Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-17 00:00:00

У січні 2017 року Бахмацька місцева прокуратура в інтересах держави в особі Головного Управління Держгеокадастру у Чернігівській області звернулась до суду з позовом до [PERSON] та Борзнянської районної державної адміністрації Чернігівської області про визнання недійсним укладеного між ними 20 грудня 2006 року строком на 49 років договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 19,48га для ведення фермерського господарства з кадастровим номером 7420884400:04:000:0001, що знаходиться на землях запасу та резерву на території Оленівської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області в урочищі «Веселий Хутір», зареєстрованого у Борзнянському районному відділі Чернігівської філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25.12.2006р. за №040684200004. Позивач посилався на те, що вказаний договір оренди землі було укладено з порушеннями вимог земельного законодавства, а саме: всупереч вимогам ст.125 ЗК України та умов договору приймання- передача земельної ділянки в оренду відбулася до державної реєстрації договору; всупереч вимогам Закону України «Про оренду землі», Податкового кодексу України, Закону України «Про оцінку земель» технічна документація з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки не складалась та не була затверджена Борзнянською районною радою, що свідчить про визначення розміру орендної плати, яка є істотною умовою договору оренди землі, з порушенням процедури, визначеної законом, що призвело до ненадходження до бюджету значної суми грошових коштів. Рішенням Борзнянського районного суду від 25 січня 2017 року позовні вимоги було задоволено, визнано недійсним договір оренди землі, укладений 20 грудня 2006 року між Борзнянською районною державною адміністрацією Чернігівської області та [PERSON], зареєстрований у Борзнянському районному відділі Чернігівської філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 грудня 2006 року за №040684200004 та стягнуто з [PERSON], Борзнянської райдержадміністрації Чернігівської області на користь Прокуратури Чернігівської області витрати зі сплати судового збору по 689 грн. з кожного. В апеляційній скарзі [PERSON] ставиться питання про скасування вказаного рішення суду з посиланням на те, що він є належним та добросовісним користувачем земельної ділянки, внесення орендної плати здійснював своєчасно, а тому підстави для визнання договору недійсним відсутні. Спірний договір було укладено до прийняття Податкового кодексу України , всі істотні умови договору оренди землі, передбачені ст. 15 Закону України «Про оренду землі», прописані в договорі, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, та дослідивши матеріали справи, апеляційний суд дійшов висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення суду першої інстанції з ухваленням нового рішення про відмову в позові, виходячи з наступного. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до розпорядження Борзнянської РДА № 412 від 15.12.2006р. між Борзнянською районною державною адміністрацією та [PERSON] 20 грудня 2006 року було укладено договір оренди землі, який зареєстрований у Борзнянському районному відділі Чернігівської філії центру ДЗК, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 25 грудня 2006 року за №040684200004. Відповідно до умов зазначеного договору Борзнянська РДА надала [PERSON] строком на 49 років земельну ділянку для сільськогосподарського використання (ведення фермерського господарства) площею 19,48га (рілля), що знаходиться на території Оленівської сільської ради в урочищі «Веселий Хутір», відповідно [PERSON] повинен щомісячно, рівними частинами, до 30 числа поточного місяця, вносити орендну плату в сумі 74,42 грн. (893,00 грн. на рік), при цьому до розміру орендної плати включено податок за землю в сумі 162,28 грн.; нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 162281,10 грн. На виконання даного договору, між сторонами 20 грудня 2006 року було складено відповідний акт приймання-передачі, визначення та перенесення меж земельної ділянки в натурі. Частиною 3 статті 122, п. 12 Перехідних положень Земельного кодексу України, в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, визначено, що районні державні адміністрації на їх території передають земельні ділянки із земель державної власності у власність або користування, зокрема, за межами населених пунктів для сільськогосподарського використання. Згідно частини 4 ст. 4 та частин 2, 3 ст. 16 Закону України «Про оренду землі» в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного договору, орендодавцями земельних ділянок, що перебувають у державній власності, є, зокрема, районні державні адміністрації в межах повноважень, визначених законом, укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування орендодавця, прийнятого в порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону. Положеннями наведених правових норм не передбачено заборони правомочному органу приймати рішення про передачу земельної ділянки в оренду лише з підстав відсутності нормативної грошової оцінки такої земельної ділянки, на що посилається у своєму позові прокурор, до того ж розпорядження Борзнянської РДА № 412 від 15.12.2006р. про передачу земельної ділянки в оренду [PERSON] є чинним та не оспорюється прокурором. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотні умови договору оренди земельної ділянки визначені в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», однією з яких є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальність за її несплату. Частиною 2 цієї норми передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов є підставою для визнання договору оренди землі недійсним. Зі змісту оспорюємого договору встановлено, що всі істотні умови договору оренди землі, визначені в ч. 1 ст. 15 Закону України «Про оренду землі», прописані в зазначеному договорі та виконуються орендарем, тому законні права та інтереси держави та позивача не зачіпаються. Заявляючи позов про визнання недійсним договору оренди, позивач обґрунтував свої вимоги тим, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, зазначена в договорі оренди, визначена з порушенням методики, що вбачається з листа відділу Держгеокадастру у Борзнянському районі Чернігівської області від 22 листопада 2016 року № 10-28-99.1-3694/2-16, в якому зазначається, що при укладанні спірного договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки не проводилася, а була вписана у договір виходячи з середнього розміру нормативно-грошової оцінки одиниці ріллі по області (а.с.25). Зазначені підстави позову, на думку апеляційного суду, слугують лише формальним приводом для припинення договірних відносин, оскільки положеннями ст. 2, 13, 23, 24 Закону України «Про плату за землю», в редакції, яка була чинною на час укладення спірного договору, передбачено, що грошова оцінка земельної ділянки проводиться Державним комітетом України по земельних ресурсах за методикою, затвердженою Кабінетом Міністрів України, щорічно уточнюється на коефіцієнт індексації, а тому враховуючи, що саме державними органами не було дотримано методики визначення нормативної грошової оцінки земель та передано земельну ділянку [PERSON] в оренду, підстави вважати [PERSON], який добросовісно користується орендованою землею протягом десяти років, винним у порушенні земельного законодавства відсутні. Органами, уповноваженими державою, які за ст. 6 Конституції України, мали здійснювати свої повноваження відповідно до законів України, було передано в оренду земельну ділянку з порушеннями, в той же час, наразі, органами, уповноваженими державою, оспорюється законність зазначеного договору оренди землі, в порушення принципу верховенства права, проголошеного у ст. 8 Конституції України, та таких з його елементів, як принципів правової визначеності та передбачуваності. Положеннями статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд оцінив сумісність заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям та дійшов висновку, що за вищенаведених обставин, втручання держави у право мирного володіння майном [PERSON] не є виправданим, оскільки державними органами не було дотримано критерію законності як під час укладення договору оренди так і при його оспоренні, виходячи з непередбачуваності для відповідача [PERSON] дій державних органів в питаннях застосування земельного законодавства. Також, позивачем в належній мірі не було обгрунтовано позовні вимоги з огляду на мету задоволення «суспільного», «публічного» інтересу та порушено принцип пропорційності, який передбачає дотримання справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. Як встновлено в судовому засіданні, [PERSON] протягом 10 років добросовісно володіе орендованою земельною ділянкою, виконує умови договору та погоджується на його коригування з врахуванням положень законодавства держави, проте заявлення державними органами позовних вимог, незважаючи на зазначені обставини, та їх задоволення судом призведе до порушення права [PERSON] на мирне володіння майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У зв»язку з наведеними вище мотивами апеляційний суд відступає від правової позиції, викладеної Верховним Судом України у постанові від 11травня 2016 року у справі № 6-824цс16. Оскільки наведені обставини було невірно оцінено судом першої інстанції під час вирішення спору, відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням апеляційним судом нового рішення про відмову в задоволенні позову. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України, стягненню з позивача - Головного управління Держгеокадастру у Чернігівській області на користь [PERSON] підлягають витрати, понесені останнім на сплату судового збору при зверненні з апеляційною скаргою в сумі 1515 грн 80 коп.

Outcome: approved