Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-09 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка-відповідачка [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким провести реальний розподіл домоволодіння №38 по вул.Панська 38 в с.Суходіл, Рожнятівського району та присудити їй наступне майно - з житлового будинку кімнату 1-8 площею 19,3 кв.м., коридор 1-1 площею 13,8 кв.м., коридор 1-2 площею 5,6 кв.м., комору 1-3 площею 6,6 кв.м., кухню 1-4 площею 9.7 кв.м., кладову 1 -5 площею 2,7 кв.м. З господарських споруд - стодолу, гараж та частину огорожі. Відповідачу [PERSON] залишити у власності з житлового будинку - житлову кімнату 1-6 площею 32,6 кв.м., житлову кімнату 1-7 площею 25,3 кв.м. З господарських споруд - стайню, гараж та частину огорожі. Горище присудити кожній із сторін над виділеною частиною житлового будинку. Криницю залишити в спільному користуванні. Стягнути з відповідача [PERSON] у її користь понесені судові витрати по справі. Відповідачк-позивач [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просить суд поновити йому строк для звернення з позовом до суду. Визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 24 березня 2006 року, укладений між [PERSON], як продавцем та ним і [PERSON], як покупцями, який посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № Д-172. У судовому засіданні позивачка-відповідачка [PERSON] свій заявлений позов підтримала та пояснила, що з відповідачем по справі проживала в зареєстрованому шлюбі з 17.02.2000 року по 08.06.2015 року. Шлюб розірвано рішенням Рожнятівського районного суду від 08.06.2015 року. За час проживання в шлюбі ними набуте(куплене) будинковолодіння №38 по вул.Панська в с.Суходіл, Рожнятівського району, Івано-Франківської області, згідно договору купівлі-продажу, посвідченого нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] 24 березня 2006 року, і зареєстрованого в реєстрі за № Д-172, номер правочину 1212536, номер витягу 2205751. У звязку з тим, що вищезгадане нерухоме майно придбане спільно у шлюбі, а тому є їх спільною сумісною власністю. Просить суд задоволити її позов повністю, а у задоволенні зустрічного позову відповідача-позивача [PERSON] відмовити. Відповідач-позивач [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що 24.03.2006 року між [PERSON], як продавцем ним і [PERSON], як покупцями, був укладений договір купівлі - продажу будинковолодіння, яке розташоване в с.Суходіл по вул.Панська 38, який посвідчувався нотаріально. Зазначений житловий будинок він побудував особисто ще до одруження з [PERSON], проте документально будівельний паспорт був оформлений на [PERSON] Оскаржуваний ним договір купівлі - продажу оформлявся виключно з метою узаконення будівлі і жодних коштів від нього та [PERSON], продавець [PERSON] не отримувала, а також ними не обговорювались, не погоджувались та не виконувались жодні істотні умови договору купівлі-продажу. Про порушення свого права він дізнався тільки з позову [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, де вона заявила вимогу про реальний розподіл будинковолодіння по вул.Панська 38 в с.Суходіл. З позовом про поділ спільного майна подружжя позивачка-відповідачка [PERSON] вже зверталась до суду, і рішенням Рожнятівського районного суду від 04.06.2016 року вже проведено поділ спільно придбаного ними майна, серед якого не було спірного будинковолодіння, що і не давало йому підстав вважати порушеним його право на володіння, користування та розпорядження вказаним будинковолодінням у цілому. Отже, ним пропущено строк звернення до суду з поважних причин, який підлягає поновленню. У задоволенні позову [PERSON] просить суд відмовити, а його позовні вимоги задоволити у повному обємі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] визнала повністю та суду пояснила, що будинковолодінн по вул.Панська 38, що в с.Суходіл, Рожнятівського району побудований [PERSON] ще до його одруження з [PERSON] Технічна документація на виділення земельної ділянки під будівництво та початок будівельних робіт була видана на імя [PERSON]В./його тітки/. Після одруження [PERSON] з [PERSON] виникло питання, як найшвидше і найдешевше узаконити спірне будинковолодіння. Було спочатку прийнято рішення оформити це договором дарування, що й було зроблено 30.12.2005 року. Однак коли вони дізнались у ДПІ Рожнятівського району, яке держмито їм треба буде сплатити за цим договором, то вони від цієї ідеї відмовились та угодою від 14.03.2006 року договір дарування розірвали, а 24.03.2006 року уклали уже договір купівлі-продажу житлового будинку. Жодних коштів за вчинення договору купівлі-продажу будинковолодінн по вул.Панська 38, що в с.Суходіл, Рожнятівського району [PERSON] ні від [PERSON], ні від [PERSON] не отримувала, як і не передавала будинковолодіння сторонам, так як вони і так уже жили у ньому. Не заперечує проти задоволення позову [PERSON], а у задоволенні позову [PERSON] просить суд відмовити. Третя особа без самостійних вимог щодо предмета спору - нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявився, однак направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. При вирішення справи покладається на розсуд суду.. Суд, заслухавши позивачку-відповідачку [PERSON], відповідача-позивача [PERSON], відповідачку [PERSON] та її представника, адвокатів, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази вважає, що у задоволенні позову [PERSON] про поділ майна слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу підставний і належний до задоволення з наступних підстав. Копіями договору купівлі-продажу житлового будинку та витягами з Державного реєстру правочинів і витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно/а.с.7-9/ підтверджено, що між сторонами 24.03.2006 року було укладено вищезгадиний договір. Копією рішення Рожнятівського районного суду від 08.06.2015 року/а.с.10/ підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON] шлюб розірвано. Копією технічного паспорта/а.с.11-13/ підтверджено, що вартість будинковолодіння по вул.Панська 38, що в с.Суходіл, Рожнятівського району складає 36119 грн. Копією акту обстеження матеріально-побутових умов від 20.03.2014 року/а.с.14/ підтверджено, що [PERSON] зареєстрована в [INFO], що в с.Суходіл, Рожнятівського району, однак проживає у с.Ілемня. Копіями договору дарування, витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів, свідоцтва про право власності на нерухоме майно,про реєстрацію права власності на нерухоме майно, витягу з реєстру права власності на нерухоме майно, заяви, витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого та нерухомого майна, довідки, Угоди/а.с.52-72/ підтверджено, що між сторонами 30.12.2005 року спочатку було укладено договір дарування, 14.03.2006 року його розірвано, а 24.03.2006 року уже кладено договір купівлі-продажу житлового будинку. Згідно ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у своїй постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.24, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину . Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст.655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідач - позивач [PERSON] стверджує, що за договором купівлі - продажу спірного будинковолодіння сплата певної грошової суми [PERSON], як продавцю, не здійснювалася. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що за договором купівлі-продажу [PERSON] від подружжя [PERSON] будь-яких коштів не отримувала, так як і не мала на меті їх отримувати. Отже, судом встановлено, що у даному випадку сторони не вчинили будь - яких дій на виконання умов договору купівлі - продажу домоволодіння. Продавець не передавав предмет договору покупцям, оскільки той належав фактично [PERSON], а покупеці не здійснювали оплату за зазначеним договором, тобто не передавали [PERSON] будь - яких грошей. За таких обставин суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений фіктивний договір. Суд вважає, що доводи позивачки - відповідачки та її адвоката про пропуск відповідачем - позивачем строків позовної давності не підтверджені обставинами справи та не ґрунтуються на положеннях закону, оскільки згідно положень ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини по справі «[PERSON] проти Туреччини» з цього приводу зазначає, що правило встановлення обмежень до суду у звязку із пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично й не має абсолютного характеру, тому перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи, які можна встановити лише в судовому засіданні. Суд приходить до висновку, що укладаючи оскаржуваний договір, відповідач - позивач перебував у шлюбі з позивачкою - відповідачкою та міг не передбачати припинення шлюбних відносин та про можливі претензії колишньої дружини на зазначене майно у майбутньому. Тобто про порушення свого права він дізнався тільки з позову [PERSON], в якому вона ставить вимогу про розподіл спірного будинковолодіння. За таких обставин, з урахуванням положення про непорушність права власності згідно ст.321 ЦК України, суд вважає, що позовна давність відповідачем - позивачем пропущена з поважних причин, а тому строк звернення до суду йому слід поновити. За змістом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, а відповідно до ст.63 названого кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Статтею 71 зазначеного кодексу визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.2, 3 ст.325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Судом встановлено, що спірне будинковолодіння належало не подружжю, а відповідачу - позивачу та набуте відповідачем - позивачем [PERSON] за час шлюбу з позивачкою - відповідачкою [PERSON] на підставі фіктивного договору, який судом визнається недійсним. Отже зазначене нерухоме майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим не підлягає поділу між сторонами, як спільно нажите майно подружжя. Суд проаналізувавши досліджені в судовому засіданні письмові докази, пояснення сторін встановив, що позовні вимоги позивачки-відповідачки [PERSON] є безпідставними і не знайшли свого підтвердження, як у матеріалах справи, так і в судовому засіданні. Позовні вимоги ж відповідача-позивача [PERSON] знайшли своє підтвердження, як у матеріалах справи, так і в судовому засіданні, а тому його позов слід задоволити. На підставі ст.ст.69, 70 СК України, ст.ст.203, 234, 655, 319, 364, 368, 372 ЦК України,

Outcome: dismissed