Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-12 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просив скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), про реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Кредитні ініціативи», прийняте державним реєстратором виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенковим С.О., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майнв 1772032323101, відновити реєстраційний запис від 19.06.2008 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , підстава виникнення права власності:договір купівлі-продажу, 3797,22.05.2008 р., приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу Пянтковська О.Г., судові витрати покласти на відповідача. Позов обґрунтовано тим, що 22.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк правонаступник - ПАТ «Сведбанк» та Позивачем укладено Кредитний договір № 0711/0508/45-017. Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким Позивач передав в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 48,92 кв.м., житлова площа 27,25 кв.м1 . Відповідно до п. 12.3.1 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріус або шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Позивач письмову вимогу про усунення порушень ніколи не отримував. Реєстраційні дії державного реєстратора виконавчого комітету Широківської сільської ради Запорізького району Запорізької області Ільющенкова С.О.були здійснені 22.02.2019 року у вигляді рішення (номер 45664952) про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя сторонами не укладався, однак ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстрував право власності на іпотечне майно в порушення вимог чинного законодавства без відома позивача, чим порушив його право власності на спірне нерухоме майно. Посилаючись на викладене в позові позивач просить задовольнити позов. Ухвалою судді від 12 серпня 2019 року у справі відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного провадження. Ухвалою суду від 24.09.2019 року до участі у справі залучено в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - [PERSON] ,яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON] , Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району, третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи». Ухвалою суду від 11.11.2019 року у задоволенні заяви ТОВ «Кредитні ініціативи» про зустрічне забезпечення відмовлено, постановою Запорізького апеляційного суду від 26.11.2019 року ухвала від 11.11.2019 року залишена без змін. Ухвалою суду від 11.11.2019 року,до участі у справі залучено в якості третьої особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради. Позивач в особі представника - адвоката Ключик Ю.В. подав заяву до суду про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, подав заяву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує в повному обсязі. Третя особа ТОВ «Кредитні ініціативи» у судове засідання не з`явився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив, подав заву про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує в повному обсязі. Третя особа- [PERSON] у судове засідання не з`явилася, звернулася до суду з заявою про розгляд справи у її відсутність. Представник третьої особи - Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради у судове засідання не з`явився, просить суд у письмовій заяві розглянути справу у їх відсутність. Згідно ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явивися в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 22.05.2008 року між ВАТ «Сведбанк правонаступник - ПАТ «Сведбанк» та Позивачем [PERSON] укладено Кредитний договір № 0711/0508/45-017. Цього ж дня сторони уклали договір іпотеки, за яким Позивач передав в іпотеку нерухомого майна, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 48,92 кв.м., житлова площа 27,25 кв.м. Заочним рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.10.2010 року позовні вимоги ПАТ «Сведбанк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки задоволені. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 13.07.2011 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 25.10.2010 року змінено частково, звернуто стягнення на предме6т іпотеки -квартру [ADDRESS] , шляхом проведення прилюдних торгів із встановленнім початкової ціни квартири згідно з п.5 іпотечного договору від 22.05.20008 р. у сумі 453300 грн. без ПДВ. В подальшому, 28.11.2012 р. між Публічним акціонерним товариством «Сведбанк», який в свою чергу виступає правонаступником ВАТ «Сведбанк» (далі - ПАТ «Сведбанк») та Факторинговою компанією «Вектор Плюс» (далі - ФК «Вектор Плюс») укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Банк відступає Фактору свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Банку на підставі Документації. З моменту відступлення Банком Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Разом із тим, 28.11.2012 року між ТОВ «ФК «Вектор Плюс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» укладено Договір факторингу. Відповідно до п.2.1, 2.2. Договору Клієнт (ТОВ «ФК «Вектор Плюс») відступає Фактору (ТОВ «Кредитні ініціативи») свої права Вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з Боржниками, право на вимогу якої належить Клієнту на підставі Документації. З моменту відступлення Клієнтом Фактору прав вимоги заборгованості від боржників, всі гарантії, надані боржниками щодо заборгованостей, стають дійсними для Фактора та вважаються наданими Фактору. Разом з правами вимоги до Фактора переходять всі пов`язані з ними права, зокрема права грошової вимоги щодо нарахованих та несплачених Боржниками процентів, комісій, штрафних санкцій та інших обов`язкових платежів. Внаслідок укладання вищевказаних договорів право вимоги за даним кредитним зобовязанням перейшло до ТОВ Кредитні ініціативи». Відповідно до п. 12.3.1 Договору іпотеки іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріус або шляхом передачі іпотекодержателю прав власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань в порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», яка передбачає задоволення вимоги іпотекодержателя, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. 22 лютого 2019 року державним реєстратором Щироківської сільської ради Запорізької області Ільющенковим С.О. за ТОВ «Кредитні ініціативи» зареєстровано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , загальною площею 48,92 кв.м., житлова площа 27,25 кв.м.. За змістом ч. 1ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що Відповідно до пункту 12,3.1 Іпотечного договору Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на Предмет іпотеки в один із наступних способів, зокрема, шляхом переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет Іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання згідно з цим застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя. Підписання цього Договору Іпотекодавець засвідчує, що він надає Іпотекодержателю згоду на прийняття Іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на Предмет іпотеки до Банку. Зі змісту ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право Іпотекодержателя зареєструвати за собою право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього підпункту п. 12.3. цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій Іпотекодавця, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене Іпотекодавцем в судовому порядку лише якщо він доведе, що повністю виконав Основне зобов`язання. У зв`язку із порушенням позичальником [PERSON] умов кредитного договору у іпотекодержателя у ТОВ «Кредитні ініціативи» виникло право звернення стягнення на предмет іпотеки у досудовому порядку. 07.03.2018 року на адресу Позивача було направлено повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується описом поштового вкладення. У відповідності до ст.12 Закону України «Про іпотеку», у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Пунктом 12.3.1 Іпотечного договору, сторонами був погоджений спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки - шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на Предмет іпотеки в рахунок виконання зобов`язання по кредитному договору в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». З вищенаведеного вбачається, що застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, яке міститься в іпотечному договорі, є одним із визначених законодавством способів звернення стягнення на предмет іпотеки. Суд також враховує висновки Верховного Суду, зроблені ним при розгляді подібних справ в постанові від 24.05.2017 року по справі № 6-1388цс16, від 23.01.2018 року по справі № 760/16916/14-ц провадження №61-1727св17, від 31 січня 2018 року по справі №910/6592/16, від 31.07.2018 року по справі №826/9658/15 провадження №К/9901/3238/18, та в постанові Верховного Суду по аналогічній справі №201/344/18 провадження № 61-47421св18. Крім того, слід зазначити, що позивач звернувся із даною позовною заявою, в якій просив «скасувати рішення про державну реєстрацію». Між тим, Позивачем не було враховано, що рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги Позивача не базуються на приписах чинного законодавства. Адже після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі №755/9555/18 провадження №14-536цс18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19. Так, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 01.04.2020 року по справі № 520/13067/17 провадження № 14-397 цс 19 остаточно зробила висновок щодо належного способу захисту: «Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивачки. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а)». Вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію позивачем заявлено не було. А у відповідності до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч.2 ст.264 ЦПК України, при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Таким чином, заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню ще й з підстави невірно обраного способу захисту права та сформованих вимог. Також суд зазначає, що належним відповідачем у даній категорії справ є особа, право чи обтяження якої зареєстровано, адже вимоги про скасування державної реєстрації, пов`язані з ухваленням рішення по суті спору щодо права власності на майно, таким чином, оскарження рішення про державну реєстрацію права власності безпосередньо пов`язане із захистом цивільного права, оскільки виникнення спірних правовідносин обумовлено незгодою позивача з правомірністю володіння нового власника об`єктом нерухомого майна, як неодноразово звертав увагу Верховний Суд в постанові від 17.04.2018 року по справі №815/6956/15 провадження № 11-192апп18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року по справі №826/9417/16 провадження № 11-444апп18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року по справі № 127/2209/18 провадження № 14-149цс19, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі № 757/39920/15-ц провадження № 14-61 цс 19, та в постанові від 23.10.2019 року по справі №201/10848/17 провадження № 61-11238св19. Даний висновок зроблений Великою палатою Верховного Суду від 04.09.2018 року по справі № 823/2042/16 провадження № 11-377апп18: «Спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно чи обтяження такого права за іншою особою у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно є цивільно-правовим. А тому вирішення таких спорів здійснюється за правилами цивільного або господарського судочинства залежно від суб`єктного складу сторін. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано». А також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.03.2019 року по справі № 757/39920/15-ц провадження № 14-61 цс 19, в якій Верховний Суд в черговий раз підтвердив, що а даній категорії справ, спір виникає між позивачем та особою, яка зареєструвала право власноті на спірне майно: «До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. А тому Велика Палата Верховного Суду вважає, що спір виник саме між позивачем і ТзОВ «Кей-Колект» з приводу порушення права позивача на квартиру внаслідок дій цього відповідача зі звернення на неї стягнення як на предмет іпотеки шляхом реєстрації такого права.Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (пункт 41 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц)». Отже пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог. У відповідності до п. 8 Постанови Пленуму ВСУ «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 N 2 роз`яснено, що суд відмовляє в позові до неналежного відповідача. Як вбачається зі змісту ЦПК України на позивача покладено обов`язок визначати відповідача у справі.Якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача (або залучення інших співвідповідачів в окремих справах згідно специфіки спірних правовідносин), суд повинен відмовляти у задоволенні позову - у відповідності до Постанови ВС по справі 280/119/16-ц. Аналогічний висновок викладений в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 року по справі № 523/9076/16-ц провадження № 14-61 цс 18: «Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача». Отже належним відповідачем у даній справі є особи право власності чи обтяження якої зареєстровано на теперішній час, в даному випадку такою особою є ТОВ «Кредитні ініціативи». Позивачем не було враховано, що рішення Державного реєстратора є актом індивідуальної дії суб`єкта владних повноважень у сфері публічно-правових відносин, а не правочином, а тому вимоги позивача у будь-якому сенсі не базуються на приписах чинного законодавства. Та після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, як неодноразово зазначав як Верховний Суд так і Велика Палата Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 04.09.2018 року по справі №915/127/18 провадження №12-184гс18: «При цьому рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права (частина друга статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень)». Такий само висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16.01.2019 року по справі №755/9555/18 провадження №14-536цс18: «Під час розгляду справи суди мають врахувати висновок Великої Палати Верховного Суду стосовно того, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права (див. пункт 5.17 постанови від 4 вересня 2018 року у справі № 915/127/18)». А також Велика Палата Верховного Суду остаточно закріпила дану позицію в Постанові від 20.11.2019 року по справі №802/1340/18 провадження №11-474апп19:«Рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (частина друга статті 26 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16: «Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника» (пункт 147). А також в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 29.05.2019 року по справі № 367/2022/15-ц провадження № 14-376 цс 18: «Велика Палата Верховного Суду звертає увагу на те, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів. інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективнішим способом захисту права власника». Та в Постанові Верховного Суду від 09.01.2020 року по справі № 359/11588/15-ц провадження № 61-23308св18, в якій Верховний Суду відмовив у позовних вимогах щодо визнання недійсним рішення, скасування рішення оскільки такий спосіб захисту є неефективним. І аналогічний висновок зроблений Верховним Судом в Постанові від 19.12.2019 року по справі № 490/2845/17 провадження № 61-20255св18, в яких Верховний Суду в черговий раз акцентував увагу на висновку, зробленому Великою Палатою Верховного Суду в Постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 та наголосив, що власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Відповідно до ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», ст.263 ЦПК України, висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до роз`яснень Великої Палати Верховного Суду за наслідками розгляду цивільної справи №755/10947/17, незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата, суди під час вирішення тотожних спорів суди мають враховувати саме останню правову Позицію Великої палати. Не можна застосовувати аналогічні висновки Верховного Суду України, викладені в його рішеннях, ухвалених за результатами розгляду інших судових справ, незалежно від того чи перераховані у відповідній постанові Великої Палати всі рішення ВСУ, в яких викладена правова позиція від якої відступила Велика Палата. Тобто, в даному випадку висновки Великої Палати підлягають обов`язковому застосуванню судами. А самі позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та безпідставними, з невірно обраним способом захисту права, позивачем не доведено, чим порушуються його права, задоволенням вимог кредитора шляхом позасудового врегулювання спору в порядку ст.37 ЗУ «Про іпотеку» та Іпотечного договору, при невиконаному зобов`язанні щодо погашення заборгованості за чинним Кредитним договором, та чинним Іпотечним договором і, як наслідок, не підлягають задоволенню. Адже порушення цивільних прав є передумовою звернення до суду, у відповідності до ст.4 ЦПК України. Відсутність у будь-кого, в тому числі і позивача, прав чи обов`язків із оскаржуваним рішенням не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим позовом. Відсутність порушеного права встановлюється при розгляді справи по суті і є підставою для прийняття судом рішення про відмову у задоволені позовних вимог, що неодноразово підкреслювалось Правовими висновками як Верховного Суду України, так і Верховним Судом. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до норм ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно, а також правильно витлумачив ці норми. Відповідно до частини 9 статті 158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову.

Outcome: dismissed