Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] просив суд ухвалити рішення, яким розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 18 лютого 2010 року між фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] та ним, зареєстрований у Долинському районному центрі зайнятості 19 лютого 2010 року за № 09551000207. Зобов'язати фізичну особу - суб'єкта підприємницької діяльності [PERSON] внести запис до його трудової книжки про звільнення, у відповідності до вимог ч.3 ст.38 КЗпП України. Стягнути з [PERSON] на його користь судові витрати: судовий збір у розмірі 704,8 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 1200 грн. Позовні вимоги обґрунтував тим, що з січня 2011 року відповідач припинив свою трудову діяльність, а тому і сплату заробітної плати. Встановити його місце знаходження він не може. Згідно з вимогами ст. 38 КзПП України, працівник має право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з власної ініціативи, попередивши роботодавця за два тижня до цього. Внаслідок того, що місце знаходження роботодавця не відоме, він не може розірвати укладений безстроково трудовий договір, а тому і працевлаштуватися на законних підставах. Згідно з наказом Міністерства праці та соціальної політики України № 260 від 08 червня 2001 року «Про затвердження форми трудового договору між працівником і фізичною особою» та Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, зареєстрованого у Мін'юсті України 27 червня 2001 року за № 554/5745, Державна служба зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесений фізичними особами - роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин: фізичною особою - роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї зі сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. З наведених норм законодавства та фактичних обставин випливає, що він та фізична особа підприємець [PERSON] знаходяться у договірних правових стосунках на підставі укладеного між ними 18 лютого 2010 року безстрокового трудового договору, згідно з яким відповідач зобов'язався надати йому роботу та її оплачувати, а він зобов'язався виконувати цю роботу. З того часу, як відповідач припинив надавати йому роботу, він не має можливості працювати та отримувати за це заробітну плату. Також, в силу відсутності самого відповідача, не має можливості звільнитися у встановленому законодавством, статтею 38 КЗпП України, порядку і працевлаштуватися на законних підставах. Вважає, що його право на працю на її оплату, на здійснення соціальних виплат із зароблених ним коштів, неможливості розірвати безстроково укладений трудовий договір за його ініціативою, порушено, тому для захисту свого порушеного права він звернувся до суду з вимогою про розірвання безстрокового трудового договору. У судове засідання позивач не прибув, направив до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному об'ємі, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Представник третьої особи, директор Івано-Франківського обласного центру зайнятості в судове засідання не прибув, надав відзив на позовну заяву (а.с.22-25). Відповідач у судове засідання не з'явився, про час розгляду справи судом повідомлявся у встановленому законом порядку, а тому суд вважає за можливе справу розглянути у його відсутності та ухвалити заочне рішення. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги, підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Статтею 43 Конституції України передбачено право кожної людини на труд, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Зазначеному праву людини, яка належним чином виконує свої трудові обов'язки, в рівній мірі кореспондується обов'язок працедавця своєчасно та належним чином оплачувати труд працівника і своєчасно виплачувати йому заробітну плату. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, з матеріалів справи встановлено, що 18 лютого 2010 року між фізичною особою - суб'єктом підприємницької діяльності [PERSON] та [PERSON], укладений безстроковий трудовий договір, який зареєстрований у Долинському районному центрі зайнятості 19 лютого 2010 року за № 0955100020705 (а.с.7,8). Згідно трудового договору [PERSON] працював у відповідача водієм безстроково. У зв'язку з тим, що трудовий договір не припинено, позивач не може влаштуватись на іншу роботу, оскільки він на даний час вважається зайнятою особою. Відповідно до ст. 24 КЗпП України - трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи передбачені законодавством про працю, колективним договором, або угодою сторін. В силу ст.24-1 КЗпП України у разі укладання трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Розірвання трудового договору, укладеного між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, має свої особливості. Відповідно до п.8 Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 8 червня 2001 року № 260, у разі закінчення строку трудового договору або припинення його дії достроково в трудовому договорі фізична особа робить запис про підстави його припинення з посиланням на відповідні статті Кодексу законів про працю України, про що сторони повідомляють центр зайнятості, який зареєстрував трудовий договір. Зі змісту ст. 21 КЗпП України випливає, що трудовий договір є двостороннім договором між працівником та роботодавцем, які по відношенню один до одного мають відповідні права та обов'язки. Інші суб'єкти мають право втручання у взаємовідносини цих сторін лише у випадках та в порядку передбаченому чинним законодавством. Відповідно до п. 4 ч.1 ст.36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. За ч.1 ст.38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно, до п. 2.21-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників №58 від 29 липня 1993 року, трудові книжки працівників, які працюють на умовах трудового договору у фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності без створення юридичної особи з правом найму, та фізичних осіб, які використовують найману працю, пов'язану з наданням послуг (кухарі, няньки, водії тощо), зберігаються безпосередньо у працівників. Зазначені в абзаці першому цього пункту фізичні особи роблять записи до трудових книжок працівників про прийняття на роботу та звільнення з роботи відповідно до укладених з працівниками письмових трудових договорів, що зареєстровані в установленому порядку в державній службі зайнятості. Внесені фізичною особою до трудових книжок записи підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, незалежно від місця реєстрації трудового договору, і засвідчуються його печаткою. Відповідно до Порядку реєстрації трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, затвердженого Міністерством праці та соціальної політики України від 08 червня 2001 року № 260, Державний центр зайнятості є органом, на який покладено функції реєстрації (зняття з реєстрації ) трудових договорів, які укладаються із фізичними особами-роботодавцями та найманими працівниками, а також підтвердження записів, внесених фізичними особами-роботодавцями до трудових книжок працівників. Зняття з реєстрації у центрі зайнятості трудового договору можливо за умови звернення до нього обох сторін трудових відносин. У разі виникнення трудового спору між сторонами трудових відносин фізичною особою-роботодавцем та найманим працівником, а також у разі відсутності однієї із сторін у центрі зайнятості, підставою для зняття трудового договору з реєстрації є рішення суду, яке набрало законної сили, про припинення дії трудового договору. Встановлені судом обставини свідчать про те, що станом на теперішній час трудові відносини між сторонами фактично припинені, однак процедура розірвання трудового договору відповідно до законодавства України про працю не виконана, тому, враховуючи бажання [PERSON] припинити трудові відносини з фізичною особою підприємцем [PERSON] та особливості правового регулювання зняття з державної реєстрації трудового договору, позивач позбавлений можливості самостійно зняти його з реєстрації і захистити своє порушене право. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Понесення позивачем судових витрат частково підтверджується квитанціями від 28 грудня 2018 року та від 11 січня 2019 року про сплату судового збору в сумі 768,40 грн. (а.с.1, 2), однак доказів понесення витрат на правову допомогу в сумі 1200 гривень, до матеріалів позову не додано. Враховуючи те, що позов задоволено в повному обсязі, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача підтверджену квитанцією суму понесених судових витрат в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved