Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що вона, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Полтавським відділом приватизації житла від 04.06.1998 року, зареєстрованого у [PERSON] МБТІ 04.06.1998 року у реєстрову книгу №124 під № [NUMBER] , на праві приватної, спільної сумісної власності є власником квартири, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] . Крім того, за договором дарування від 30.08.2000 року їй належить ј частини цієї ж квартири, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] . Разом з нею, у квартирі зареєстровані чоловік - [PERSON] , 1949 р.н., донька - [PERSON] , 1979 р.н., дві онуки - [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , 1999 р.н., щопідтверджуєтьсядовідкою ЖЕО №2 за№ 2914 від 03.07.2018 р. Однак, [PERSON] , 1999 р.н., не проживає в житловомуприміщенніпонад один рік без поважних причин. Факт відсутності за місцем реєстрації [PERSON] , 1999 р.н. понад один рік можуть підтвердити свідки: [PERSON] , [PERSON] . Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі та в утриманні житла участі не бере. З огляду на викладене, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилася, але надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримувала, просила слухання справи проводити без її участі. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується даними поштових повідомлень та оголошеннями на сайті суду, про причини неявки суду не повідомила. Відзиву на позовну заяву або будь-яких клопотань із зазначенням поважності причин неприбуття в судові засідання відповідачем до суду не подано. Відповідно до вимог\~ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. \~ \~ \~ \~27.05.2019 року судом винесено ухвалу про проведення заочного розгляду даної цивільної справи. Суд,вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого Полтавським відділом приватизації житла від 04.06.1998 року, зареєстрованого у [PERSON] МБТІ 04.06.1998 року у реєстрову книгу №124 під № [NUMBER] , на праві приватної, спільної сумісної власності є власником квартири, яка знаходиться за адресою - [ADDRESS] . (а.с.6). Крім того, за договором дарування від 30.08.2000 року їй належить 1/4 частини цієї квартири [ADDRESS] . (а.с. 7). Разом з позивачем у вказаній квартирі зареєстровані: чоловік - [PERSON] , 1949 р.н., донька - [PERSON] , 1979 р.н., дві онуки - [PERSON] , 2013 р.н. та [PERSON] , 1999 р.н., що підтверджується довідкою ЖЕО №2 за№ 2914 від 03.07.2018 р. (а.с.8). Відповідно до положень статті 150 Житлового кодексу України, які узгоджуються зі змістом статті 383 Цивільного кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. [PERSON] , 1999 р.н., понад три роки не проживає у вказаному житловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями свідків [PERSON] , [PERSON] , які засвідчені начальником дільниці №5 КП «ЖЕО №2» (а.с.9-10). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно із частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє,користується,розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним.Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житло фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнанено й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно положень статті 405 Цивільного кодексу У країни,члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України у своїй постанові від 16.01.2012 року у справі № 6-57цс11 зазначив, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом одну з таким вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини першої статті 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання, згідно статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», визначається житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає. Виходячи зі змісту статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання особи є фіксацією фактичного місця її проживання. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації;судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки що застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, а також те, що відповідач зареєстрованийу квартирі [ADDRESS] , за цією адресою не проживає понад 1 рік, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved