Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

у серпні 2018 р. представник позивача звернувся з позовом, в якому, з урахуванням уточненої позовної заяви від 20.05.2019, просить визначити, що частки позивача та померлого [PERSON] у праві власності на квартиру [ADDRESS] становлять по Ѕ частці, визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 09.08.2018 №8-581, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень нотаріуса П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносової В.Ф. від 09.08.2018, витребувати з незаконного володіння відповідача Ѕ частку спірної квартири на користь позивача, визнати за позивачем право власності на Ѕ частку вищевказаної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в період з 24.03.1984 по 20.10.1998 позивач та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, у період якого придбали квартиру [ADDRESS] , право власності на яку зареєстровано на чоловіка. Квартира є спільною сумісною власністю позивача та колишнього чоловіка. На початку 2018 р. позивачу стало відомо, що [PERSON] помер. Не будучи спадкоємцем померлого ні за законом ні за заповітом, позивач не мала підстав для отримання свідоцтва про смерть для подальшого звернення до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. У подальшому позивачу стало відомо, що 09.08.2018 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демяносовою В.Ф. видано відповідачу свідоцтво про право на спадщину за законом на всю вищевказану квартиру. Таким чином належна позивачу Ѕ частки квартири вибула з її володіння всупереч її волі. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу, частки майна подружжя є рівними. Оскільки право позивача є порушеним, а тому підлягає захисту в судовому порядку. Ухвалою суду від 27.08.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с.16). Ухвалою суду від 04.10.2018 відмовлено в задоволенні заяви представника позивача про забезпечення позову (а.с. 17-18 витягу). 24.10.2018 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначено, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, оскільки спадкодавець [PERSON] придбав спірну квартиру після фактичного припинення шлюбних відносин та ведення спільного господарства з позивачем та після набрання рішення законної сили про розірвання шлюбу. Позивач у своїй позовній заяві про розірвання шлюбу зазначала, що з осені 1997 р. шлюбних відносин з [PERSON] не підтримувала, шлюб існує формально, спору про поділ майна, яке є спільним, не має. Вказані обставини також встановлені рішенням суду про розірвання шлюбу. Позивач більш ніж 19 років за життя колишнього чоловіка не зверталась до суду з позовом про поділ будь-якого майна, нажитого ними за час шлюбу, що підтверджує, що вона ніколи не претендувала на квартиру, не володіла нею і не користувалась, а тому частка на квартиру не вибувала з її володіння всупереч її волі. Крім того, позивачем пропущено строк звернення до суду з даними позовними вимогами. Відповідач є дружиною померлого, разом проживали з 2002 р., а з 05.08.2006 перебували у зареєстрованому шлюбі. Відповідач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого чоловіка (а.с. 37-40). 05.11.2018 до суду надійшла відповідь на відзив. Представник позивача зазначив, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 24.03.1984 по 20.10.1998, тобто до моменту реєстрації органом РАЦС розірвання шлюбу. Навіть після розірвання шлюбу вчинялись дії щодо збереження сім`ї та шлюбу, про що свідчить той факт, що подружжя одразу після ухвалення рішення суду не реєстрували розірвання шлюбу в органах РАЦС. Спірна квартира придбана в період зареєстрованого шлюбу між позивачем та [PERSON] , позивач була присутня при купівлі квартири, спірне майно вважається спільним майном подружжя, жодних додаткових дій для визнання його спільним не вимагається. У позивача не було необхідності звертатись до суду з позовом про поділ майна, оскільки Ѕ частки і так є її власністю. За домовленістю з [PERSON] , останній вільно користувався квартирою. Строк позовної давності позивачем не порушено, оскільки про порушення свого права дізналась лише 09.08.2018, а саме, в момент видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с. 93-95). Постановою Київського апеляційного суду від 23.01.2019 скасовано ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 04.10.2018 та ухвалено нову, якою задоволено заяву про забезпечення позову, накладено арешт на Ѕ частину квартири [ADDRESS] (а.с. 64-67 витягу). Ухвалою суду від 17.05.2019 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Головне управління юстиції у м. Києві (а.с. 147). Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, відповіді на відзив. Представник відповідача проти позову заперечував з підстав необгрунтованості та безпідставності позовних вимог, підтримав обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник третої особи Головне територіальне управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 160). Представник П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори надіслав листа про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 45). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що в період з 24.03.1984 позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.10). [INFO] у подружжя народилась донька [PERSON] (а.с. 96). Рішенням Ленінградського районного суду м. Києва від 06.03.1998 шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. Рішенням суду встановлено, що сторони з листопада 1997 р. не підтримують шлюбних стосунків, спільного господарства не ведуть (а.с. 42). 20.10.1998 здійснено реєстрацію розірвання шлюбу, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу (а.с. 11). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 44). [PERSON] був зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (а.с. 50). 27.02.2018 П`ятнадцятою київською державною нотаріальною конторою здійснено реєстрацію спадкової справи, спадкодавцем за яким є [PERSON] (а.с. 58). Відповідно до спадкової справи №233/2018 до майна померлого [PERSON] від 27.02.2018 (а.с. 47-88), із заявою про прийняття спадщини звернулась дружина померлого [PERSON] (а.с. 48). Факт шлюбних відносин підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 55). До складу спадкового майна померлого, в тому числі, належить квартира [ADDRESS] , яку було придбано останнім на підставі договору купівлі-продажу нерухомості від 19.09.1998. Право власності на квартиру зареєстровано в БТІ за [PERSON] (а.с. 67). Відповідно до довідки БТІ від 29.03.2018, квартира за адресою: [ADDRESS] , має показники: загальна площа 34,8 кв.м., житлова площа 18,6 кв.м. (а.с. 68). 09.08.2018 державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори видано [PERSON]. свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] . Свідоцтво зареєстровано в реєстрі за №8-581 (а.с. 80). Відомості про відповідача як власника, якій на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , 09.08.2018 внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 82). Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Частиною 3 ст. 5 ЦК України визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Спірне майно придбано до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1662цс15 від 04.11.2015. Відповідно до ст.16 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 N 697-XII, який був чинним до 01.01.2004, майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сім`ю України. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України » від 12.06.1998 року N 16, чинного на момент придбання спірного майна, визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Як зазначено вище, шлюб між позивачем та [PERSON] зареєстровано 24.03.1984, рішенням суду від 06.03.1998 шлюб розірвано, 17.03.1998 рішення набрало законної сили, 20.10.1998 відділом РАГС Ленінградського району м. Києва зроблено запис за №1032 в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу. При цьому рішенням суду встановлено, що сторони з листопада 1997 р. шлюбні відносини припинили, спільне господарство не вели. Спірна квартира придбана 19.09.1998, в момент, коли шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано рішенням суду, проте до моменту реєстрації розлучення в органах реєстрації актів громадянського стану (ст. 44 КпШС). Тобто, вказана квартира була придбана [PERSON] після припинення шлюбних відносин з позивачем, право власності набуто на підставі договору купівлі-продажу. Факт припинення шлюбних відносинах, ведення спільного господарства, побуту та бюджету є підставою для неможливості визнання права власності на половину майна одним з подружжя. З вищенаведених норм вбачається, що спірне майно нажито спадкодавцем під час їх роздільного проживання з позивачем при фактичному припиненні шлюбу, а тому таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, квартира не нажита ними в період шлюбу. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позивачем та її представником на виконання вимог ст. 81 ЦПК України, позовні вимоги не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 9, ч. 10 ст. 158 ЦПК України, у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Оскільки заходи забезпечення позову здійснено апеляційною інстанцією (а.с. 64-67 витяг) суд першої інстанції позбавлений можливості у скасуванні арешту. Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed