Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

У січні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просило суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором у сумі 36 355 грн. 94 коп. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що між АКІБ «Укрсиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», у якого ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за кредитом) та [PERSON] 20.12.2002 року було укладено кредитний договір №10119608000 (первинний номер договору: №Т-15/02-021), згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 9900 грн. 00 коп. строком до 20.12.2004 року зі сплатою 27% річних за користування кредитом. Банк виконав умови кредитного договору та надав відповідачу зазначені грошові кошти у повному обсязі. Разом з тим, відповідач умови договору належним чином не виконує і станом на 21.11.2014 року заборгував позивачу кошти у сумі 36 355 грн. 94 коп. Представник позивача у судове засідання не з'явилась, однак подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання з'явився, позовних вимог не визнав, просив суд відмовити у задоволенні позову з огляду на пропуск строку позовної давності, про що подав відповідну письмову заяву. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що між АКІБ «Укрсиббанк» (яке у подальшому змінило назву на ПАТ «Укрсиббанк», у якого ПАТ «Дельта Банк» купило право вимоги за кредитом) та [PERSON] 20.12.2002 року було укладено кредитний договір №10119608000 (первинний номер договору: №Т-15/02-021), згідно умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 9900 грн. 00 коп. строком до 20.12.2004 року зі сплатою 27% річних за користування кредитом (а.с.6-8). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредити) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк виконав умови згаданого кредитного договору та надав відповідачу у кредит грошові кошти у сумі 9900 грн. 00 коп. Судом встановлено, що між ПАТ «УкрСиббанк» (який є правонаступником АКІБ «УкрСиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк», своє право вимоги заборгованості за договорами кредиту, в тому числі за договором кредиту №10119608000 від 20.12.2002 року, укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] Таким чином, стягнення коштів має відбуватись на користь нового кредитора - ПАТ «Дельта Банк» (а.с.13-15). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим станом на 21.11.2014 року заборгував позивачу кошти у сумі 36 355 грн. 94 коп., що складається із заборгованості за кредитом у сумі 8662 грн. 00 коп. та заборгованості по відсотках у сумі 27 693 грн. 94 коп. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при цьому зобов'язання має виконуватися належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Частиною 2 ст. 615 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання. Приписами статті 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом, що встановлено ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст.610 ЦК України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позика частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася. та сплати процентів, належних йому відповідно до кредитного договору. Таким чином, з умов укладеного між АКІБ «Укрсиббанк» та [PERSON] кредитного договору №10119608000 та зі змісту наведених правових норм вбачається, що вимоги позивача про стягнення кредитної заборгованості заявлені відповідно до чинного законодавства та є обґрунтованими. Наявність заборгованості у сумі 36 355 грн. 94 коп. підтверджується наданою позивачем довідкою (а.с.12), яка перевірена судом. Разом з тим, з огляду на заяву відповідача про застосування строку позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Згідно з приписами ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 5 статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Кредитним договором №10119608000 передбачено строк повернення кредиту - 20.12.2004 року, тоді як позовну заяву до суду банком пред'явлено лише 09.01.2015 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції суду та є поза межами трирічного строку позовної давності. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивач не просив суд поновити строк позовної давності, поважних причин його пропуску не наводив, доказів зупинення або переривання перебігу позовної давності суду не надав, тому у зв'язку із заявою відповідача про застосування строку позовної давності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: dismissed