Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір про іпотечний борг № 487, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 135\~000,00 доларів США, з цільовим призначенням кредиту на будівництво будинку, зі сплатою 13 % річних та щомісячної комісійної винагороди за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 від кредитної заборгованості на перше число кожного місяця, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 31 липня 2026 року. Крім того, 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір поруки № 488, згідно з яким боржник та поручитель відповідають перед банком як солідарні боржники й у тому ж обсязі, що і боржник. Проте, [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобовязання у частині повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 30 червня 2014 року становить 1\~225\~336 грн. 88 коп., що складається з: 1\~058\~898 грн. 86 коп. сума заборгованість за кредитом, 135\~384 грн. 29 коп. заборгованості за відсотками, 13\~765 грн. 63 коп. комісії, 17\~288 грн. 10 коп. пені. 17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до положень якого позивач приймає кредитний портфель та зобовязується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 2.2. даного договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових зобовязань, правом на звернення стягнення за зобовязаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення. Внаслідок укладення наведеного вище договору відступлення прав вимоги від 17 грудня 2012 року ПАТ «Альфа Банк» набуло права вимоги й до [PERSON] за договором про іпотечний борг № 487 від 01 серпня 2006 року. У звязку з вищевикладеним публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулося до суду із вимогою про солідарне стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором у загальному розмірі 1\~225\~336 грн. 88 коп. та 3\~654 грн. 00 коп. суми сплаченого судового збору. До початку розгляду справи по суті відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов про визнання договору поруки № 488 від 01 серпня 2006 року припиненим. В обґрунтування зустрічних позовних вимог [PERSON] посилався на те, що з 06 жовтня 2008 року було підвищено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13 % до 14 % річних. Однак, про дані зміни його поінформовано не було. Внаслідок даного підвищення змінилося й зобовязання і обсяг його відповідальності перед кредитором збільшився. Згоди на підвищення розміру процентної ставки за кредитом [PERSON] не надавав. Посилаючись на положення ч. 1 ст. 559 ЦК України, згідно з якою порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, [PERSON] просив визнати договір поруки припиненим. Крім того, зазначав, що оскільки заборгованість у позичальника [PERSON] виникла ще 31 травня 2013 року й в позивача з 30 червня 2013 року відповідно до п. 5.3.2 кредитного договору виникло право на дострокове повне повернення кредитних коштів, а позов предявлений лише 05 серпня 2014 року, тобто з пропуском визначеного законом шестимісячного строку для звернення з позовом до поручителя, вимоги ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON] є необґрунтованими. У звязку з наведеним, [PERSON] просив відмовити в задоволенні первісного позову та задовольнити його зустрічні позовні вимоги. [PERSON] до початку слухання справи по суті також звернулася до суду із зустрічними вимогами про визнання договору іпотечного боргу недійсним. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилалася на те, що спірний договір укладено з порушенням вимог чинного законодавства, зокрема, внаслідок обману позичальника з боку первісного кредитора ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», так як він надав відповідачу [PERSON] кредитні кошти на споживчі потреби в іноземній валюті, але замовчав про встановлену законом заборону видачі валютних кредитів саме на дані цілі на території України резидентам України. Враховуючи наведене, [PERSON], просила визнати спірний договір іпотечного боргу № 487 від 01 серпня 2006 року недійсним на підставі ст. 230 ЦК України, та виключити з Державно реєстру іпотек та Єдиного державного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи про заборону відчуження іпотечного майна, земельної ділянки та будинку, що знаходяться за адресою: Київська обл., Броварський р-н, с. Зазимя, вул. Пролетарська, буд. № 5. У судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка надалі змінила прізвище на «Дуднік», позовні вимоги підтримала та просила первісний позов задовольнити у повному обсязі. Проти зустрічних позовних вимог заперечувала у повному обсязі, вказувала, що кредитний договір укладено з дотриманням вимог чинного законодавства. У судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проти вимог ПАТ «Альфа-Банк» заперечував й просив відмовити у задоволенні первісного позову в повному обсязі, зустрічні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні факти та правовідносини. Судом встановлено, що 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір про іпотечний борг № 487, за умовами якого Банк надав Позичальнику кредит у сумі 135\~000,00 доларів США, з цільовим призначенням кредиту на будівництво будинку, зі сплатою 13 % річних та щомісячної комісійної винагороди за управління кредитними коштами у розмірі 0,1 від кредитної заборгованості на перше число кожного місяця, з кінцевим терміном повернення кредиту не пізніше 31 липня 2026 року (а.с. 5-9). За правилами ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Відповідно до п.3.2 кредитного договору нарахування банком процентів за користування кредитом починається з дати перерахування коштів безпосередньо з позичкового рахунку по день повного погашення кредиту на суму щоденного залишку заборгованості за кредитом. Згідно з п.2.4 кредитного договору погашення процентів за договором здійснюється позичальником щомісячно, кредиту у відповідності до графіку (додаток № 1), який є невідємною частиною договору. За правилами п.5.2.1 кредитного договору позичальник зобовязалася погашати заборгованість по кредиту та процентах перед банком відповідно до розробленого графіку погашення, але не пізніше ніж «31» липня 2026 року шляхом внесення готівки на позичковий рахунок № 22331550331987/840, відкритий в філії «Дніпровське відділення ПІБ в м. Києві», МФО 322142 або іншими шляхами, передбаченими законом. У ст. 526 ЦК України визначено, що зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, вимог Цивільного кодексу України та інших актів цивільного законодавства. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ст. 530 ЦК України). Зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). За вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст. 549 ЦК України). Зі змісту п.п. 6.4. договору вбачається, що за несвоєчасну сплату суми та/або процентів за користування кредитом позичальник зобовязаний сплатити банку пеню, яка обчислюється від суми простроченого платежу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період прострочення, та нараховується за кожен день прострочення платежу. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником (ч.ч. 1, 2 ст. 553 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2006 року ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] уклали договір поруки № 488, за умовами якого позичальник та поручитель виступають як солідарні боржники й [PERSON] у випадку невиконання та/або прострочення виконання позичальником зобовязань за кредитним договором зобовязався виконати зобовязання по погашенню заборгованості за кредитним договором, а саме заборгованості в розмірі наданого кредиту, нарахованих за користування кредитом процентів на момент погашення вказаної у п.п.1 п. 2.1 договору іпотечного боргу суми кредиту, неустойки (штрафу, пені) та збитків, завданих кредиторові (п.2.1 договору поруки). У ч.ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України закріплено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом також зясовано, що 17 грудня 2012 року ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ПАТ «Альфа Банк» уклали договір відступлення прав вимоги, відповідно до положень якого первісний кредитор передає (відступає), а позивач приймає кредитний портфель та зобовязується сплатити за нього ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» грошову винагороду (ціну продажу) на умовах, визначених договором. Відповідно до п. 2.2. даного договору внаслідок передачі (відступлення) кредитного портфеля новий кредитор набуває всіх прав вимоги первісного кредитора за кредитними договорами та договорами забезпечення, включно з правом вимагати від позичальників належного виконання всіх грошових зобовязань, правом на звернення стягнення за зобовязаннями позичальників на заставне майно, та іншими правами вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення, зокрема, й право вимоги до [PERSON] за кредитним договором № 487 від 01 серпня 2006 року. Вказані обставини підтверджуються копією додатку № 1 до наведеного вище договору відступлення прав вимоги та витягом з реєстру позичальників (а.с. 26-37, том ІІ а.с. 2-4). Згідно із ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). З копії розрахунку заборгованості вбачається, що [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобовязання у частині повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого у неї утворилася заборгованість перед Банком, яка станом на 30 червня 2014 року становить 1\~225\~336 грн. 88 коп., що складається з: 1\~058\~898 грн. 86 коп. сума заборгованість за кредитом, 135\~384 грн. 29 коп. заборгованості за відсотками, 13\~765 грн. 63 коп. комісії, 17\~288 грн. 10 коп. пені, про що свідчить розрахунок заборгованості (а.с. 19). У ч. 1 ст. 559 ЦК України передбачено, що порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Відповідно до вимог п. 5.2. договору поруки № 488 від 01 серпня 01 серпня 2006 року збільшення обсягу відповідальності поручителя та переведення боргу за кредитним договором на нового боржника відбувається виключно за взаємною згодою сторін договору. 06 жовтня 2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та позичальником [PERSON] укладено договір № 1450/57 про внесення змін до договору про іпотечний борг № 487 від 01 серпня 2006 року, яким змінено розмір процентної ставки за користування кредитом з 13 % на 14 % річних (а.с. 9). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що поручителю [PERSON] було відомо про вказані вище зміни, що спричинили збільшення обсягу його відповідальності за кредитним договором № 487 від 01 серпня 2006 року, суду не надано й судом не встановлено. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Як роз'яснено у п. 24 постанови\~\~Пленуму Вищого Спеціалізованого\~\~суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до\~\~ч. 4 ст. 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, а в даному випадку від дня виникнення права вимоги щодо дострокового погашення заборгованості за договором у звязку з несплатою чергового платежу за кредитом. З матеріалів справи вбачається, що 28 липня 2014 року на адреси відповідачів направлено вимоги про дострокове врегулювання спору та сплату у тридцятиденний строк заборгованості у розмірі 103\~637, 07 дол. США, що утворилася станом на 30 червня 2014 року (а.с. 20-25). Таким чином, право звернутися до боржників з позовом у ПАТ «Альфа Банк» виникло 30 червня 2014 року. Однак, позов до суду подано лише 08 серпня 2014 року, тобто з порушення встановленого законом шестимісячного терміну для предявлення вимог до поручителя [PERSON] Враховуючи наведене, а також те, що поручителя [PERSON] не було повідомлено про зміну істотних умов договору, що в свою чергу спричинило збільшення обсягу його відповідальності, й те, що ПАТ «Альфа Банк» пропустило передбачений законом строк для звернення з позовом до відповідача [PERSON] як поручителя, суд дійшов висновку про безпідставність первісних вимог позивача щодо солідарного стягнення з позичальника та поручителя суми боргу в частині вимог до [PERSON] та задоволення зустрічного позову [PERSON] про визнання договору поруки припиненим. Що ж до заявлених [PERSON] вимог щодо визнання іпотечного договору № 487 від 01 серпня 2006 року припиненим, то суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачені підстави, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним, а саме: недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, п'ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч.1 ст. 229 ЦК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). У п. 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року № 5 розяснено, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Оскільки ж з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що у первісного кредитора ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» на час вчинення спірного правочину була наявна передбачена законом ліцензія на здійснення валютних операцій (а.с. 5-7), суд вважає посилання [PERSON] про введення її в оману необґрунтованими й зустрічні позовні вимоги про визнання кредитного договору недійсним - такими, що до задоволення не підлягають. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи те, що заборгованість за кредитним договором № 487 від 01 серпня 2006 року не погашена у повному обсязі, а також те, що ПАТ «Альфа Банк» набуло права вимоги за цим договором, суд дійшов висновку, що вимоги позивача до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором є обґрунтованими й підлягають задоволенню у повному обсязі, так, з [PERSON] підлягає стягненню сума боргу у розмірі 1\~225 336 грн. 88 коп. Крім того, суд вважає необхідним стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3\~654 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial