Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування витрат за період навчання. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що [PERSON], відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», проходив службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2012 року по 04.09.2015 року. У 2012 році [PERSON] на підставі наказу Одеського державного університету внутрішніх справ № 82 о/с від 15.08.2012 року було зараховано курсантом до Одеського державного університету внутрішніх справ, поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання. Відповідач закінчив Університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Одеській області. Відповідно до наказу ГУ МВС України в Одеській області № 630 о/с від 31.08.2015, відповідач звільнений з органів внутрішніх справ за п.66 «ж» - за власним бажанням. Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про міліцію», особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовуються МВС України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку установлено КМУ. Відповідач добровільно відмовився відшкодовувати витрати понесені університетом на його навчання. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду направив клопотання, в якому просив розглядати справу за відсутності представника, одночасно зазначив, що позов підтримує та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не надав. Судом за згодою позивача проведено заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судом встановлено, що [PERSON], відповідно до вимог Закону України від 20.12.1990 № 565-ХІІ «Про міліцію», проходив службу в органах внутрішніх справ України з 15.08.2012 року по 04.09.2015 року. У 2012 році [PERSON] на підставі наказу Одеського державного університету внутрішніх справ № 82 о/с від 15.08.2012 року було зараховано курсантом до Одеського державного університету внутрішніх справ, поставлено на всі види продовольчого та речового забезпечення, з виплатою грошового утримання. Відповідач закінчив Університет, отримав диплом фахівця, був відряджений для подальшого проходження служби до ГУ МВС України в Одеській області. Відповідно до наказу ГУ МВС України в Одеській області № 630 о/с від 31.08.2015, відповідач звільнений з органів внутрішніх справ за п.66 «ж» - за власним бажанням. Відповідно до положень ст. 18 ЗУ «Про міліцію», особи начальницького складу ОВС, які звільняються із служби протягом трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України за власним бажанням, через службову невідповідність або за порушення дисципліни, відшкодовуються МВС України витрати, пов'язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі, в порядку установлено КМУ. Відповідач добровільно відмовився відшкодовувати витрати понесені університетом на його навчання. Згідно з п. 2 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з їх утриманням у вищих навчальних закладах Міністерства внутрішніх справ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.03.2007 №313. відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов'язаних з: грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної і канікулярної відпустки та у зворотному напрямку, за направленням до місця служби після закінчення навчального закладу; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв. Витрати відшкодовуються згідно з договором про підготовки фахівця у ВНЗ. На виконання вимог ст. 18 Закону України «Про міліцію», Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, затвердженого наказом МВС України № 150 від 14.05.2007 між Університетом, ГУМВСУ в Автономній Республіці Крим га курсантом [PERSON] 03.09.2012 було укладено Договір про підготовку фахівця у Одеському державному університеті внутрішніх справ. Однак, через нестабільну політичну ситуацію в країні, після закінчення університету, курсанта було направлено для подальшого проходження служби до ГУМВС України в Одеській області, зі зняттям з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 2.3.6. вказаного Договору передбачено, що в разі звільнення з ОВС по закінченню навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі за підставами, передбаченими пунктом 3 Договору, Відповідач зобов'язаний відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з його утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком. Крім того, відповідно до п. 3.2 зазначеного Договору, підставою відшкодування фактичних витрат на підготовку є звільнення особи зі служби протягом перших трьох років після закінчення вищого навчального закладу МВС України. Із зазначеною нормою була також ознайомлена й мати Відповідача, про що свідчить її власний підпис на заяві про незаперечення проти укладення її сином - [PERSON] Договору з Університетом, копія якої додається. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальну структуру і чисельність Міністерства внутрішніх справ України», навчальні заклади включені до загальної структури Міністерства внутрішніх справ України, таким чином Університет є структурним підрозділом МВС. В статуті Університету, затвердженому наказом МВС України від 15.05.2012 № 429 також зазначається, що Університет діє у складі МВС України та підпорядковується йому. Університет, як розпорядник бюджетних коштів згідно із нормами бюджетного законодавства, для виконання своїх обов'язків по договору, здійснювало фактичні витрати бюджетних коштів з утримання відповідача. Отже, Університет, як структурний підрозділ МВС України, у разі невиконання договірних відносин, з боку курсантів або молодих фахівців, випускників ВН3, звергається до суду для відшкодування бюджетних коштів, які виділялися з державного бюджету і були витрачені на їх утримання. Згідно з вищезазначеними нормативно-правовими актами, наказами МВС від 15.02.2002 № 148 «Про заходи щодо виконання постанови Кабінету Міністрів України», від 17.11.2001 № 1515 «Про формений одяг осіб начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, військовослужбовців спеціальних моторизованих військових частин міліції внутрішніх військ МВС та осіб начальницького складу міліції», постановами Кабінету Міністрів України від 14.08.2013 № 594 «Про формений одяг працівників міліції», від 29.03.2002 № 426 «Про норми харчування військовослужбовців Збройних Сил. інших військових формувань та осіб рядового, начальницького складу органів і підрозділів цивільного захисту та Державної служби спеціального зв'язку та захисту інформації». Порядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах. затвердженого наказом від 16.07.2007 № 419/831/240/605/537/219/534 га 1 Іорядку розрахунку витрат, пов'язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534, на курсанта [PERSON] з 15.08.2012 до 07.06.2015 фактично витрачалися бюджетні кошти (розрахунок витрат додається). Загальна сума витрат згідно даних, викладених у довідці про суми коштів, які МВС України затратило на навчання в Університеті курсанта [PERSON], склала 20 601.73 грн. (двадцять тис. шістсот одна грн. 73 коп.). Про суму коштів до відшкодування у разі звільнення з органів внутрішніх справ у разі дострокового звільнення курсант повідомлявся під підпис за кожен рік. про що свідчать підписи останнього на вказаній вище довідці. Відповідно до ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частина 1 статті 530 ЦК України зазначає, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Стаття 610 ЦК України зазначає, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Про звільнення молодого фахівця [PERSON] з органів внутрішніх справ Університет було повідомлено 28.09.2015 листом УКЗ ГУМВС України в Одеській області від 18.09.2015 № 9/1153 1, копія якого додається. Разом з тим, відповідач взяті за себе зобов'язання за вказаним договором, зокрема, з відшкодування понесених позивачем витрат, які складаються з грошового та речового забезпечення, нарахування на заробітну плату, харчування та комунальні послуги, не виконав. Доказів, які б спростували вказану обставину суду не надано та іншого судом не встановлено. Згідно наданого позивачем розрахунку, позивач витратив на утримання відповідача грошові кошти у розмірі 20601,73 грн. Відповідно до змісту ст.ст. 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. Згідно зі ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, обставини викладені позивачем з приводу порушення відповідачем умов Договору в судовому засіданні знайшов своє підтвердження, а відтак суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення їх у повному обсязі. З відповідача також необхідно стягнути судовий збір в дохід держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved