Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до Вільнянського районного суду Запорізької області з позовом до приватного підприємця [PERSON], який згодом уточнив (а.с. 42), у якому просив стягнути з відповідача заборгованість з орендної плати, яка виникла з договору оренди земельної ділянки № 101 від 07 серпня 2004 року, у розмірі 2400,00 грн., а також пеню у розмірі 596,80 грн., моральну шкоду у сумі 5000,00 грн. та компенсацію за ненадані послуги у сумі 2610,00 грн. Не погоджуючись з позовними вимогами, відповідач приватний підприємець [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про повернення безпідставно набутого майна(а.с. 26). У позові посилається на те, що пунктом 4.1. договору оренди земельної ділянки № 101 від 07 серпня 2004 року сторони передбачили розмір орендної плати 1070,00 грн., яка підлягає сплаті у грошовій формі. Згідно з номенклатурою, яка є невідємною частиною договору, сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати. Загальна сума виплат орендної плати, яку отримав [PERSON] за договором оренди за період 2010-2014 років, становить 9370,00 грн. Виходячи з умов договору, [PERSON] повинен був отримати орендну плату за той самий період у розмірі 5350,00 грн. (1070,00 грн. х 5 років). У звязку з викладеним, різниця між вищезазначеними сумами у розмірі 4020,00 грн. отримана [PERSON] поза межами умов договору та, відповідно, є безпідставно набутим майном. Ухвалою суду від 12 березня 2015 року вказані позови обєднані в одне провадження (а.с. 35-36). Під час розгляду справи, 30 червня 2015 року, від позивача за первісним позовом [PERSON] надійшла заява про залишення первісного позову без розгляду (а.с. 73). Ухвалою суду від 30 червня 2015 року первісний позов [PERSON] до приватного підприємця [PERSON] залишений без розгляду (а.с. 75). Окрім того, 23 червня 2015 року ПП [PERSON] через канцелярію суду подано уточнену позовну заяву, у якій, окрім вимоги про стягнення безпідставно набутого майна з посиланням на ст. 1212 ЦК України, позивач вказує на факт заподіяння [PERSON] йому шкоди шляхом отримання орендної плати у більшому розмірі, ніж це передбачено умовами договору, та, посилаючись на ст.ст. 11, 22 ЦК України, просить стягнути з [PERSON] грошові кошти у сумі 4020,00 грн. в рахунок відшкодування завданої шкоди (а.с. 72). Ухвалою суду від 30 червня 2015 року у прийнятті уточненої позовної заяви приватного підприємця [PERSON] відмовлено (а.с. 76-77). У судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом [PERSON] позов підтримав, просив суд його задовольнити у повному обсязі на тих підставах, що в ньому зазначені. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просили суд у його задоволенні відмовити, оскільки його вимоги не ґрунтуються на законі. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов приватного підприємця [PERSON] не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду землі» відносини, повязані з орендою землі, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно з ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. У судовому засіданні встановлено, що 07 серпня 2004 року між [PERSON] та приватним підприємцем [PERSON] укладено договір оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення № 101, відповідно до якого позивачу, як фізичній особі підприємцю, була передана в оренду земельна ділянка загальною площею 5,2323 га (рілля), що знаходиться на території Тернівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. Договір оренди земельної ділянки укладено на десять років до 07 серпня 2014 року (а.с. 4-6). Вказаний договір зареєстровано у Запорізькій регіональній філії ДП Центр ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 30 вересня 2004 року за № 97. 03 жовтня 2004 року сторони підписали акт приймання-передачі земельної ділянки (а.с. 7). Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оренду землі», орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. Згідно з п.п. 4.1., 4.3. договору, орендна плата, яка підлягає сплаті орендарем, складає 1070,00 грн. та підлягає оплаті до 01 грудня поточного року у таких формах: -грошовій у сумі 1070,00 грн.; -натуральній, згідно з номенклатурою, яка включає кількість та вартість продукції, яка поставляється орендарем орендодавцю в рахунок орендної плати, та яка є невідємною частиною цього договору; -відробітковій, згідно з номенклатурою, яка включає вартість та види послуг, наданих орендарем орендодавцю, яка є невідємною частиною цього договору. Відповідно до номенклатури, яка є невідємною частиною договору оренди земельної ділянки № 101 від 07 серпня 2004 року, орендна плата у натуральній формі поставляється у вигляді 1500 кг ячменю, вартістю 400,00 грн. за 1000 кг, 500 кг пшениці, вартістю 600,00 грн. за 1000 кг, та 150 кг соняшника, вартістю 800,00 грн. за 1000 кг; відробіткова форма включає в себе поставку 1000 кг соломи безкоштовно, надання ритуальних послуг (за потребою) та оранка землі 0,25 га безкоштовно. Також номенклатурою сторони передбачили, що за взаємною згодою орендар у рахунок орендної плати може виділяти орендодавцю іншу сільськогосподарську продукцію і робити інші послуги в межах загальної суми орендної плати (а.с. 7 оборот). Як вбачається з наданих суду відомостей, на виконання умов договору оренди приватний підприємець [PERSON] сплатив [PERSON] орендну плату у таких розмірах: -за 2010 рік видано 2000 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1200,00 грн. (а.с. 27); -за 2011 рік - 2000 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1200,00 грн. (а.с. 28); -за 2012 рік - 2000 кг пшениці, вартість якої, згідно з номенклатурою, складає 1200,00 грн., а також сплачено вартість 150 кг соняшника у сумі 450 грн., загальний розмір орендної плати складає 1650,00 грн. (а.с. 29, 30); -за 2013 рік - 2000 кг пшениці та 150 кг соняшника, загальна вартість яких, згідно з номенклатурою, складає 1320,00 грн. (а.с. 31, 32) -за 2014 рік сплачено 4000,00 грн. (а.с. 33). У судовому засіданні [PERSON] підтвердив факт отримання пшениці, соняшника та грошових коштів, зазначивши, що підписи у відомостях напроти його прізвища виконувались ним. Загальна сума виплат орендної плати, яку отримав [PERSON] за договором оренди № 101 від 07 серпня 2004 року за період 2010-2014 років, становить 9370,00 грн. Виходячи з умов договору, [PERSON] повинен був отримати орендну плату за той самий період у розмірі 5350,00 грн. (1070,00 грн. х 5 років). Таким чином, на думку позивача, різниця між вищезазначеними сумами у розмірі 4020,00 грн. отримана [PERSON] поза межами умов договору та, відповідно, є безпідставно набутим майном. Однак з цими доводами приватного підприємця [PERSON] суд не погоджується та при винесенні рішення керується правовим висновком Верховного Суду України у справі № 6-122цс-14 від 24 вересня 2014 року, відповідно до якого ст. 1212 ЦК України застосовується лише у тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобовязання повернути майно потерпілому. Враховуючи, що спір щодо повернення безпідставно набутого майна між сторонами виник з договірних правовідносин, а саме договору оренди земельної ділянки № 101 від 07 серпня 2004 року, а постанова Верховного Суду України, відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України, які зобовязані привести свою судову практику у відповідність із цим рішенням Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що вимоги ч. 1 ст. 1212 ЦК України не можуть бути застосовані до правовідносин, які склалися між сторонами, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, понесені сторонами судові витрати відшкодуванню не підлягають через відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed