Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У серпні 2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва подано позов [PERSON] до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві про скасування арешту майна. Ухвалою судді від 09.08.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. Позивач свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В липні 2019 року позивачу стало відомо, що на квартиру накладено арешт. Дійсно, Шевченківським районним судом м. Києва в 2004 році розглядались позови ЗАТ «ПУМБ» до позивача та винесені рішення про стягнення коштів, на виконання яких були видані виконавчі листи, відкриті виконавчі провадження та накладено арешти на майно позивача. Проте, всі рішення суду позивачем виконано самостійно і в повному обсязі, але державний виконавець закриваючи виконавчі провадження та повертаючи виконавчі листи до суду в зв`язку з повним фактичним виконанням, повинен був припинити накладений арешт, однак не здійснив вказані дії, а на звернення позивача була надана відповідь про те, що виконавчі провадження завершені до 2014 року знищені за закінченням строку зберігання. Тому позивач просить суд скасувати арешт на належну позивачу квартиру [ADDRESS] , накладений постановою АА №306991 від 23.05.2005 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, винесеної [PERSON] , державним виконавцем відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна 2013290 від 26.05.2005 року; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні позивач, представник позивача. позов підтримали в повному обсязі, надали пояснення, просили суд його задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про місце, дату то час судового розгляду належним чином повідомлений, про причини неявки суду не повідомив. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 22.121998 року. Шевченківським районним судом м. Києва в 2004 році були видані виконавчі листи у справах №№ 2-2166, 2-2167, 2-2168, 2-2230, в яких боржником був позивач та за якими відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві відкриті виконавчі провадження та постановою від 23.05.2005 року серії АА №306991 накладено арешт на все майно, що належить позивачу. Виконавчі провадження з виконання виконавчих листі у справах №№ 2-2166, 2-2167, 2-2168, 2-2230 були закінчені у зв`язку з виконанням боржником виконавчого документу у повному обсязі, що підтверджується постановами відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві від 03.08.2005 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, станом на 16.07.2019 року, міститься інформація про арешт нерухомого майна : квартири [ADDRESS] , накладений постановою АА №306991 від 23.05.2005 року, відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції в м. Києві, реєстраційний номер обтяження в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна 2013290 від 26.05.2005 року. На звернення позивача, відповідачем 30.07.2019 року була надана відповідь, оскільки журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцем та завершені до 2014 року виконавчі провадження знищені за закінченням строку зберігання, не виявляється можливим надати інформацію стосовно характеру заборгованості, а також винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження», у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчнняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна. Чинний Закон України «Про виконавче провадження» містить статтю 59, якою визначено порядок і підстави зняття арешту, в тому числі викладено вичерпний перелік підстав, який надає державному виконавцеві самостійно знімати арешт; також передбачено можливість особи у всіх інших випадках звертатися до суду за зняття арешту. Отже, згідно ст. 59 чинного Закону України «Про виконавче провадження»: «Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини». Відповідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи кількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановлює, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Outcome: approved