Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-05 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила визнати частково недійсним договір факторингу № 1 від 12.12.2011 року, укладений між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кей-Колект» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11357790000 від 10.06.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON], а також частково недійсним Договір про відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011, укладеним між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кей-Колект», в частині відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 17.06.2008 року, укладеним між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. та зареєстрованим у реєстрі за №274. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначає про те, що 10.06.2008 р. між нею та АКІБ «УкрСибБанк» укладено кредитний договір № 11357790000, відповідно до умов якого вона отримала 60 900 швейцарських франків на споживчі цілі. В забезпечення даного кредитного договору 17.06.2008 р. був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира [ADDRESS]. Вказувала, що 12.12.2011 р. між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладено договір факторингу №1, за умовами якого АКІБ «УкрСибБанк» переуступило ТОВ «Кей-Колект» права на Кредитний портфель, який включає в себе кредитні договори, у тому числі за кредитним договором № 11357790000 від 10.06.2008 року, укладеним із [PERSON] Посилалась на те, що пунктом 3.1 вказаного договору ТОВ «Кей-Колект» одержує право вимагати від Боржників і Гарантів виконання всіх зобов'язань за первинними договорами і Договорами забезпечення. Позивач зазначає, що передача прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки порушує її права як споживача банківських послуг, оскільки у ТОВ «Кей-Колект» відсутня відповідна ліцензія, а сам кредит є споживчим, а відтак право вимоги за ним не могло бути переуступлене взагалі. Вказує, що про порушення своїх прав дізналася незадовго до звернення до суду, оскільки лише нещодавно їй стало відомо про існування договору факторингу від 12.12.2011, згідно з додатком до якого № 1 під № 3089 передані вимоги за кредитним договором №11357790000. Посилалась на те, що на момент укладення договору про відступлення права вимоги від 12.12.2011 існували обмеження щодо укладення договору факторингу, встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, затвердженого розпорядженням Держфінпослуг №231 від 03.04.2009, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договором факторингу до боржників - фізичних осіб. Також вказувала, що відповідно до підпункту «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, за договором факторингу могли бути відступлені права грошової вимоги, які випливають з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями. Посилаючись на зазначені правові норми, позивач вважає, що укладений 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кей-Колект» Договір факторингу №1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. та зареєстрований у реєстрі за №274, не можна вважати законним, а тому звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати частково недійсним договір Факторингу №1 від 12.12.2011 в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором та Договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки. В судове засідання позивач не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала повному обсязі (а.с. 74). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку. Представник третьої особи ПАТ «УкрСиббанк» у судовому засіданні просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність. Заслухавши пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з наступним. В судовому засіданні встановлено, що 10.06.2008р. між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір споживчого кредитування № 11357790000, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у розмірі 60900 швейцарських франків (а.с. 30-36). В забезпечення даного кредитного договору 17.06.2008 р. був укладений договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку була передана квартира № 82 в будинку 3 по пров.Інститутській в м.Біла Церква (а.с.23-25). 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «Кей-Колект» були укладені -Договір факторингу №1 та Договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки від 12.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. та зареєстрований у реєстрі за №274 (а.с.10-22). У відповідності до п.3.1 цього Договору факторингу №1 права Вимоги переходять від Клієнта до Фактора у дату відступлення, після чого Фактор одержує право вимагати від Боржників і Гарантів виконання усіх зобов'язань за первинними договорам і договорами забезпечення. Як вбачається з додатку до цього Договору кредитний договір з позивачем входить до Кредитного портфелю, що був проданий (а.с. 22). Таким чином, з 12.12.2011 всі права за договором кредиту перейшли до ТОВ «Кей-Колект». Відповідачу була відступлена заборгованість за кредитом у розмірі 55145,50 дол. США та за відсотками - 181,12 дол. США. Позивач вважає відступлення права вимоги таким, що відбулося з порушенням вимог закону, у зв'язку з чим звернулася до суду з даним позовом. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. За правилами ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписом ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну, або припинення цивільних прав та обов'язків. Оскаржуваний договір відповідає вимогам встановленим ч. 5 ст. 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», ст. 512 ЦК України, ст. 514 ЦК України, ст. 1077 ЦК України, ч.1 ст. 1079 ЦК України. Зазначені норми законодавства та інші положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників. Таким чином, безпідставними є заявлені позовні вимоги про визнання Договору купівлі-продажу кредитного портфелю від 12.12.2011 року, укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11357790000 від 10.06.2008 року укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON], з підстав недотримання фактором законодавства за договором факторингу про передачу вимоги до боржників - фізичних осіб. Що стосується іншої підстави, наведеної позивачем, як підстави для визнання договорів недійсними, слід зазначити наступне. Відповідно до п.п. «а» пункту 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг (Оттава 28.05.1988 року), постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Однак, ні зазначеною нормою, ні іншими статтями цієї Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг та яка внесена до відповідного реєстру у порядку, встановленому законом. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг. Фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У п. 11 ст. 4 цього Закону встановлено, що до фінансових послуг відноситься послуги факторингу. Ст. 34 «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» зазначено перелік видів діяльності, які потребують ліцензування, до такої діяльності надання факторингу не відноситься. Суду не надано доказів того, що укладений між 12 грудня 2011 року договір між АКІБ «УкрСибБанк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» в частині відступлення прав вимоги за кредитним договором № 11357790000 від 10.06.2008 року, укладеного між АКІБ «УкрСибБанк» та [PERSON], якимось чином порушує права та законні інтереси позивача. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність відмовити в задоволенні позову.

Outcome: dismissed