Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-04 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] у м.Дніпропетровську; зобов'язати Красногвардійський районний відділ у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області зняти з реєстрації [PERSON], [INFO], з квартири [ADDRESS]; судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 1998 року нею було придбано квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У вищевказаній квартирі зареєстровані: вона - [PERSON], донька - [PERSON], онук - [PERSON], донька - [PERSON] та онучка - [PERSON]. З моменту реєстрації, а саме з 28 березня 1998 року та до теперішнього часу її донька, [PERSON], не проживає у згаданій квартирі та її особистих речей там немає. Посилалася на те, що вона з донькою - [PERSON] самостійно сплачують комунальні послуги за всіх членів сім'ї зареєстрованих у квартирі, в тому числі за її доньку - [PERSON], а також несуть витрати по утриманню квартири. На момент пред'явлення даної позовної заяви, фактичне місце перебування та проживання [PERSON], позивачу невідоме, оскільки відповідач у березні 1998 року виїхала на інше постійне місце проживання, яке позивачу невідомо, у зв'язку з чим, позивач змушена звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. У судове засідання позивач не з'явилася, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день і час слухання справи була повідомлена засобами масової інформації, причини неявки суду не повідомила.Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи - Красногвардійського районного відділу у м.Дніпропетровську Головного Управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, про день і час слухання справи був повідомлений своєчасно та належним чином, надавши суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу квартири від 28 березня 1998 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 2400 (арк.с. 4-5). Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпорядженням своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ч.1 ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з відповіді адресно-довідкового сектору ВГІРФО ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області, [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] (арк.с.33). Як вбачається закту від 30 грудня 2014 року, [PERSON] не проживає в [ADDRESS] з 28 березня 1998 року по теперішній час (арк.с.8). Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, довела за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст.57-59 ЦПК України, зазначені нею обставини того, що у квартирі [ADDRESS], відповідач не проживає, а лише зареєстрована в ній. Питання про належність та допустимість доказів по справі, вирішується тільки на підставі застосування норм матеріального права та з урахуванням поданих сторонами доказів у справі. Відповідно до ч.2 п.15 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність прописки само по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 243 гривні 60 копійок. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved