Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-31 00:00:00

У провадженні Шевченківського районного суду м.Чернівці перебуває цивільна справа за заявою [PERSON] , заінтересована особа: Орган опіки та піклування Чернівецької міської ради про визнання фізичної особи недієздатною. У своїй заяві [PERSON] вказує на те, що є сестрою [PERSON] . Брат захворів у період проходження військової служби, а саме під час навчання у військовому училищі. Їх батьки померли. Мати [PERSON] померла [INFO] . До своєї смерті мати доглядала за братом, готувала йому їжу, прибирала, прала одяг. Після смерті матері брат не впускає її до квартири та натомість водить туди сторонніх осіб. Він нераціонально використовує власну пенсію, у зв`язку з чим вона змушена була погашати його борги. Відповідно до висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №689 від 16 липня 2019 року, [PERSON] , [INFO] , є інвалідом ІІ групи внаслідок психічного розладу, встановленого 12.01.1993 року безтерміново. З часом хвороба прогресує, стан здоров`я брата погіршується, внаслідок чого він не здатний повністю самостійно себе обслуговувати. Вважає, що внаслідок свого захворювання брат не може сам піклуватися про себе та своєю поведінкою може нашкодити своєму життю та здоров`ю, а тому потребує опіки. Просить визнати [PERSON] недієздатним. Ухвалою суду від 08.12.2020 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану [PERSON] 18.03.2021 року до суду надійшло повідомлення Чернівецької бласної психіатричної лікарні про неможливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що на неодноразові виклики для проведення амбулаторної судової психіатричної експертизи підекспертний не з`явився, а також не впустив експерта до помешкання. Відповідно положень частини 2 ст. 298 ЦПК України, у виняткових випадках, коли особа, щодо якої відкрито провадження у справі про обмеження її у цивільній дієздатності чи визнання її недієздатною, явно ухиляється від проходження експертизи, суд у судовому засіданні за участю лікаря-психіатра може постановити ухвалу про примусове направлення фізичної особи на судово-психіатричну експертизу. Ухвалою суду від 01.04.2021 року визнано відсутніми підстави для примусового направлення [PERSON] , [INFO] на судово-психіатричну експертизу по справі було призначено судово-психіатричну експертизу. У судовому засіданні заявниця подану заяву підтримала та підтвердила, викладені у ній обставини. Просила заяву задовольнити. Представник заінтересованої особи - відділу органу опіки та піклування Виконавчого комітету Чернівецької міської ради у судове засідання не з`явилась. Суд, заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, вважає, що заява підлягає задоволенню, так як обставини викладені в ній підтверджуються. Так, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , проживає за адресою [ADDRESS] (а.с.5). У вказаній квартирі також проживає [PERSON] . Квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] по 20/100 часток та [PERSON] - 40/100 часток (а.с.9). Заявниця [PERSON] є сестрою [PERSON] , [INFO] , зазначена обставина підтверджується копією її свідоцтва про народження та копією свідоцтва про одруження. (а.с.6). Відповідно до довідки серії ВТЕ-9 №038093 [PERSON] встановлено другу групу інвалідності у зв`язку з захворюванням одержаним під час проходження військової служби. Дата освідування 11.12-12.01.1993 року. Інвалідність встановлена до 01.11.1993 року (а.с.12). Згідно висновку лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І та ІІ групи внаслідок психічного розладу №689, [PERSON] , 1966 року народження, інвалід ІІ групи за рівнем обмеження життєдіяльності: обмеження самообслуговування, обмеження здатності до орієнтації, обмеження здатності контролювати свою поведінку. Хворий [PERSON] потребує постійного стороннього догляду. Висновок дійсний до 16.01.2020 року (а.с.13). Статтею 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. У відповідних положеннях підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції зазначено, що кожен має право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім таких випадків і відповідно до процедури, встановленої законом: ...(e) законне затримання … психічнохворих .... Згідно із статтею 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України. Статтею 30 ЦК України визначено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється цим Кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно норми частин 1, 2 ст. 39 ЦК України, фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Порядок визнання фізичної особи недієздатною встановлюється Цивільним процесуальним кодексом України. Над недієздатною фізичною особою встановлюється опіка. Опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки (ст. ст. 41 ч.1, 55 ЦК України). Відповідно ст. 58 ЦК України опіка встановлюється над фізичними особами, які визнанні недієздатними. Згідно частини 1 ст. 300 ЦПК України, суд, ухвалюючи рішення про обмеження цивільної дієздатності фізичної особи (у тому числі обмеження або позбавлення права неповнолітньої особи самостійно розпоряджатися своїми доходами) чи визнання фізичної особи недієздатною, встановлює над нею відповідно піклування або опіку і за поданням органу опіки та піклування призначає їй піклувальника чи опікуна. В обґрунтування заявлених вимог заявник посилається на те, що [PERSON] не може сам піклуватися про себе та своєю поведінкою може нашкодити своєму життю та здоров`ю, нераціонально використовує власну пенсію, уникає проходження огляду лікаря-психіатра та проходження психіатричної експертизи. Ухвалою суду від 08.12.2020 року по справі було призначено судово-психіатричну експертизу для визначення психічного стану [PERSON] 18.03.2021 року до суду надійшло повідомлення Чернівецької обласної психіатричної лікарні про неможливість проведення експертизи у зв`язку з тим, що на неодноразові виклики для проведення амбулаторної судової психіатричної експертизи підекспертний не з`явився, а також не впустив експерта до помешкання. Суд враховує норму статті 109 ЦПК України, відповідно якої у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. Разом з тим, за правилами частин 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Визначення понять психічного розладу та тяжкого психічного розладу наведено у Законі України «Про психіатричну допомогу», відповідно до якого психічними розладами є розлади психічної діяльності, визнані такими згідно з чинною в Україні Міжнародною статистичною класифікацією хвороб, травм і причин смерті, а під тяжким психічним розладом розуміють розлад психічної діяльності (затьмарення свідомості, порушення сприйняття, мислення, волі, емоцій, інтелекту чи пам`яті), який позбавляє особу здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан і поведінку. Аналіз наведених положень цивільного закону дає підстави для висновку, що недієздатність особи - це втрата можливості користуватися своїми громадянськими правами внаслідок глибоких порушень психіки. Отже, суд може визнати фізичну особу недієздатною при наявності даних про те, що певний стан її психіки, який проявляється у хронічному, стійкому, тяжкому психічному розладі, позбавляє таку особу здатності усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Такі дані про психічний розлад фізичної особи та вплив цього розладу на здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними повинні бути достатніми і переконливими, в інакшому випадку будуть порушені права та законні інтереси такої особи. Відповідно до Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах; права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними; конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані; кожен має право на повагу до його гідності; кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність; права і свободи людини і громадянина захищаються судом (стаття 21, частина друга статті 22, частина перша статті 28, частина перша статті 29, частини перша, друга статті 55 Конституції України). Обмеження щодо реалізації конституційних прав і свобод не можуть бути свавільними та несправедливими, вони мають встановлюватися виключно Конституцією і законами України, переслідувати легітимну мету, бути обумовленими суспільною необхідністю досягнення цієї мети, пропорційними та обґрунтованими, у разі обмеження конституційного права або свободи законодавець зобов`язаний запровадити таке правове регулювання, яке дасть можливість оптимально досягти легітимної мети з мінімальним втручанням у реалізацію цього права або свободи і не порушувати сутнісний зміст такого права. Відповідно до частини першої статті 296 ЦПК України заяву про визнання фізичної особи недієздатною може бути подано членами її сім`ї, близькими родичами, незалежно від їх спільного проживання, органом опіки та піклування, закладом з надання психіатричної допомоги. Частиною третьою статті 297 ЦПК України передбачено, що у заяві про визнання фізичної особи недієздатною мають бути викладені обставини, що свідчать про хронічний, стійкий психічний розлад, внаслідок чого особа не здатна усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини особа не може вважатися «психічно хворою» та бути позбавлена волі, якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, об`єктивна медична експертиза повинна достовірно встановити, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад має бути таким, що обумовлює примусове тримання особи у психіатричній лікарні; по-третє, необхідність продовжуваного тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (пункт 96 рішення у справі «Заїченко проти України (№2) від 26 лютого 2015 року (заява № 45797/09)). Суд також враховує роз`яснення наведені у п.3 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про судову практику у справах про визнання громадянина обмежено дієздатним чи недієздатним» від 28.03.1972 року, згідно яких даними про психічну хворобу можуть бути довідки про стан здоров`я, виписка з історії хвороби й інші документи, видані лікувально-профілактичними закладами. Діагноз психічного розладу не може базуватися на незгоді особи з існуючими в суспільстві політичними, моральними, правовими, релігійними, культурними цінностями або на будь-яких інших підставах, безпосередньо не пов`язаних із станом її психічного здоров`я(ч.1 ст.1 Закону України «Про психіатричну допомогу»). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Розглядаючи аргументи заявника, судом було встановлено, що [PERSON] на обліку в Чернівецькій обласній психіатричній лікарні не перебуває, будь-яких відомостей щодо наявності в останнього хронічного, стійкого, тяжкого психічного розладу матеріали справи не містять. При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що висновок лікарської комісії медичного закладу щодо необхідності постійного стороннього догляду за інвалідом І чи ІІ групи внаслідок психічного розладу №689, на який посилається заявниця в якості підстави звернення до суду з заявою, втратив чинність 17.01.2020 року, а отже не може прийматись до уваги в якості доказу на підтвердження психічного стану здоров`я [PERSON] . Щодо доводів [PERSON] про нераціональне використання [PERSON] власної пенсії, одержання кредитів та не впускання її до квартири суд вважає, що вказані обставини не можуть свідчити про наявність психічного захворювання у [PERSON] , у зв`язку з чим він не може розуміти значення своїх дій і керувати ними, а свідчать про наявність суперечок, неприязні та конфліктних відносин між сторонами у справі. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що подана заява необґрунтована та задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed