Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася в суд до [PERSON] із позовною заявою, в якій просить визнати право власності за набувальною давністю на 49/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування свого позову [PERSON] вказує, що в 1992 році її чоловік [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 29 січня 1992 року, отримали кожний у власність 1/2 часки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 квітня 1992 року зазначене домоволодіння між [PERSON] та [PERSON] будо поділено в натурі і визначено долю будинковолодіння кожного з них, [PERSON] - 51/100 частки, [PERSON] - 49/100 частки. Після отримання у власність 49/100 частки домоволодіння відповідач по справі [PERSON] своєю часткою будинку не користувався, в ній не проживав, не підтримував її в належному стані. В той же час, позивачка, разом зі своїм чоловіком [PERSON] з липня 1970 року користувалися всім будинком. Після успадкування будинку чоловіком позивачки та відповідачем по справі та його поділу [PERSON] продовжувала користуватися і володіти цілим будинком та господарськими будівлями, в тому числі частиною, належною відповідачу, яка фактично відповідачем по справі виділена в натурі не була. Позивачка вказує, що з 1992 року вона проводила поточний та капітальні ремонти всього будинку, на що витрачено її особисті кошти. [PERSON] вказує, що після смерті чоловіка, 28 березня 1999 року успадкувала та оформила право власності на 51/100 частки житлового будинку, однак володіла та користувалась цілим будинком, в тому числі часткою відповідача по справі. В той же час, відповідач з 1992 року жодного разу не приїжджав в будинок, не користувався своєю часткою домоволодіння, не ставив вимогу перед [PERSON] та її покійним чоловіком про звільнення його частини будинку. Враховуючи, що [PERSON] відкрито, безперервно володіє та користується 49/100 частки житлового будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] більше 10 років, яка належить відповідачу по справі, позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на зазначену частку будинку. Представник позивача звернувся із заявою про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи судом, в судове засідання не з`явився, не повідомив суд про причини неявки або про розгляд справи за його відсутності, письмовий відзив на позов не подав. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, суд вважає за можливе у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснювати без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Ухвалою Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 07 жовтня 2020 року постановлено провести по справі заочний розгляд. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить 49/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою Хмельницької області 24 листопада 2000 року. Іншим співвласником житлового будинку є [PERSON] , якому належить 51/100 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] на підставі рішення Старокостянтинівського районного суду Хмельницької області від 15 квітня 1992 року. Вказаним рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 квітня 1992 року спірне домоволодіння було фактично поділене в натурі. Позивачка, з квітня 1992 року разом зі своїм чоловіком [PERSON] року користувалися всім будинком, а після смерті свого чоловіка 28.03.1999 року користувалась всім будинком одноосібно, в тому числі частиною, належною відповідачу. Зазначені обставини підтверджуються: копією свідоцтва про право на спадщину, виданого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою 29 січня 1992 року; рішенням Старокостянтинівського районного суду від 15 квітня 1992 року; технічним паспортом на житловий будинок; актом комісії міської ради від 30 липня 1996 року про технічний стан житлового будинку; актом міської ради від 30 липня 1996 року про необхідність проведення капітального ремонту; акт обстеження домоволодіння від 06.06.2018 року, свідоцтвом про смерть [PERSON] , свідоцтвом про право на спадщину позивача після смерті [PERSON] від 24 листопада 2000 року. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга ст.344 ЦК України). (п. 9 Постанови). З врахуванням вказаних норм законодавства правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності. Це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ. Воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; - безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна (нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери) право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 наголосила на тому, що набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності усіх вказаних умов у сукупності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент заволодіння ним не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Водночас він повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка надалі претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Підставою добросовісного заволодіння майном не може бути, зокрема, будь-який договір, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність. Володіння майном за договором, що опосередковує передання майна особі у володіння (володіння та користування), проте не у власність, виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Таким чином, Велика Палата ВС дійшла висновку, що після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України , згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови). Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першоїстатті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). (п. 14 Постанови) Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволоділа 49/100 часткою житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] , відкрито та безперервно, добросовісно користується понад 10 років майном, яке належить відповідачу по справі, продовжує відкрито, безперервно володіти ним, суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю на спірне нерухоме майно.

Outcome: approved