями ст.ст. 3, 4, 11 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З аналізу вищевказаних норм матеріального та процесуального права вбачається, що особа має право звернутися до суду за захистом саме своїх прав. Право на позов має особа, права, свободи або інтереси якої порушені. Іншими словами, особа не має права звернутися до суду у разі, якщо права, за захистом яких вона звернулася, їй не належать. Така особа є неналежним позивачем і у позові їй слід відмовити. Рішення виконавчого комітету Клубівської сільської ради Ізяславського району Хмельницької області від 27 січня 2005 року № 2 «Про внесення до переліку службових приміщень будівлю 5-ти квартирного житлового будинку» не порушувало прав та інтересів позивача, оскільки з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] вселилася у житлову квартиру [ADDRESS], після його винесення, а тому спірне рішення про включення вказаного будинку до переліку службового житлового приміщення прав позивача порушувати не може. Крім того, [PERSON] при вселенні у спірну житлову квартиру було відомо, що вона має статус службової, оскільки саме вона, перебуваючи на посаді директора - головного лікаря лінійної лікарні с. Клубівка, 02 лютого 2005 року зверталася до Клубівського сільського голови із зверненням про виділення спеціалістам лікарні трьох службових квартир в вказаному житловому будинку, та 18 лютого того ж року виносила розпорядження про надання службової житлової площі у цьому будинку для спеціалістів лікарні (а.с. 40). Також допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], жителі [ADDRESS], підтвердили ту обставину, що позивачу було відомо, що спірна житлова квартира віднесена до числа службової. Відтак, позов [PERSON] у цій частині вимог до задоволення не підлягає. Стосовно решти позовних вимог суд зазначає наступне. За змістом ст. 4 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Згідно з ст. 5 Житлового кодексу Української РСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Частина 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» визначає державний житловий фонд як житловий фонд місцевих рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» не підлягають приватизації, зокрема, квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових. Оскільки спірна квартира має статус службової та не підлягає приватизації у відповідності до вимог ч. 2 ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідач правомірно відмовив у наданні дозволу на її приватизацію, а тому законні підстави для задоволення позову в частині зобов'язання органу приватизації Клубівської сільської ради в особі виконавчого комітету Клубівської сільської ради передати спірне житло позивачу у приватну власність в порядку приватизації державного житлового фонду відсутні. Слід також вказати, що захист порушених прав та інтересів особи можливий кількома способами. Відповідно до ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, суд не може захищати порушені права та інтереси у спосіб, якій не передбачений ні законом, ні договором. Це важливо, насамперед, для позивача, який повинен подбати про обрання саме такого способу захисту своїх прав, який ґрунтується на законі або договорі. Чинним законодавством не передбаченого такого способу захисту порушених прав та інтересів, як визнання безпідставним рішення органу місцевого самоврядування, а тому і в цій частині вимог позов [PERSON] слід залишити без задоволення. У відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України, у разі відмови в позові понесені позивачем судові витрати відповідачем не відшкодовуються. На підставі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5, 118, 121, 122 ЖК Української РСР, ст.ст. 1, 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», п. 3 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 04 лютого 1988 року № 37,

Outcome: dismissed