Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-21 00:00:00

У січні 2017 року Товариство з обмеженою відповідальністю «КЕЙ-КОЛЕКТ» (далі по тексту рішення - Товариство, ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ») звернулося в суд із зазначеним позовом. Уточнивши позовні вимоги (т.1, а.с. 191, т.2, а.с. 63), Товариство просило суд усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення з неї [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] без надання іншого житлового приміщення, а також визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою. [PERSON] та [PERSON] звернулися в суд із зустрічними позовними вимогами: [PERSON] у червні 2017 року, а [PERSON] у червні 2018 року (т.2, а.с. 71-78). Доповнивши та уточнивши позовні вимоги, [PERSON] та [PERSON] просили суд про наступне: визнати незаконним та скасувати державну реєстрацію права власності за Товариством з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект» на квартиру [ADDRESS] , зобов`язати Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Кобелєву А.М. вилучити та поновити запис про право власності, визнати недійсним договір факторингу в частині передачі права вимоги за кредитним договором, визнати недійсним договір відступлення права вимоги за договором іпотеки (т. 3, а.с. 89-111). Позовні вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» обґрунтовані тим, що [PERSON] уклав з ПАТ «УкрСиббанк» кредитний договір. Виконання ним своїх зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося іпотекою квартири [ADDRESS] . Іпотекодателями за цим договором були позичальник [PERSON] , його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» відступив ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» свої права за договором факторингу та договору про відступлення прав за договором іпотеки. ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» зазначав, що [PERSON] грубо порушував умови кредитного договору, кредит не повертав, проценти не сплачував, тому Товариство у позасудовому порядку врегулювало питання звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов іпотечного договору. 30 грудня 2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кобелєвою А.М. було прийняте рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру за Товариством «КЕЙ-КОЛЕКТ». Посилаючись на статті 316, 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, Товариство просило суд усунути йому перешкоди у користуванні майном, виселивши з квартири відповідачів, які незаконно, на думку Товариства, продовжують там проживати. Заперечуючи зустрічні позовні вимоги, представник Товариства зазначав наступне: розділом 5 договору іпотеки від 10 липня 2007 року передбачений позасудовий порядок добровільної передачі іпотеки у власність іпотекодержателю. Оскільки таке застереження сторони договору узгодили, укладення окремих договорів про задоволення вимог іпотекодержателя не вимагається; державний реєстратор - приватний нотаріус Кобелєва А.М. дотрималася вимог статей 9,15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підстави для відмови у державній реєстрації права власності, вичерпний перелік яких передбачений статтею 24 цього Закону, були відсутні. Товариство вважало, що зустрічні позивачі помилково посилаються на заборону стягнення майна, яке було надано у забезпечення кредитів в іноземній валюті, оскільки такий мораторій поширюється на звернення стягнення у примусовому порядку. Представник Товариства «КЕЙ-КОЛЕКТ» зауважив також, що законом не обмежене коло осіб, яким може бути відступлене право вимоги. Отже, укладений договір факторингу не протирічить розпорядженню Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг». Товариство є фінансовою установою з 8 грудня 2011 року і мало право на укладення договору факторингу. [PERSON] та [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги, зазначали про те, що їм та [PERSON] не було відомо про укладення між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» договору факторингу та договору відступлення права вимоги за договором іпотеки. Приватний нотаріус Кобелєва А.М. не мала законних підстав для реєстрації права власності на спірну квартиру, оскільки Товариством не були надані докази направлення та отримання іпотекодавцями письмової вимоги. У свідоцтві приватного нотаріуса Юніної А.А. про посвідчення передачі заяв адреса [PERSON] зазначена невірно; жодних доказів вручення вимоги відповідачам не надано. На думку зустрічних позивачів, заяву про державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки Товариство неправомірно подало до нотаріуса, який не вчиняв реєстрацію обтяжень речових прав на спірну квартиру, а сама реєстраційна дія не відповідає вимогам пункту 2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затв. Постановою КМУ від 17 жовтня 2013 року № 868, в тій частині, що нотаріус проводить державну реєстрацію прав, які набуті виключно в результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном. Дії Товариства та приватного нотаріуса порушують положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Заперечуючи заявлені до них вимоги, [PERSON] та [PERSON] зазначали, що спірна квартира є єдиним житлом їхньої родини, набута ними у власність у 1999 році, тобто не за кошти, надані банком у кредит. Посилаючись на статтю 109 Житлового кодексу УРСР, вони вважали, що вимога про їх виселення без надання іншого житлового приміщення є незаконною. В судовому засіданні представник Товариства «КЕЙ-КОЛЕКТ» Гармаш А.В. позовні вимоги Товариства підтримував, у зустрічному позові просив відмовити повністю з підстав, які були викладені. [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] підтримували заявлені зустрічні вимоги та повністю заперечували вимоги про їх виселення без надання іншого житлового приміщення та визнання такими, що втратили право користування спірною квартирою. [PERSON] просила слухати справу без її участі та дотримувалася позиції, яку в судовому засіданні висловлювали її батьки [PERSON] та [PERSON] (т.3, а.с. 37). Представник третьої особи - Міністерства юстиції України - Листопад О.А. в судовому засіданні зазначала, що нотаріус відповідно до статті 3 Закону України «Про нотаріат» здійснює функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у порядку та випадках, встановлених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державний реєстратор самостійно приймає рішення і втручання у його діяльність під час проведення державної реєстрації прав забороняється, в тому числі з боку будь-яких органів влади та їх посадових осіб. Представник покладалася на розсуд суду (письмові пояснення, т.1, а.с. 200-206). Приватний нотаріус Кобелєва А.М. просила суд слухати справу без її участі. На виконання ухвали суду про витребування доказів надала копії документів, на підставі яких вона прийняла рішення про реєстрацію права власності на спірну квартиру (т.3, а.с. 7-29). Представник третьої особи - державного підприємства «Національні інформаційні системи» Колтунова А.Г. просила слухати справу за відсутності третьої особи. У письмових поясненнях зазначала, що підприємство наказом Міністерства юстиції України № 1059/5 від 25 червня 2015 року визначено адміністратором Єдиних та Державних реєстрів, створення та забезпечення функціонування яких належить до компетенції Міністерства юстиції України. Підприємство не є суб`єктом державної реєстрації, отже, до його повноважень здійснення такої реєстрації прав власності не належить (т. 3, а.с. 157-165). Третя особа - ПАТ «УкрСиббанк» просила суд розглянути справу без участі його представника, підтримувала позовні вимоги Товариства «КЕЙ-КОЛЕКТ» та вважало зустрічні позовні вимоги безпідставними (письмові пояснення, т.2, а.с. 3-7). Провадження у справі було відкрито ухвалою судді від 24 січня 2017 року (т.1, а.с. 48). Заява ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про забезпечення позову залишена без задоволення ухвалою суду від 24 січня 2017 р. (т.1, а.с. 50). 28 серпня 2017 року суд об`єднав в одне провадження позов Товариства із зустрічною позовною заявою [PERSON] (т.1, а.с. 102). 4 жовтня 2017 року ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» заявило клопотання про закриття провадження у справі в частині зустрічного позову [PERSON] (т. 1, а.с. 118-121). Ухвалою суду від 1 червня 2018 року суд об`єднав справу в одне провадження із зустрічним позовом [PERSON] (т.2, а.с. 82) та закрив підготовче провадження у справі. 26 червня 2018 року представник Товариства заявив клопотання про закриття провадження в частині зустрічного позову [PERSON] (т.2, а.с. 103-108). Ухвалою суду від 28 вересня 2018 року суд задовольнив заяву представника [PERSON] про забезпечення позову та заборонив Товариству «КЕЙ-КОЛЕКТ» вчиняти дії, спрямовані на виселення родини [PERSON] зі спірної квартири, а також заборонив Товариству вселяти в квартиру інших осіб та укладати договори її відчуження або передачі у користування, оренду (т.2, а.с. 186). Ухвалою суду від 28 вересня 2108 року суд задовольнив частково клопотання представника зустрічних позивачів [PERSON] та витребував від Управління державної реєстрації виконкому Кременчуцької міської ради завірені копії матеріалів реєстраційної справи на спірну квартиру та від приватного нотаріуса Кобелєвої А.М. завірені копії документів, на підставі яких нотаріус прийняла рішення та зареєструвала право власності на спірну квартиру за ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (т.2, а.с. 188). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: 10 липня 2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір № 11180337000 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позичальник отримав від Банку грошові кошти в іноземній валюті в сумі 29 700,00 доларів США. Виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором забезпечувалося іпотекою нерухомого майна - квартирою [ADDRESS] . Ця квартира належала [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому Кременчуцької міської ради Полтавської області 13 січня 1999 року (договір іпотеки (т.1, а.с. 15-20). У розділі 5 Договору іпотеки сторони передбачили процедуру задоволення вимог іпотекодержателя в разі невиконання позичальником своїх зобов`язань, в тому числі шляхом добровільної передачі предмету іпотеки у власність іпотекодержателю (п. 5.2 Договору). Сторони погодили застереження про добровільну передачу, згідно якого ця згода є угодою про перехід права власності і не потребує додаткового оформлення (п. 5.3.1 Договору). [PERSON] кредитні зобов`язання виконував неналежно, у зв`язку з чим виникла заборгованість. 12 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» був укладений договір факторингу № 1, за умовами якого клієнт зобов`язується передати у власність фактору, а фактор прийняти права вимоги та в їх оплату надати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату та на умовах, визначених цим договором. Згідно з Додатком № 1 до договору факторингу № 1 до Товариства «КЕЙ-КОЛЕКТ» перейшло право вимоги за договором кредиту № 11180337000 від 10 липня 2007 року (т.1, а.с. 5-10). 12 грудня 2011 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» уклали також договір відступлення прав вимоги за договорами іпотеки. Згідно з додатком № 1 до цього договору до Товариства перейшло право вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2007 року ( т.1, а.с. 14). 30 грудня 2015 року приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Кобелєва А.М. внесла до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис № 12863277 про реєстрацію за Товариством «КЕЙ-КОЛЕКТ» права власності на квартиру [ADDRESS] на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний № 27708438, з посиланням на договір іпотеки від 10 липня 2007 року № 7578. Родина [PERSON] продовжує проживати у спірній квартирі, незважаючи на спроби представників ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» потрапити до неї. 28 серня 2018 року невстановлені особи свавільно вдалися до спроби примусово виселити родину із спірної квартири, що збурило громадськість та висвітлювалося у місцевих засобах масової інформації (т.3, а.с. 73-75). Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину; а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Разом з тим розділ І книги п`ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов`язання, зокрема положення щодо сторін у зобов`язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). У частині першій статті 516 ЦК України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Згідно зі статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доводи зустрічних позивачів про те, що до спірних правовідносин слід застосувати розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», у порушення вимог якого укладено договір факторингу, а саме щодо передачі права вимоги до боржника - фізичної особи, є безпідставними з огляду на таке. Так, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається. Таким чином, закон не обмежує передачу прав кредитора у зобов`язанні за договором факторингу категорією боржників, право вимоги до яких відступається за цим договором. Розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на недотримання якого посилається позивач як на підставу недійсності договору факторингу, прийнято на підставі пункту 6 частини першої статті 28 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», за яким Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України дає висновки про віднесення операцій до того чи іншого виду фінансових послуг. Тобто, п. п. 2 п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» операцію щодо набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання віднесено до фінансової послуги факторингу (набуття відступленого права грошової вимоги до боржників-суб`єктів господарювання є фінансовою послугою факторингу, а не будь-якою іншою фінансовою послугою). Поняття «факторингу» не обмежується, а доповнюється вчиненням операцій з фінансовими активами, що визначені пунктом 1 вказаного розпорядження. Враховуючи викладене, розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 03 квітня 2009 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» не встановлює вимог, які мали бути додержані сторонами договору факторингу від 12 грудня 2011 року при його вчиненні, отже не може впливати на правомірність вказаного договору. Вирішуючи питання про законність укладеного договору про відступлення прав вимоги за договором іпотеки в частині відступлення права вимоги за договором іпотеки від 10 липня 2007 року, предметом якого є іпотека спільної квартири, суд виходить з наступного: Зазначений договір укладений до набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пункт 3 частини 1 якого забороняє кредитним установам за обставинах, аналогічних встановленим у справі, уступати (продати, передати) заборгованість або борг на користь іншої особи. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Укладений між сторонами договір іпотеки містить застереження про добровільну передачу. Отже, підстав для визнання недійсним договору відступлення права вимоги в частині договору іпотеки від 10 липня 2007 року, як такого, що укладений всупереч вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд не встановив. ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» є фінансовою установою, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію фінансової установи, виданим Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринку фінансових послуг. Рішення про реєстрацію Товариства як фінансової установи відбулося на підставі розпорядження Держфінпослуг № 732 від 8 грудня 2011 року, реєстраційний № 13102668 (т.4, а.с. 64). Товариство не має ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, яка необхідна при укладанні кредитного договору. В даній справі оспорюється законність укладання договору відступлення права вимоги, укладання якого не вимагає наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу. Зазначену правову позицію Верховний суд висловив, зокрема, у Постанові від 24 квітня 2019 року у справі № 461/4267/15. Враховуючи зазначене, суд не встановив підстав для задоволення зустрічних позовних вимог в частиніі визнання недійсними договору факторингу та договору відступлення права вимоги. Статтею 35 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» (далі - Закон № 898-IV) передбачено, що у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до статті 36 Закону № 898-IV сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Згідно з пунктом 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 жовтня 2013 року № 868, що був чиним на момент прийняття рішення про державну реєстрацію, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця. За приписами статті 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент прийняття реєстратором оскаржуваного рішення) державна реєстрація прав проводиться на підставі: 1) договорів, укладених у порядку, встановленому законом; 2) свідоцтв про право власності на нерухоме майно, виданих відповідно до вимог цього Закону; 3) свідоцтв про право власності, виданих органами приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді; 4) державних актів на право власності або постійного користування на земельну ділянку у випадках, встановлених законом; 5) рішень судів, що набрали законної сили; 6) інших документів, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, поданих органу державної реєстрації прав разом із заявою. Таким чином, для реєстрації права власності на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, до державного реєстратора має звернутись належна особа-іпотекодержатель, та надати документи, які підтверджують: - наявність в договорі іпотеки застереження про задоволення вимог іпотекодержателя (або окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя); - направлення та вручення іпотекодавцю вимоги про усунення порушень; - сплин 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень; - у разі переходу прав на нерухоме майно - документ, що підтверджує перехід. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заперечили факт отримання будь-яких вимог від ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» стосовно виконання зобов`язань за договором іпотеки від 10 липня 2007 року. З документів, наданих приватним нотаріусом Кобелєвою А.М. (т.3, а.с. 7-29), вбачається, що факт направлення та вручення іпотекодавцям вимоги про усунення порушень, а також сплив 30-денного терміну з моменту отримання іпотекодавцем вимоги про усунення порушень, підтверджується свідоцтвами про передачу заяв, виданими приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юніною А.А. Так, 14 грудня 2015 року приватний нотаріус Юніна А.А. видала свідоцтво про те, що 23 вересня 2015 року вона передала [PERSON] , зареєстрованій у [ADDRESS] , заяву про вимогу ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» (т.3, а.с. 11). [PERSON] заперечує факт отримання такої заяви. Зазначає, за вказаною у свідоцтві адресою вона ніколи не була зареєстрована та не проживала. Докази протилежного, суду не надані. За даними органу виконавчої влади (т.1, а.с. 45), [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] . 18 грудня 2015 року приватний нотаріус Юніна А.А. видала свідоцтва про передачу вимоги [PERSON] та [PERSON] , зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] (т. 3 , а.с. 12,13). Із свідоцтв вбачається, що вимоги були передані 23 вересня 2015 року цінним рекомендованим листом із описом вкладення та зворотним повідомленням через державне підприємство «Укрпошта» 3 листопада 2015 року. [PERSON] та [PERSON] отримання таких вимог заперечують. Первинні документи - вимоги, описи поштових вкладень, зворотні повідомлення, які б спростовували пояснення [PERSON] , суду не надані. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про те, що державна реєстрація прав власності Товариства «КЕЙ-КОЛЕКТ» на спірну квартиру відбулася з порушенням встановленого порядку, і зустрічні позовні вимоги в частині визнання незаконною та скасування державної реєстрації підлягають задоволенню. З цих підстав не підлягають задоволенню позовні вимоги ТОВ «КЕЙ-КОЛЕКТ» про усунення перешкод у праві користування спірною квартирою. Суд зауважує також, що за змістом статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення, є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, частина 2 якої установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Спірна квартира перебуває у власності родини [PERSON] з 1999 року на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ Кременчуцької міської ради Полтавської області. Отже, вимога про виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири без надання іншого житлового приміщення не узгоджується з положеннями статті 109 ЖК УРСР. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує у відповідності до статті 142 ЦПК України. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: partial