Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-28 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулася до районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що з відповідачем по справі [PERSON] має спільну доньку [PERSON], [INFO]. В даний час шлюб розірвано та разом не проживають. Відповідач життям доньки не цікавиться, не телефонує, не виявляє бажання піклуватись про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. Донька є талановитою та здібною дитиною, в результаті досягнення значних здобутків у навчанні вона отримала можливість навчатись в одному з вузів Республіки Польща з вересня 2014 року. Для виїзду за кордон доньки має бути нотаріальна згода батька дитини. Разом з тим, відповідач чинить перешкоди та безпідставно відмовляється надати згоду на виїзд, що порушує право дитини на нормальний розвиток. Просила суд надати дозвіл на виїзд за кордон неповнолітній дитині [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] до повноліття дитини за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя; надати дозвіл [PERSON], на виготовлення проїзних документів для виїзду за кордон [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON], до досягнення дитиною повноліття. У судове засідання позивачка та її представник не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Подали суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. У судове засідання відповідач [PERSON] не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений. Причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. У судове засідання представник служба в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з'явився. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвали провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON], [INFO], є [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 13 лютого 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 02 червня 1995 року у відділі РАГС Мінського району м. Києва, актовий запис №789, розірвано. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно п.1 ст.12 «Конвенції про права дитини», ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року держави - учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляді, право вільно висловлювати ці погляді з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага з її віком і зрілістю. Згідно п. 2 з цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Згідно до вимог ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Принципом 6 Декларації прав дитини передбачено, що дитина для повного та гармонійного розвитку його особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою та відповідальністю своїх батьків і в будь-якому випадку в атмосфері кохання та морального і матеріального забезпечення; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена з матір'ю. В ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватись про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 15 цього ж Закону вказано, що дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ним регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Відповідно до підтвердження від 08 серпня 2014 року Агрошкола Черніхов - дирекція навчальних закладів Агроцентр базового навчання ім. Франтішка Стефчика підтвердила, що [PERSON], [INFO], яка проживає за адресою: [ADDRESS], було зараховано до 1 класу Технікуму на спеціальність технік ветеринарії на 2014-2015 навчальний рік. При розгляді справи встановлено, що батько дитини [PERSON] після розірвання шлюбу з дитиною не спілкується, тому завжди виникають проблеми з оформлення виїзду дитини за кордон. Дана обставина підтверджується також і поданими суду письмовими поясненнями неповнолітньої [PERSON], [INFO]. Стаття 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлює права, обов'язки та відповідальність батьків за виховання та розвиток дитини. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року, виїзд за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків за відсутності згоди і супроводу другого з батьків здійснюється на підставі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Оскільки чинним законодавством передбачено вирішення спору про дозвіл та виїзд (одноразовий) неповнолітнього за відсутності згоди одного з батьків, а не на одноразові виїзди невідомо до якої країни, на який період, тому у задоволенні позовних вимог в частині надання дозволу на виїзд та оформлення документів до повноліття дитини суд відмовляє. Разом з тим, враховуючи обставини справи та бажання дитини, суд надає дозвіл на виїзд неповнолітньої [PERSON], [INFO], за кордон до Республіки Польщі на період навчання: з 01 вересня 2014 року по 10 липня 2015 року, з метою навчання. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог частково.

Outcome: dismissed