Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування і розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В позовній заяві позивач посилається на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрований відповідач, який за зазначеною адресою не проживає з 2000 року. Факт реєстрації відповідача у спірному будинку створює позивачу перешкоди у реалізації його права користування та розпорядження майном. Тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням: житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30 серпня 2021 року провадження у справі відкрито, справа призначена до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін. У судове засідання позивач не з`явився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив позов задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений своєчасно, належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не надав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. З урахуванням положень ч. 6 ст. 259, ч. 4, ч. 5, ч. 7 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення цього рішення суду є дата складання повного судового рішення - 13 грудня 2021 року. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивачу на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 01 квітня 2019 року державним нотаріусом Васильківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Гордієнко І.В., належить 1/2 частина житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , інша 1/2 частина зазначеного будинку належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 08 січня 2019 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Крутько Л.П. /а.с.3,12/. Право власності на зазначене майно зареєстровано за позивачем 01 квітня 2019 року та 28 січня 2019 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с.11,13/. Згідно довідки Знаменівського старостинського округу Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 08 грудня 2020 року у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований але не проживає [PERSON] , 1969 року народження /а.с. 15/. З акту складеного 15 липня 2021 року депутатом Піщанської селищної ради в присутності сусідів [PERSON] , [PERSON] вбачається, що [PERSON] , 1969 року народження, зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але не проживає з 2000 року, його особисті речі за даною адресою відсутні /а.с.14/. При вирішенні справи суд керується наступними нормами права. У відповідності до ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Матеріали справи не містять відомості про те, що відповідач є членом сім`ї позивача. Враховуючи викладене, застосуванню підлягають положення статей 383, 391 ЦК України, які передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житловий будинок від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що відповідач не проживає у спірному будинку з 2000 року, а лише зареєстрований в ньому. Зважаючи на вищевикладені норми законодавства, суд вважає за необхідне задовольнити вимоги позивача та визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачено судовий збір у розмірі 908 грн., який підлягає стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved