Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

У серпні 2012 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними зобов'язаннями в сумі 109 380,07 грн. В обґрунтування позову зазначив, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/133609/3167/73, відповідно до якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 12 673 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/133609/3167/73 між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №014/133609/3167/73-1 від 25 липня 2007 року, згідно умов якого поручитель зобов'язувся солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Позичальник зобов'язання не виконує, в зв'язку з чим, станом на 18 червня 2012 року виникла заборгованість за кредитним договором №014/133609/3167/73 від 25 липня 2007 року в розмірі 13 686,59 доларів США, що еквівалентно 109 390,07 грн. З урахуванням викладеного позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів зазначену заборгованість та судові витрати (а.с.2-4). Відповідач за первісним позовом [PERSON] не погодилася із позовом та звернулася до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просила суд визнати кредитний договір №014/133609/3167/73 від 25 липня 2007 року недійсним, посилаючись на порушення Банком при укладенні кредитного договору Закону України «Про захист прав споживачів» (а.с.57-60). Крім того, відповідачі за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просили суд визнати договір поруки №014/133609/3167/73-1 від 25 липня 2007 року укладений між [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» припиненим з підстав передбачених п.4 ст.559 ЦК України (а.с.72-73). В судове засідання представник позивача за первісним позовом надав заяву з проханням слухати справу у його відсутності на задоволенні первісних позовних вимог наполягав, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі за первісним позовом [PERSON], [PERSON] та представник відповідачів [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про слухання справи повідомлені належним чином, про причини не явки суд не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи повідомлення сторін про слухання справи, тривалість перебування справи на розгляді у суді, суд за згодою позивача вважає за можливе розглянути справу в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або в повному обсязі. Згідно зі ст. 554 ЦК України в разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/133609/3167/73, відповідно до якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 12 673 доларів США строком на 72 місяці (а.с.5-7). Банк виконав умови договору та надав відповідачу [PERSON] кошти в розмірі 12 673 доларів США, що еквівалентно 64 000,01 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки № 167/581-17 від 25 липня 2007 року (а.с.10). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/133609/3167/73 між банком та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №014/133609/3167/73-1 від 25 липня 2007 року, згідно умов якого поручитель зобов'язувся солідарно відповідати перед банком за повне та своєчасне виконання зобов'язання відповідачем [PERSON] за вищевказаним кредитним договором. Пунктом 3.1. частини 3 Договору поруки передбачено, що поручитель та боржник відповідають як солідарні боржники. Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Проте, в порушення умов кредитного договору, відповідач за первісним позовом [PERSON] свої зобов'язання не виконує, допустила прострочення повернення кредиту і сплати відсотків за його користування, внаслідок чого за нею станом на 18 червня 2012 року утворилась заборгованість за кредитним договором в розмірі 109 390,07 грн., яка складається з наступного: 7 564,65 доларів США - непогашена сума кредиту; 2 486,96 доларів США - несплачені проценти; 3634,98 доларів США - нарахована пеня за несвоєчасне погашення кредиту та відсотків. Разом з тим, враховуючи суму пені, нарахування її в доларах США, суд вважає за можливе задовольнити первісний позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» частково та стягнути солідарно з відповідачів за первісним позовом [PERSON] та [PERSON] на користь позивача ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором №014/133609/3167/73 від 25 липня 2007 року в розмірі 10 051,61 доларів США, що в еквіваленті складає 80 337,49 грн. та складається з - 7 564,65 доларів США - непогашена сума кредиту; 2 486,96 доларів США - несплачені проценти. В іншій частині позову відмовити. Що стосується зустрічного позову [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним, то суд зазначає наступне. Загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до правових норм, добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Згідно з ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст.627 ЦК України). У статті 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 25 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №014/133609/3167/73, відповідно до якого банк надав відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 12 673 доларів США строком на 72 місяці (а.с.5-7). Судом також встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім того, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник [PERSON] не заявляла додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином, істотними умовами даного договору відповідно до чинного законодавства являються лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Крім того, банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки він виконав належним чином. Що стосується тверджень позивача за зустрічним позовом [PERSON] про незаконне надання їй кредиту в іноземній валюті, суд зазначає таке. Статтею 99 Конституції України встановлено що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Разом з тим, обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Так основним законодавчим актом, регулюючим правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому згідно зі ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» кошти - це гроші у національній або іноземні валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до ст.5 Декрету Кабінету Міністрі України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Відповідно до п.2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, яке затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17 липня 2001 року та зареєстроване у Міністерстві юстиції України 21 серпня 2001 року за №730/5921 за наявності банковської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу НБУ банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. З огляду на зазначене вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.10 своєї постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року №3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Крім того, згідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. ст. 6, 627,628 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як передбачено ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства. Суд зважує також на те, що факт підписання [PERSON] кредитного договору та подальше його виконання свідчить про згоду останньої з його умовами, в тому числі про отримання кредиту в доларах США. Крім того, ніщо не перешкоджало [PERSON] отримати кредит у національній валюті. Суд також не може погодитися з посиланнями позивача за зустрічним позовом [PERSON] на те, що вона не була ознайомлена з умовами кредитування, чим порушено з боку Банку Закон України «Про захист прав споживачів», оскільки в матеріалах справи наявні умови кредитування по програмам «Авто в кредит», «Авто в кредит без власного внеску», з якими [PERSON] ознайомлена, про що свідчить її підпис (а.с.63-64). Доказів на спростування цих обставин, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним. Розглядаючи зустрічний позов [PERSON] та [PERSON] про визнання припиненим договору поруки суд приходить до наступного. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. В кредитному договорі №014/133609/3167/73 укладеного 25 липня 2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є позивач, та відповідачем [PERSON] зазначено, що кредит надається строком на 72 місяці, тобто на шість років і дата остаточного повернення кредиту є не пізніше 25 липня 2013 року. Позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся до суду 06 серпня 2012 року, а відтак строк пред'явлення вимог до поручителя не закінчився і порука не може вважатися припиненою. Вказана правова позиція висловлена Судовими палатами у цивільних і кримінальних справах Верховного Суду України у постанові від 23 травня 2012 року № 6-33цс12. З огляду на викладене, у суду відсутні правові підстави для задоволення зустрічного позову [PERSON] та [PERSON] про визнання припиненим договору поруки. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» за первісним позовом слід стягнути судовий збір в розмірі по 546,90 грн. з кожної, за зустрічними позовами судові витрати слід віднести на рахунок держави, оскільки позивачі звільненні від сплати судового збору згідно Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial