Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-13 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Довіра та Гарантія» (далі - відповідач 1) та до публічного акціонерного товариства «ВіЕйБіБанк» (далі - відповідач 2), третя особа [PERSON] про визнання договору про відступлення права вимоги недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 15.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено кредитний договір № 253/1, згідно якого [PERSON] одержав кредит у розмірі 50 000 дол. США до 12.04.2013 року. В забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та ПАТ «ВіЕйБіБанк» було укладено договір поруки. 22.09.2010 року Придніпровським районним судом м. Черкаси винесено заочне рішення у справі № 2-2394/10, яким стягнуто із [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «ВіЕйБіБанк» заборгованість за кредитом у загальній сумі 505 343,26 грн. 14.03.2018 року між ПАТ «ВіЕйБіБанк» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» укладено договір про відступлення права вимоги № 6284, за яким до ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» перейшло право грошової вимоги за кредитним договором № 253/1 від 15.04.2008. Позивач вважає, що договір про відступлення права вимоги є недійсним внаслідок недодержання в момент його укладення вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 Цивільного кодексу України, оскільки його, як сторону договору не було повідомлено. 19.08.2019 року ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні 07.11.2019 о 11 год. 00 хв. з повідомленням (викликом) сторін за правилами позовного провадження в спрощеному порядку, встановлено строк відповідачу для надіслання (надання) до суду відзиву на позовну заяву, вирішено інші процесуальні питання. Ухвалу суду у встановленому порядку направлено на адресу позивача, відповідачів та третьої особи. Відзив на позовну заяву не надходив. Судове засідання, призначене на 07.11.2019 не відбулось у зв`язку з неявкою сторін, наступне судове засідання призначено на 28.01.2020 о 09 год. 00 хв. Позивач подав заяву про проведення судового засідання за його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. 15.11.2019 до суду надійшла заява третьої особи про розгляд справи без її участі. 28.01.2020 у зв`язку із неявкою сторін відкладено судове засідання на 15.04.2020 о 10 год.00 хв. Явку учасників справи визнано обов`язковою. Про призначення судового засідання учасники справи повідомлені належним чином. Судове засідання, призначене на 15.04.2020 не відбулось у зв`язку з неявкою сторін, наступне судове засідання призначено на 14.09.2020 о 09 год. 00 хв. Про призначення судового засідання учасники справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив обставини справи та дійшов висновку про відмову в позові. Судом встановлено, що 14.03.2018 року між ПАТ «ВіЕйБіБанк» (Банк) та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» (Новий кредитор) укладено договір про відступлення права вимоги № 6284 (далі - договір про відступлення права вимоги, оспорюваний договір). Відповідно до пункту 1 договору про відступлення права вимоги в порядку та на умовах, визначених цим договором, Банк відступає, а Новий кредитор набуває право вимоги Банку до позичальників/заставодавців, зазначених у додатку № 1 до цього договору. 14.03.2018 між відповідачем 1 та відповідачем 2 складено акт прийому-передачі за Договором № 6284 відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 14 березня 2018 року, відповідно до якого відповідач 1 передав відповідачу 2 документи кредитної справи за кредитним договором № 253/1 від 15.04.2008, позичальник - [PERSON] (позиція 127 акту прийому - передачі). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно із ч. 1 та 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Так, відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом положень статті 15 ЦК України право особи на захист свого цивільного права виникає у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням указаних норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів відповідачами у справі, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Однак, наявність права на пред`явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а є лише однією з необхідних умов реалізації встановленого права. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог. Згідно з частинами першою, третьою статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Водночас, відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала про те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц. При вирішенні спору про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи ст. ст. 3, 15, 16 Цивільного кодексу України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину і має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 01.06.2016 року у справі № 920/1771/14 (3-449гс16). Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними доказами, певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тобто законодавець пов`язує факт звернення до суду з наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. У позовній заяві стверджується про те, що позивач є поручителем боржника за кредитним договором, укладеного між [PERSON] та відповідачем 2 (ПАТ «ВіЕйБіБанк») та право вимоги за яким відступлено на користь відповідача 1 (ТОВ «ФК «Довіра та Гаранія»). Проте доказів такого твердження позивачем не надано. Позивачем також не зазначено які саме його права та інтереси порушені внаслідок укладення оспорюваного договору, в чому полягає таке порушення (із наданням доказів) та які норми діючого законодавства не було дотримано відповідачами під час укладення договору про відступлення права вимоги. Таким чином, позивачем не доведено у порядку, передбаченому ЦПК України, факту порушення його суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу внаслідок укладення мід відповідачем 1 та відповідачем 2 договору про відступлення права вимоги № 6284 від Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed