Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до Приватного підприємства «Нічний експрес» (надалі - підприємство, ПП «Нічний експрес») про поновлення на роботі та про стягнення середнього заробітку. Позивач зазначала, що відповідно до наказу директора ПП «Нічний експрес» № 195-к від 19.08.2019 року її було прийнято на роботу оператором комп`ютерного набору у Кременчуцьке відділення підприємства з 20.08.2019 року з посадовим окладом у 4 200 грн. на місяць. До роботи вона фактично стала 16.08.2019 року, а з 21.08.2019 року за усним розпорядженням заступника директора підприємства змушена була виконувати додатково функції інших працівників - керівника відділення, вантажника, прибиральниці. Це було пов`язано з одночасним звільненням з підприємства робітників, які виконували ці роботи. У період з 11.09. по 16.09.2019 року вона перебувала на лікарняному, про що адміністрації підприємства було відомо. 13.09.2019 року телефоном її повідомили про звільнення за ініціативою адміністрації. Коли 17.09.2019 року вона вийшла на роботу після хвороби, їй вручили копію наказу про звільнення за пунктом 11 статті 40 КЗпП України та пропонували отримати 12 000 грн 00 коп. компенсації в обмін на письмову заяву про те, що вона не має до роботодавця жодних претензій. Позивач із звільненням у зв`язку із встановленням невідповідності займаній посаді не погодилася, поштою направила заяву про звільнення її за власним бажанням через порушення роботодавцем умов трудового договору. [PERSON] просила суд про наступне: -визнати незаконним та скасувати наказ № 222-к від 13.09.2019 року «Про звільнення за результатами випробування», -поновити її на посаді оператора комп`ютерного набору, -стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 20 000 грн 00 коп., -стягнути доплату за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників в розмірі 10 500 грн 00 коп., - стягнути моральну шкоду в розмір 30 000 грн 00 коп. Моральну шкоду позивач обґрунтувала тим, що порушення її законних прав призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та вимагали додаткових зусиль для організації свого життя. Ухвалою судді від 21.01.2020 року було відкрито спрощене позовне провадження у справі (а.с. 40). В судовому засіданні 03.06.2020 року (протокол, а.с. 140-144), яке відбувалося з участю представників обох сторін, суд задовольнив клопотання сторін про виклик свідків, а також частково задовольнив клопотання [PERSON] про витребування від відповідача письмових доказів (ухвала, а.с. 145). [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заявлені вимоги підтримали у повному обсязі. Представник пояснив, що звільнення за ініціативою адміністрації відбулося під час хвороби позивачки, що є порушенням вимог частини третьої статті 40 КЗпП України. Відповідач не розрахувався з позивачкою у день її звільнення, не видав їй трудову книжку, що є підставою для стягнення середнього заробітку за весь час затримки. Представник вважав, що факт виконання [PERSON] обов`язків інших працівників, в тому числі, керівника відділення, належно підтверджує штатний розпис підприємства, показання свідків, а також факт ознайомлення позивача під підпис з розпорядженням від 01.09.2019 року, яке зобов`язувало начальників складів та керівників відділень створити умови для безперешкодного доступу осіб з інвалідністю до місць надання послуги з відправки (отримання вантажу). Представник [PERSON] пояснив також причину пропуску строку звернення до суду тим, що адміністрація відповідача вдалася до погроз на адресу [PERSON] в разі, якщо вона звернеться до суду. На думку представника, ці обставини належно підтверджуються відеозаписом конфлікту, який стався у Кременчуцькому відділенні ПП «Нічний експрес» 27.09.2019 року, та є підставою для поновлення пропущеного строку звернення до суду. Відповідач позов не визнав. У відзиві (а.с. 46-50) зазначав, що під час іспитового терміну виявилось, що оператор комп`ютерного набору [PERSON] не знає необхідних програм, з роботою не справляється, з клієнтами поводиться не ввічливо. 10.09.2019 р. та 11.09.2019 р. її попереджали про майбутнє звільнення письмово. [PERSON] перестала виходити на роботу, про хворобу адміністрацію не повідомила. 17.09.2019 року з`явилася у Кременчуцьке відділення підприємства, але відмовилася від підпису у наказі про звільнення, не захотіла отримувати розрахунок та трудову книжку, оскільки воліла бути звільненою з підстав частини третьої статті 39 КЗпП України. Відповідач зауважує, що [PERSON] відмовилася повідомити реквізити рахунку в банківській установі для того, щоб підприємство мало змогу здійснити з нею розрахунок. Також позивачка не надала письмову згоду на те, щоб трудова книжка їй була направлена поштою, на підприємство за нею не зверталася. Представник відповідача у відзиві наголошував, що заробітна плата [PERSON] за серпень 2019 року в сумі 1288 грн 00 коп. була нарахована вчасно, а 12.09.2019 року депонована; заробітна плата за вересень нарахована в сумі 1244 грн 09 коп. та депонована 24.09.2019 року. 13.09., 20.09., 06.12.2019 року підприємство письмово пропонувало позивачці надати згоду на пересилання трудової книжки поштою та направляло бланк такої заяви. Представник відповідача вважав, що поважних причин пропуску строку звернення до суду у [PERSON] не було і заперечував проти поновлення цього строку судом. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: Приватне підприємство «Нічний експрес» відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань займається поштовою та кур`єрською діяльністю, має відділення у різних населених пунктах країни, в тому числі у м. Кременчук. Згідно штатного розпису, який введено в дію з 01.08.2019 року, кількість штатних одиниць у Кременчуцькому відділенні становила 3 посади, в тому числі оператор комп`ютерного набору із посадовим окладом 4 200 грн. на місяць. Наказом директора підприємства № 195-к від 19.08.2019 року [PERSON] було прийнято на роботу оператором комп`ютерного набору з 20.08.2019 року з випробувальним терміном 1 місяць (а.с. 59). 19.08.2019 року її було ознайомлено з посадовою інструкцією (а.с. 57). 02.09.2019 року менеджер з логістики підприємства Лаврінець І.Ю. , який перебував у відрядженні у Кременчуцькому відділенні з 28.08. по 31.08.2019 року, письмово поставив до відома директора підприємства про те, що [PERSON] агресивно поводиться з клієнтами, не вміє спокійно висловлювати свою думку та не має необхідних професійних навичок (а.с. 61). 10.09.2019 року менеджер Головатая Л.В. доповіла, що 06.09. та 07.09.2019 року спостерігала подібну поведінку позивачки на роботі (а.с. 68). 10.09.2019 року менеджер з логістики Пірко О.В. повідомила директору підприємства про те, що клієнти телефоном скаржаться про грубе ставлення до них з боку оператора [PERSON] (а.с. 69). 10.09.2019 року о 17 год. 30 хв. менеджер з логістики Носулько О.В. намагався вручити [PERSON] письмове повідомлення про наступне звільнення за пунктом 11 частини 1 статті 40 КЗпП України, проте позивачка відмовилася від ознайомлення з повідомленням та залишила робоче місце до закінчення робочого часу (а.с. 67). [PERSON] зазначені обставини заперечує; зазначає, що не дозволяла собі нецензурних висловлювань та грубого поводження з клієнтами. Про можливе звільнення з ініціативи адміністрації її повідомили телефоном, а письмові повідомлення від 09.09. та від 10.09.2019 року (а.с. 18-19) про наступне звільнення вона отримала пізніше поштою. З 11.09.2019 року по 16.09.2019 року включно позивач перебувала на лікарняному. 17.09.2019 року вона вийшла на роботу та отримала наказ про своє звільнення у зв`язку із невідповідністю займаній посаді, яка виявилася протягом випробувального терміну. Факт отримання копії наказу про звільнення 17.09.2019 року у приміщенні відділення, а 20.09.2019 року ще й поштою позивачка визнає (а.с. 31). 17.09.2019 року [PERSON] направила директору підприємства заяву про звільнення її з роботи за власним бажанням з 18.09.2019 року на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України (а.с. 26). 13.09.2019 року підприємство письмово повідомило [PERSON] про необхідність прибути на підприємство за трудовою книжкою або про надання письмової заяви на відправку її поштовим зв`язком (а.с. 71). 20.09.2019 року позивач отримала цей лист підприємства, що підтверджується рекомендованим поштовим повідомленням (а.с. 74). 20.09.2019 року та 06.12.2019 року аналогічні за змістом листи відповідач направив [PERSON] , але вони повернулися без вручення за закінченням терміну зберігання (а.с. 75-85). 24.09. та 06.12.2019 року відповідач роз`яснив [PERSON] про те, що у зв`язку з неповідомленням нею реквізитів банківського рахунку заробітна плата та розрахункові депоновані у банку. [PERSON] отримала ці листи 08.10 (а.с. 87) та 10.11.2019 року (а.с. 89) відповідно. Платіжні доручення підтверджують, що 12.09.2019 року депонована заробітна плата [PERSON] за серпень 2019 року в сумі 1 288 грн 00 коп., та 24.09.2019 року депонована заробітна плата за вересень 2019 року в сумі 1 244 грн 09 коп. (а.с. 91). 20.09.2019 року у приміщенні Кременчуцького відділення ПП «Нічний експрес» стався конфлікт між позивачкою з одного боку та [PERSON] і [PERSON] - з іншого. Як пояснює позивач, причиною було те, що [PERSON] пропонувала [PERSON] написати заяву про відсутність претензій до підприємства в обмін на отримання компенсації - грошових коштів в сумі 12 000 грн 00 коп. [PERSON] - подруга позивачки, [PERSON] - її син, яким [PERSON] допомогла влаштуватися на роботу у ПП «Нічний експрес». [PERSON] викликала поліцію. 20.09.2019 року вона зверталася до поліції письмово (а.с. 25), а у подальшому - в органи прокуратури різного рівня (а.с. 113,114), а також до Головного управління держпраці у Київській області (а.с. 20). В судовому засіданні були допитані свідки з боку позивачки. [PERSON] - рідна сестра [PERSON] пояснила, що сестра працювала одна у відділенні і виконувала не тільки свої обов`язки, але й обов`язки відсутніх працівників. Ці обставини відомі свідку зі слів позивачки. Свідки [PERSON] та [PERSON] характеризували позивачку як добросовісного працівника, який фактично виконував роботу керівника відділення. Свідок [PERSON] пояснила, що була присутня під час телефонної розмови позивачки з [PERSON] , яка пропонувала [PERSON] 12 000 грн 00 коп. компенсації в обмін на письмову заяву про відсутність претензій до підприємства. Наступного дня свідок на прохання [PERSON] ходила з нею до відділення та стала свідком конфлікту між позивачкою та її подругою [PERSON] , яка поводилася як працівник та представник відповідача. Вирішуючи спір, суд враховує наступне: Відповідно до пункту одинадцятого частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом … у випадку встановлення невідповідності працівника займаній посаді, на яку його прийнято, або виконуваній роботі протягом строку випробування. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (частина третьої статті 40 КЗпП України). Звільнення [PERSON] відбулося під час її хвороби, що підтверджується листком непрацездатності серії АДЦ № 231327 (а.с. 12). Це протирічить вимогам частини третьої статті 40 КЗпП України. Також суд погоджується з тим, що висновок адміністрації про невідповідність позивачки займаній посаді не підтверджується конкретними фактами її нетактовної поведінки або недостатнього рівня знань та навичок оператора комп`ютерного набору. Доповідні та рапорти менеджерів підприємства викладені у загальній формі без зазначення конкретних випадків. Отже, суд вважає, що відповідач не довів наявність законних підстав для звільнення позивачки за пунктом 11 частини 1 статті 40 КЗпП України. Водночас слід зазначити, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки ( частина 1 статті 233 КЗпП України). Строк звернення до суду з позовом про поновлення на роботі, визнання незаконним та скасування наказу про звільнення № 222-к від 13.09.2019 року позивач пропустила. Як вона зазначила, копію наказу вона отримала 17.09.2019 року, в суд звернулася тільки 16.01.2020 року. Підстав для поновлення строку суд не встановив. Так, відеозапис конфлікту, який мав місце 20.09.2019 року, скріншоти листувань, не підтверджують, що адміністрація підприємства або окремі працівники вдавалися до погроз та залякування з метою завадити їй звернутися до суду. До того ж, позивач зверталася після звільнення в поліцію, в прокуратуру та у Головне управління держпраці у Київській області. Не підтверджені жодними доказами посилання позивачки на поганий стан здоров`я у період з 17.09.2019 року по 16.01.2020 року, який перешкоджав їй звернутися за правничою допомогою і в суд. [PERSON] пропустила також строк звернення до суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати розрахунку та видачі заробітної плати. Середній заробіток за час затримки розрахунку або видачі трудової книжки за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою в розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці». Строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку як спеціального виду відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника обмежується трьома місяцями з дня коли працівник дізнався про порушення свого права. В даному випадку це 17.09.2019 року, коли позивач отримала копію наказу про звільнення. Суд також враховує, що підприємство вживало заходи для виплати заробітної плати та розрахунку [PERSON] . Заробітна плата та розрахунок не були виплачені через те, що [PERSON] не повідомила підприємству реквізити банківського рахунку. Для отримання депонованих коштів позивачці достатньо повідомити ці реквізити відповідачу. Суд не встановив підстав для стягнення доплати в сумі 10 500 грн. за виконання обов`язків тимчасово відсутніх працівників. Так, позовні вимоги в цій частині доводяться тільки показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які відвідували відділення епізодично. Факт ознайомлення позивача з розпорядженням від 01.09.2019 року (а.с. 16) також не є достатнім підтвердженням факту виконання позивачкою обов`язків керівника відділення. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. [PERSON] працювала у відповідача дуже нетривалий час - враховуючи період тимчасової непрацездатності менше одного місяця. За таких обставин об`єктивно не має підстав для висновку про те, що звільнення з підстав пункту 11 частини 1 статті 40 КЗпП України призвели до втрати нормальних життєвих зв`язків та потребували від [PERSON] додаткових зусиль для організації її життя. Незважаючи на те, що суд дійшов висновку про недоведеність роботодавцем законності звільнення [PERSON] з підстав невідповідності займаній посаді, на яку її було прийнято з випробувальним строком, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди в сумі 30 000 грн. задоволенню не підлягають На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved