Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-09 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона народилась [INFO] і з самого народження проживала в будинку її діда [PERSON] по [ADDRESS] разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] . [INFO] її батько [PERSON] помер, після його смерті вони вдвох з матір`ю залишились проживати у вищевказаному будинку. На час смерті батька шлюб між ним та матір`ю вже був розірваним. Оскільки на момент смерті батька він не був власником будинку, а власником був його батько (дід позивачки), то право власності на будинок не увійшло до складу спадщини батька, і позивачка як єдина спадкоємиця батька не мала змоги прийняти будинок у спадщину. При цьому власник будинку [PERSON] (дід позивачки) у 80-х роках знявся з реєстрації в будинку та поїхав із м. Запоріжжя. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , дід позивачки [PERSON] помер [INFO] . Спадщину після його смерті ніхто не прийняв. Відповідно до ч. 1 ст. 1277 Цивільного кодексу України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Запорізька міська рада, яка є органом місцевого самоврядування на території м. Запоріжжя, не зверталась до суду із заявою про визнання спадщини відумерлою. 08.01.2018 року виповнилось 10 років після смерті діда позивачки, який за документами є власником будинку. Весь цей час позивачка відкрито та безперервно володіє будинком [ADDRESS] , проживає з матір`ю (третьою особою), яка в той час, поки позивачка була дитиною, виконувала обов`язки законного представника, укладала договори про надання комунальних послуг та сплачувала всі комунальні платежі, податок на землю, проводила разом з позивачкою поточні ремонти будинку. Тобто протягом всього життя позивачка виконує всі обов`язки власника, оскільки все життя вважає цей будинок своїм. Відповідно до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Той факт, що позивачка не заволоділа зазначеним будинком в результаті вчинення злочинів свідчить про добросовісність такого заволодіння. Крім того, факт добросовісного заволодіння майном також доводиться тим, що вона заволоділа цим майном, ще коли була дитиною. Відповідно до ч. 2 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Тож, оскільки в порядку представлення позивачка є спадкоємицею свого діда, то вона безперервно володіє будинком з самого народження. Крім того, позивачка безперервно все життя відкрито проживає в будинку та наразі в ньому зареєстровані її діти. Також її матір`ю, на її ім`я та в її інтересах укладені договори на комунальні послуги і позивачкою сплачуються всі платежі за комунальні послуги та земельний податок, що підтверджується численними квитанціями і свідчить по відкрите володіння будинком. Проміж іншого, добросовісне заволодіння майном також доводиться наявністю у позивачки оригіналів правовстановлюючих документів на будинок. Отже, враховуючи той факт, що більш ніж десять років позивачка безперервно відкрито, добросовісно володіє будинком [ADDRESS] , вона набула право власності на нього за набувальною давністю. Відповідно до ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. З наведених підстав позивачка звернулась до суду з позовом та просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок [ADDRESS] . Представник Запорізької міської ради надав відзив на позов, заперечує проти позову в повному обсязі. Вказує, що відповідно до ч.3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно ст. 398 ЦК України, право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Позивачем не надано до матеріалів справи жодного документу в якості доказів правомірного володіння. Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, враховується, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону (стаття 328 ЦК). Якщо особа, яка заявляє про давність володіння, заволоділа чужим майном на підставі договору з його власником (оренди, зберігання тощо), який після закінчення строку договору не пред`явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п`ятнадцять, а на рухоме майно - через п`ять років з часу спливу позовної давності за відповідними вимогами (частина третя статті 344 ЦК). При цьому строк позовної давності починає обчислюватись з моменту закінчення строку дії договору, якщо інший строк повернення речі не був установлений самим договором. З матеріалів справи не зрозуміло, яким чином позивачка з 2008 року здійснювала всі обов`язки власника спірного майна. Особа може бути визнана добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким набуто у володіння спірне майно відповідає усім ознакам дійсності правочину. На підставі викладеного вважає, що позивачка тільки користується будинком [ADDRESS] без законних на то підстав. Таким чином, право добросовісного володіння спірним майном у позивача не виникло. Також зауважує, що позивачкою не надано доказів щодо відсутності спадкоємців [PERSON] чи таких спадкоємців, які не заявили про прийняття спадщини. До того ж, сама позивачка мала право звернутися до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини у разі відсутності спадкоємців попередньої черги чи в порядку представлення. Однак, вона не скористалася таким правом, що ставить під сумнів відсутність інших спадкоємців. Таким чином, задоволення позовних вимог може порушити інтереси інших осіб. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити позов у повному обсязі на підставі наданих доказів. Представник відповідача у судове засідання не з`явився. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] народилася [INFO] . Батьком позивачки є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про встановлення батьківства, виданого 02.03.1990 Нивотрудівською с/радою Апостолівського району Дніпропетровської області, серія [NUMBER] . За даними свідоцтва про встановлення батьківства, матір`ю позивачки записана [PERSON] . Згідно доводів позову, батьки позивачки пізніше уклали шлюб, мати змінила прізвище на [PERSON] . Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 17.07.2000, [PERSON] помер [INFO] . За даними домової книги (продовження) буд. [ADDRESS] за період з 1993 року, за вказаною адресою [PERSON] була зареєстрована 15.07.1993. Одночасно зроблено запис щодо дитини [PERSON] , [INFO] . [PERSON] згідно наданої суду домової книги зареєструвався за вказаною адресою 23.01.1999, знятий з реєстрації у зв`язку зі смертю. [PERSON] по досягненню 16 років зареєстрована у будинку з 29.07.2006 по теперішній час, що підтверджується даними домової книги та даними її паспорта, довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР про реєстрацію місця проживання особи. Разом з [PERSON] зареєстровані її двоє малолітніх дітей. Відомостей щодо реєстрації інших осіб, і зокрема його власників, позивачем суду не надано. Так, згідно дослідженого судом договору купівлі-продажу від 18.04.1972, буд. [ADDRESS] придбав [PERSON] , право власності зареєстровано в ЗМБТІ, Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що власник будинку [PERSON] є дідом позивачки, у 80-х роках він знявся з реєстрації в будинку та поїхав із м. Запоріжжя. При цьому, жодних доказів на підтвердження цих обставин суду не надано, зокрема, документів щодо родинних відносин, щодо реєстрації власника будинку за вказаною адресою. Як зазначалося, домова книга надана лише за період з 1993 року. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 03.04.2008 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] помер [INFO] , актовий запис 02пон. Встановлено, що факт смерті зареєстрований на підставі рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 24.12.2007 року у справі за заявою [PERSON] про оголошення померлим [PERSON] . Цим рішенням встановлено, що [PERSON] приходиться дідом [PERSON] , що відповідно до ст. 81 ЦПК України не потребує додаткового доказування. Таким чином, судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] , який визнаний судом померлим [INFO] . Спадкоємцем першої черги за законом після його смерті являвся його син та батько позивачки [PERSON] , однак він помер [INFO] . Згідно ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Отже, позивачка в порядку представлення є спадкоємицею після смерті діда. Як вказується у позові, у встановленому законом порядку до нотаріальної контори позивачка не зверталася. Згідно з положеннями ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 81 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доводи позову про відсутність заповіту, про відсутність інших спадкоємців за законом після смерті [PERSON] , і про те, що спадщину після його смерті ніхто не прийняв, не підтверджені належними доказами. Позивачем та його представником всупереч наведеним нормам закону на підтвердження вищезазначених фактів не надано жодного доказу, обставини, передбачені ч.7 ст. 81 ЦПК України для їх витребування з власної ініціативи суду, відсутні. Факт постійного користування позивачкою вказаним будинком підтверджується доказами щодо реєстрації її місця проживання за вказаною адресою. Вбачається, що позивачка користується спірним будинком разом зі своєю матір`ю [PERSON] , яка, згідно наданих документів, сплачувала земельний податок, здійснювала оплату послуг з питного водопостачання та водовідведення, встановлювала лічильник та здійснювала його періодичну повірку, уклала у 2013 році договір про надання послуг з питного водопостачання та водовідведення, з 2005 року здійснювала оплату за спожиту електроенергію, у 2013 році уклала договір про надання послуг з вивезення побутових відходів та здійснювала відповідну оплату. Тобто, за час користування спірним будинком, в тому числі після смерті власника, мати позивачки [PERSON] несла витрати по утриманню будинку, жодних доказів того, що ці дії [PERSON] вчиняла як законний представник позивачки, не надано. Відтак, доводи позову, що протягом всього життя позивачка виконувала всі обов`язки власника, свого підтвердження не знайшли. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності наступних умов: законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Тобто, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних умов у сукупності. Володіння без правової підстави - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку законну підставу володіння чужим майном. Аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. У пункті 9 постанови пленуму Вищого спеціалізовано суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати по відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Як встановлено судом, відповідно до ст. 1266 ЦК України позивачка є спадкоємцем за законом після смерті власника спірного будинку. За вказаних обставин сам по собі факт користування позивачем даним житлом, тривалий час проживання, відкритість володіння, не є підставою для виникнення у неї права власності за набувальною давністю з підстав, передбачених статтею 344 ЦК України. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З урахуванням наведених вимог закону та встановлених обставин справи суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Позивач не позбавлений права вжити заходів для оформлення права власності на спірний житловий будинок у порядку, передбаченому законодавством України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed