Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що з 19 листопада 1977 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з яким постійно проживали у [INFO] сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області, що належав батьку чоловіка [PERSON]. 25 серпня 1978 року батько чоловіка помер, а 08 жовтня 1997 року помер її чоловік. До теперішнього часу вона проживає в спірному будинку. Посилаючись на те, що вона як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини у вигляді вказаного будинку, але постановою нотаріуса від 19 липня 2016 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що не було надано правовстановлюючий документ на будинок, а також, спірний будинок у БТІ не зареєстрований, просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті чоловіка на будинок №21 по вулиці Івана Мисько в селі Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області. Також, вказувала, що 26 листопада 2015 року померла її мате [PERSON], після смерті якої залишилось спадкове майно у вигляді житлового будинку №41 по вулиці Центральній в селі Михайлівка Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області. Вона, як спадкоємець першої черги за законом, звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, однак їй було відмовлено, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо спадкового майна та відсутністю державної реєстрації у відповідних органах. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування після смерті матері на будинок №41 по вулиці Центральній в селі Михайлівка Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 29 вересня 2016 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, а також на те, що судом не надано оцінку наявним в матеріалах справи доказам, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким задовольнити її позовні вимоги. В судове засідання апеляційного суду сторони не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи. Позивач [PERSON] подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, наполягала на задоволенні апеляційної скарги. Представник відповідача подав заяву про розгляд справи без його участі, проти задоволенні апеляційної скарги не заперечував. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач, заявляючи вимоги про визнання права власності в порядку спадкування після смерті чоловіка, не заявляла вимог про фактичне прийняття спадщини останнім після смерті батька чоловіка, не подала докази про фактичне прийняття нею спадщини після смерті чоловіка, не довела в судовому засіданні, що спірний житловий будинок №21 по вулиці Івана Мисько в селі Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області належав за життя на праві власності її померлому чоловіку, а також, позивач не ставила питання про встановлення факту родинних відносин між її чоловіком та його батьком. Також, суд першої інстанції виходив з того, що визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування після смерті матері позивача не можливе, оскільки спірний будинок не завершений будівництвом, право власності за спадкодавцем не зареєстровано у встановленому законом порядку. З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів не погоджується з наступних підстав. Встановлено та підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 19 листопада 1977 року. У звязку із укладанням шлюбу позивач змінила прізвище на «Налисник». (а.с.7) [PERSON] з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження вбачається, що [PERSON] є батьком [PERSON]. (а.с.208) Зі свідоцтва про смерть серії ІІ-НО №305965 вбачається, що [PERSON] помер 26 серпня 1978 року. (а.с.6) На час смерті померлого 26 серпня 1978 року [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №21 по вулиці Івана Мисько в селі Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Постанови Виконкому Селидівської Райради депутатів трудящих від 16 вересня 1946 року, згідно якої вбачається, що зазначений житловий будинок був проданий [PERSON] за 1085 карбованців. (а.с.15,16) З 1948 року питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» У 1966 році було затверджено Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Отже, на час виникнення спірних правовідносин достатнім правовстановлюючим документом про право власності [PERSON] є Постанова Виконкому Селидівської Райради депутатів трудящих від 16 вересня 1946 року. Таким чином, [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок з моменту видачі вказаного рішення виконкому та вказаний будинок є спадковим майном після його смерті. За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON], спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 535 ЦК Української РСР. Спадкоємцем першої черги за законом на спадкове майно був чоловік позивача - [PERSON]. Відповідно до довідки Михайлівської сільської Ради від 04 січня 2017 року на день смерті [PERSON] в будинку №21 по вулиці Івана Мисько в селі Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області були зареєстровані [PERSON], [PERSON] по день смерті 08 жовтня 1997 року та невістка - [PERSON], яка до теперішнього часу зареєстрована та проживає у зазначеному будинку. (а.с.199) Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України (редакція 1963 року) спадкоємець вважається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що після смерті батька чоловіка позивача [PERSON], померлого 25 серпня 1978 року, спадкоємцем першої черги за законом був його син [PERSON], який прийняв спадщину у вигляді спірного житлового будинку №21 по вулиці Івана Мисько в селі Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області, оскільки на момент смерті та після його смерті постійно проживав в зазначеному будинку. Крім цього, згідно свідоцтва про смерть серії І-НО №219110 вбачається, що чоловік позивача [PERSON] помер 08 жовтня 1997 року. (а.с.5) З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] після смерті свого чоловіка звернулась до Другої Красноармійської нотаріальної контори Донецької області із заявою про прийняття спадщини. Із заявами про відмову від прийняття спадщини на користь матері [PERSON], звернулись сини спадкодавця [PERSON] та [PERSON]. (а.с. 172-180) Відповідно до Постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 липня 2016 року вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі додаткового свідоцтва про право на спадщину після смерті померлого [PERSON] на житловий будинок, який належав померлому 25 серпня 1978 року [PERSON], який спадщину після нього прийняв шляхом постійного проживання, оскільки спадкоємцем [PERSON] не надано право установчий документ на вказаний будинок та в довідці БТІ м. Покровська вказано, що цей житловий будинок в с. Мемрик, вул. І.Мисько не зареєстрований, як того вимагає п.4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами. (а.с.18) Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи суд першої інстанції зазначені вище норми процесуального права не врахував та фактично ухилився від зясування обставин по справі, а тому дійшов помилкового висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON] на житловий будинок 21 по вул. І.Мисько в с. Мемрик Михайлівської сільської Ради Покровського району Донецької області. Також, колегія суддів апеляційного суду не може погодитись із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування за [PERSON] після смерті її матері [PERSON] Зі змісту свідоцтва про смерть вбачається, що 26 листопада 2015 року померла мате позивача по справі [PERSON]. (а.с.19, 20) На час смерті померлої 26 листопада 2015 року [PERSON] залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку №41 по вулиці Центральній в селі Михайлівка Михайлівської сільської Ради Покровського (Красноармійського) району Донецької області, який належав останній на підставі Дозволу №21 Виконавчого комітету Селидівської районної Ради депутатів трудящих Сталінської області від 26 лютого 1960 року. (а.с.25) Зі справи також вбачається, що спірний житловий будинок №41 по вул. Центральній в с. Михайлівка був зведений у 1958 році. Такі обставини підтверджуються Дозволом №21 Виконавчого комітету Селидівської районної Ради депутатів трудящих Сталінської області від 26 лютого 1960 року на будівництво у відповідності до плану садиби, затвердженому рішенням виконкому сільської Ради депутатів трудящих від 17 квітня 1959 року. (а.с.25) Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1958 році. У 1958 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. [PERSON] зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Таким чином, спірний житловий будинок на достатніх правових підставах належав на праві власності [PERSON] та є спадковим майном, отже висновки суду першої інстанції про те, що спадкодавець не набула право власності на спірний будинок є помилковими. [PERSON] ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). [PERSON] ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч.1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємцем першої черги за законом на зазначене вище спадкове майно була позивач по справі [PERSON]. З матеріалів спадкової справи вбачається, що позивач [PERSON] після смерті своєї матері звернулась до Другої Красноармійської нотаріальної контори Донецької області із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. (а.с. 181-187) Також, з матеріалів справи вбачається, що постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19 липня 2016 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] на житловий будинок №41 по вул. Центральній в с. Михайлівка, оскільки спадкоємцем не надано право установчий документ на будинок та в довідці, виданої БТІ м. Покровська вказано, що цей житловий будинок не зареєстрований, як того вимагає п.4.14, 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами. (а.с.28) Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. На підставі викладеного, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині визнання права власності в порядку спадкування після смерті її матері. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового про задоволення позовних вимог [PERSON].

Outcome: approved