Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (далі «Позивач») звернулась до суду з позовом до [PERSON] (далі «Відповідач») про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон, посилаючись на наступні обставини. Вона з Відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 1997 року, який було розірвано. Сторони мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Дитина мешкає разом із матірю, знаходиться на її утриманні. При цьому Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною, участі в утриманні та вихованні не приймає, між сторонами склалися неприязні відносини, місце знаходження Відповідача їй невідомо, а тому вона не має можливості отримати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон для відпочинку. Уточнивши позовні вимоги, Позивач просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд її сина [PERSON] за межі України без згоди та супроводу батька до країн: з 01 листопада 2018 року по 31 грудня 2018 року до країн: Угорщина, Республіка Австрія, Французька Республіка, Чеська Республіка, Федеративна Республіка Німеччина; з 01 грудня 2018 року по 31 січня 2019 року до Арабської Республіки Єгипет. В судове засідання Позивач не зявилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Надала заяву про розгляд справи без її участі. Просила позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. В судове засідання Відповідач не зявився, про дату, час та місце розгляду справи вважається повідомленим належним чином в порядку ч.11 ст.128 ЦПК України, про причини неявки не повідомив, будь-яких заяв або клопотань на адресу суду від нього не надходило (а.с. 32). Представник третьої особи - Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, на адресу суду надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи,\~ заявлені вимоги підтримав у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечував (а.с. 34). В звязку з тим, що сторони не зявилися в судове засідання, згідно із ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Згідно з вимогами ст.280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки Відповідач не повідомив суд про причини своєї неявки в судове засідання та не надав суду відзиву, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши докази у справі в їх сукупності, прийшов до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. Так, судом встановлено, що сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.02.1997 року, який було розірвано 22.02.2013 року (а.с.31). 21 березня 2007 року у сторін народився син [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії І ОК №058916, де у графі батько зазначено «Марчук Віталій Миколайович», у графі матір «Марчук Яна Сергіївна» (а.с. 11). Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 11.02.2015 року, [PERSON] визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №1 будинку №74 по вулиці Приміській в місті Біла Церква, Київської області (а.с. 12). Згідно довідки Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління Державної міграційної служби України в Київській області [PERSON]\~ знятий з реєстрації\~ з 07.04.2015 року за рішенням суду, місце його реєстрації не відомо (а.с.19). Із матеріалів справи убачається, що Позивач має намір поїхати на відпочинок з дитиною за кордон, однак, відсутність згоди батька унеможливлює здійснити таку поїздку. Крім того, Позивач зазначила, що Відповідач свідомо не надає такої згоди на виїзд дитини за кордон. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. У той же час, в рішенні у справі «Буланов і Купчик проти України» від 09.12.2010 року Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обовязків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке, відповідно до практики Суду, включає не тільки право ініціювати провадження, а й право отримати «вирішення» спору судом. Така сама правова позиція викладена Європейським судом з прав людини й в рішенні у справі «Чуйкіна проти України» від 13.01.2011 року та інших рішення Суду. Крім того, відповідно до ст. 9 Конвенції «Про права дитини», прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року - держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. А статтею 3 даної Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Відповідно до ч.1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Згідно із ст.ст. 141, 153, ч.3 ст. 157 СК України мати і батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Мати, батько та дитина\~ мають право на\~ безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 3 ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України тільки за згодою батьків або в їх супроводі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Частиною 4 статті 4 даного Закону передбачено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи обставини справи та надані Позивачем докази, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, оскільки виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, відповідає інтересам дитини, за своєю метою має сприяти її розвитку та оздоровленню. Такі вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно\~ ст.5 Закону України\~ «Про судовий збір», позивач звільнена від сплати судового збору. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір необхідно стягнути з відповідача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved