Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-06 00:00:00

у серпні 2012 року позивачка звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства АСТРА БАНК (далі ПАТ АСТРА БАНК) про визнання протиправним звільнення, зобов»язання внести виправлення до трудової книжки, визнання працевлаштування обов»язковим, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2012 року позов задоволено частково. Визнано незаконним звільнення позивачки з посади менеджера організації продаж Львівського регіону управління альтернативних каналів продажу департаменту організації роботи з приватними особами та малим і середнім бізнесом ПАТ АСТРА БАНК. Зобов»язано ПАТ АСТРА БАНК працевлаштувати [PERSON] на зазначену посаду або на іншу посаду відповідно до її фаху. Стягнуто з ПАТ АСТРА БАНК на користь [PERSON] 10615,44 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, 361,63 грн. витрат на проїзд та моральну шкоду в розмірі 18325 грн. В іншій частині відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 20.02.2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2012 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 19.06.2013 року рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м.Києва від 20.02.2013 року скасовано, справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. У серпні 2013 року позивачкою в порядку ст. 31 ЦПК України подано до суду позовну заяву до ПАТ АСТРА БАНК про визнання протиправним звільнення, стягнення середньої заробітної плати за період працевлаштування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 01.08.2011 року вона була прийнята на роботу на посаду менеджера організації продаж Львівського регіону управління альтернативних каналів продажу департаменту організації роботи з приватними особами та малим і середнім бізнесом ПАТ АСТРА БАНК. З нею був укладений строковий трудовий договір на один рік з 01.08.2011 року по 31.07.2012 року та видано наказ про прийняття на роботу №161-к. 31.07.2012 року наказом №168-к від 26.07.2012 року згідно п.2 ст. 36 КЗпП України вона була звільнена відповідачем з займаної посади. Наказ отримала 13.08.2012 року. Вважає, звільнення її за п.2 ст. 36 КЗпП України протиправним, оскільки вона мала на час звільнення дитину віком до 3-х років. Зазначила, що в порушення вимог ст. 184 КЗпП України при звільненні з роботи їй іншу роботу відповідачем не запропоновано і вимогу щодо обов»язкового працевлаштування її, як матері малолітньої дитини, не виконано. Втративши роботу, позивачка та її сім»я, яка складається з чоловіка та малолітнього сина, залишилась без засобів до існування. Крім того, відповідач на її численні прохання, не надавав трудову книжку після звільнення. Просила стягнути середньомісячну заробітну плату за час працевлаштування за період з 31.07.2012 року по 31.10.2012 року 11829,35 грн., яка складається з 181,99 грн. х на кількість днів - 65 робочих дні (три місяці). У зв»язку з протиправним звільненням вона втратила заробітну плату за період з 31.07.2012 року по 22.07.2013 року, а тому просила стягнути з відповідача середньомісячну заробітну плату за час вимушеного прогулу з 01.11.2012 року по 22.07.2013 року , що складає 32394,22 грн. зрозрахунку 181,99 грн. х 178 днів Розрахунок проведений позивачем на підставі розміру щомісячної заробітної плати, встановленої трудовим договором - 3665 грн. За 2 місяці сума за наданою довідкою становить 7461,41 грн. Середньоденна заробітна плата становить 7310 грн : 41 робочий день= 181,99 грн. Крім того, позивачкою зазначено, що протиправне звільнення її з займаної посади без обов»язкового працевлаштування призвело до її моральних страждань, які негативно відобразились на її малолітньому синові та на чоловікові. Зокрема, вона, як мати, яка годувала дитину грудним молоком, через завдані переживання втратила грудне молоко, із-за чого її син почав хворіти, порушився його сон, а відповідно порушився і її сон та її чоловіка, вони змушені постійно приділяти увагу дитині, яка не спить і втратила апетит. Також просила врахувати, що після того, як вона працевлаштувалась до відповідача, її чоловік, який займався підприємницькою діяльністю, змушений був припинити свою діяльність, щоб доглядати за малолітнім сином. Протиправне звільнення призвело до суттєвого погіршення її матеріального стану, сім»я проживала на 130 грн. Ні вона, ні чоловік не були морально готові до того, що її можуть звільнити без працевлаштування. Завдану їй моральну шкоду позивачка оцінює в розмірі 18325 грн. з розріхунку 5 місячних посадових окладів, які просила стягнути на підставі ст. 237-1 КЗпП України та виклала повний розрахунок шкоди відповідно до Методичних рекомендацій «Відшкодування шкоди» згідно листа Міністерства юстиції України від 13.05.2004 року. В судовому засіданні позивачка позов підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Пояснила суду, що укладаючи з відповідачем трудовий договір строком на 1 рік вона сподівалась на його пролонгацію. Після закінчення строку договору вона написала заяву про надання відпустки по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку. Також підтвердила, що не отримувала спочатку трудову книжку у відповідача, оскільки оспорювала законність звільнення і сподівалась на поновлення на роботі. 22.07.2013 року вона працевлаштувалась. Отримала трудову книжку 30.04.2013 року. Просила позов задовольнити, визнати протиправним звільнення її з займаної посади, стягнути з відповідача на її користь середньомісячну заробітну плату за три місяці через її непрацевлаштування в сумі 11829,35 грн., стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 32394,22 грн. та стягнути моральну шкоду в розмірі 18325 грн., стягнути витрати, пов»язані з її приїздом в судові засідання до Оболонського районного суду м. Києва. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Вважаючи звільнення позивачки протиправним і доведеною завдану моральну шкоду, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що дійсно [PERSON] перебувала з АТ АСТРА БАНК в трудових відносинах на підставі строкового трудового договору, термін дії якого закінчився 31.07.2012 рок, у зв»язку з чим позивачка була звільнена на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України. Вважає звільнення не протирічить вимогам ч.3 ст. 184 КЗпП України і відповідач не здійснював дій щодо працевлаштування [PERSON], оскільки позивачка подала заяву про надання їй відпустки по догляду за дитиною з дня, наступного після закінчення строкового трудового договору. На даний час дитині позивачки вже виповнилось 3 роки, а тому позивачка не може керуватися ч.3 ст. 184 КЗпП України. Крім того, пояснив, що при розгляді даної справи позивачці неодноразово пропонувалось представником відповідача отримати трудову книжку, надсилались листи, пропонувалось в судовому засіданні в листопаді 2012 року, проте позивачка відмовлялась, а тому відповідач не вбачає своєї вини у несвоєчасному отриманні позивачкою трудової книжки. Також вважає безпідставними вимоги про відшкодування моральної шкоди. Просив в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. 01.08.2011 року між ПАТ АСТРА БАНК та [PERSON] укладено трудовий договір строком на 1 рік (а.с.7-8). Даний договір не визнавався у встановленому законом порядку таким, що протирічить вимогам трудового законодавства України. Відповідно до умов трудового договору видано наказ №161-к від 01.08.2011 року про прийняття [PERSON] на посаду менеджера по організації продаж Львівського регіону управління альтернативних каналів продажу департаменту організації роботи з приватними особами та малим і середнім бізнесом Публічного акціонерного товариства АСТРА БАНК. (а.с.6). Наказом № 168-к від 26.07.2012року [PERSON]звільнено з займаної посади 31.07.2012 року у зв»язку з закінченням строку трудового договору (а.с. 9). [PERSON] та [PERSON]є батьками [PERSON], який народився [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про народження а.с.5, виданим Відділом реєстрації актівцивільного стану Чернівецького міського управління юстиції. На час звільнення позивачки, дитина не досягла 3-річного віку. Листом № 12-2696 від 20.07.2012 року позивачку попереджено про закінчення строку трудового договору та майбутнє звільнення з 01.08.2012 року (а.с.45) Отримала особисто 27.07.2012 року (а.с.45 оборот). Тоді ж 27.07.2012 року [PERSON] звернулась до відповідача з заявою про надання відпустки по догляду за дитиною з 01.08.2012 року по [INFO] року. Листом № 12-2824 від 31.07.2012 року ПАТ АСТРА БАНК позивачці запропоновано забрати трудову книжку особисто за адресою: м. Київ, просп. Героїв Сталінграду,16-в, де знаходиться департамент персоналу, або надіслати лист з повідомленням адреси, на яку вислати трудову книжку, чи надати повноваження іншій особі на її отримання (а.с.49). Підтвердження про отримання листа на обороті а.с.49. 31.07.2012 року відповідачем був складений акт про неотримання позивачкою трудової книжки. Судом встановлено, що даний акт складено формально. Відповідно до пояснень сторін та умов трудового договору, роботу позивачка виконувала у м. Чернівцях, де і проживає. Як підтвердили сторони, свої трудові обов»язки позивачка виконувала знаходячись одноособово в орендованому приміщенні чи робочому місці у м.Чернівці. Згідно довідки ПАТ АСТРА БАНК про відділення та вакансії, в період з 30.07.2012 року по 31.12.2012 року вакансії менеджера організації продажів в Чернівецькій області в АТ АСТРА БАНК були відсутні. (а.с.202). Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України звільнення вагітних жінок і жінок, які мають дітей віком до 3-х років (до 6 років - ч.6 ст. 179 уього Кодексу), одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обов»язковим працевлаштуванням. Обов»язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. На період працевлаштування за ними зберігається середня заробітна плата, але не більше 3 місяців з дня закінчення строкового трудового договору. Вищий спеціалізований суд України в ухвалі від 19.06.2013 року, скасовуючи рішення Оболонського районного суду м. Києва від 19.11.2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 20.02.2013 року, зазначив, що звільнення позивачки за ч.2 ст.36 КЗпП україни не протирічить вимогам ч.3 ст. 184 КЗпП України, яка передбачає можливість звільнення жінок, які мають дитину віком до 3 років, після закінчення строкового трудового договору, при цьому вимогою закону є обов»язкове працевлаштування таких жінок із збереженням середньої заробітної плати. Так, судом встановлено, що у п.2 розділу «Зміна та припинення Договору» трудового договору від 01.08.2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ АСТРА БАНК, визначені підстави припинення цього договору, зокрема, закінчення строку дії договору, що передьачено п.2 ст. 36 КЗпП України. Враховуючи вищевикладену вимогу закону та умови трудового договору, суд вважає підставу для звільнення [PERSON] з посади менеджера законною. Разом з тим, суд прийшов до висновку про порушення відповідачем вимоги ч.3 ст. 184 КЗпП України щодо обов»язкового працевлаштування позивачки, оскільки їй працевлаштування не пропонувалось. На цій підставі суд вважає законною вимогу позивачки про стягнення з відповідача середньої заробітної плати, яка повинна була зберігатися за нею протягом 3 місяців на час працевлаштування і які вона не отримала з вини відповідача. Вираховуючи розмір середньої заробітної плати суд виходить з довідки про доходи (а.с. 167), відповідно до якої середній заробіток за останні 2 місяці роботи складає: 805,50 грн. + 6655,91 грн.=7461,41 грн. Середньоденна заробітна плата складає 181,99 грн., та стягненню підлягає 181,99 грн. х 65 робочих дні= 11829,35 грн. Обгрунтовуючи вимогу про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 31.07.2012 року по 22.07.2013 року позивачка посилалась як на підставу на протиправне звільнення. В судовому засіданні 03.02.2014 року представник позивача уточнила, що підставою для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є ч.4 ст. 235 КЗпП України у зв»язку з тим, що позивачці не була своєчасно видана трудова книжка з вини відповідача. Строк вимушеного прогулу з 01.11.2012 року до отримання трудової книжки 30 04.2013 року. Відповідно до ч.4 ст.235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Посилання позивачки на те, що відповідачем не виконувалась вимога щодо вручення або направлення їй трудової внижки і була направлена після численних звернень, суд розцінює критично. Судом встановлено, що відповідачем було запропоновано [PERSON] отримати трудову книжку або надати адресу для її направлення або ж передати повноваження іншій особі, одразу після звільнення у липні 2012 року. Позивачка та її представник в судовому заіданні підтвердили, що вона сподівалась, що буде працювати і не забирала трудову книжку, оскільки судом розглядалась справа за її позовом про поновлення на роботі. Крім того, позивачкою не спростовано посилання представника відповідача, що їй особисто надавалась трудова книжка в судовому засіданні, але вона відмовилась її отримувати. Листи про направлення їй трудової книжки направлені [PERSON] відповідачу 29.03.2013 року та 13.04.2013 року (а.с.168-171) і трудову книжку вона отримала поштою 30.04.2013 року, що підтвердила в судовому засіданні. Враховуючи строки пересилання поштою, суд не вважає такий термін затримкою направлення трудової книжки з вини відповідача. Вини відповідача в тому, що позивачка не отримала трудову книжку раніше, суд не вбачає. Враховуючи викладене, суд вважає вимогу про оплату вимушеного прогулу з 01.11.2012 року по день працевлаштування позивачки 22.07.2013 року, або ж по день отримання трудової книжки 30.04.2013 року або ж по день досягнення дитиною 3-річчя, як зазначала представник позивача, в розмірі 32394,22 грн. безпідставною. Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування роботодавцем працівнику моральної шкоди проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв»язків і вимагають від нього зусиль для організації свого життя. Оцінюючи у сукупності докази, надані позивачкою на підтвердження завдання моральної шкоди, суд вважає доведеним те, що у родині [PERSON] росла дитина, якій на час звільнення з роботи матері не виповнилось 3-х років і батько дитини був вимушений доглядати за нею, залишивши свої справи приватного підприємця, що підтверджується відповідними довідками податкової служби та соціального захисту. Разом з тим, позивачка вказуючи на те,що вона була єдиною годувальницею, не довела як її намір утримувати сім»ю пояснюється заявою про надання відпустки по догляду за дитиною. З чого судом зроблений висновок про те, що не вирішивши питання про працевлаштування після звільнення вона виходити на роботу наміру не мала, що спростовує посилання позивачки на відсутність засобів для існування саме через звільнення з роботи. Проте сам факт порушення відповідачем порядку звільнення особи, якій державою надані гарантії працевлаштування, неможливість відновити порушене право, оскільки дитині [INFO] року виповнилось 3 роки, суд вважає підставою для отримання позивачкою морального стресу, хвилювань, страждань, моральної шкоди, яка має становити суму трьох розмірів заробітної плати за 1 місяць, встановлених договором, а саме : 10995 грн., що суд вважає достатнім та справедливим. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так, документально підтвердженими є витрати на білет Чернівці-Київ від 15.09. на ім»я [PERSON] (а.с.183), тому з відповідача підлягає стягненню вартість квитка в розмірі 236,33 грн. на користь позивачки. Крім того, з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 грн. Враховуючи викладене та на підставі ст..ст.15,30,60, 214, 215, 88 ЦПК України, ст..43 Конституції України, ст..ст. 38, 44, 47, 48, 36, 184 ч.3, 235, 237-1 КЗпП України, суд,-

Outcome: partial