Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області про стягнення заробітної плати. В обґрунтування позову зазначив, що з 05 червня 2014 року розпочав службу на посаді міліціонера батальйону патрульної служби міліції особливого призначення «Азов». 13 листопада 2014 року позивача було прикомандировано до Верховної Ради України із залишенням у кадрах МВС України на підставі п.6 ст. 20 Закону України «Про статус народного депутата України», проте за весь період служби позивачу не було виплачено заробітну плату, у зв'язку з чим змушений був звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Відповідно до листа-відповіді та Довідки «Про нараховане та виплачене грошове забезпечення [PERSON]» від 28.12.2015 р. позивачу було нараховано 45 586 грн.78 коп. заробітної плати та 1 370 грн. 42 коп. преміювання за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 05.06.2014 року по 13.11.2014 р., які позивач просить стягнути з відповідача. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що позовні вимоги вважає необґрунтованими та безпідставними. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 05.06.2014 року [PERSON] згідно наказу Головного управління МВС України у Київській області був прийнятий на службу в органи внутрішніх справ та в подальшому проходив службу в зоні антитерористичної операції, що підтверджується відповідним записом у трудовій книжці (а.с. 14-17). Відповідно до листа від 28.12.2015 та Довідки «Про нараховане та виплачене грошове забезпечення [PERSON]» від 28.12.2015 р. позивачу було нараховано 45 586 грн.78 коп. заробітної плати та 1 370 грн. 42 коп. преміювання за безпосередню участь в антитерористичній операції за період з 05.06.2014 року по 13.11.2014 р., проте дані кошти не виплачені позивачеві, що не заперечувалось представником відповідача (а.с. 18-19). Відповідно до ст.43 ч.7 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.1 Закону України «Про оплату праці», ст.94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати відноситься: основна заробітна плата. Це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плат, це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ч. 1ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України,доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27,46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено, як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані їх сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Так, представником відповідача під судового розгляду справи не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження посилань щодо незгоди з позовними вимогами. Що стосується посилання представника відповідача на договори про індивідуальну матеріальну відповідальність, то суд вважає дані посилання безпідставними в силу ст.135-1 КЗпП України, якою передбачено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягай вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Суд, вивчивши матеріали справи, дійшов висновку, що в справі є достатньо доказів для стягнення з Ліквідаційної комісії Головного управління МВС України в Київській області на користь [PERSON] 45 586 грн.78 коп. невиплаченої заробітної плати та 1 370 грн. 42 коп. преміювання за безпосередню участь в антитерористичній операції. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Задовольняючи таким чином позовні вимоги, згідно з ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Держави суму судового збору 551,20 грн., оскільки згідно з п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», позивач від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняється. На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved