Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-24 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] та [PERSON] звернулися з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні ними частиною земельної ділянки по [ADDRESS], виділеної їм у користування згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року, шляхом зобов'язання [PERSON] встановити вхід до її частини двору на відстані одного метра від стіни будинку та перемістити туалет з їхньої земельної ділянки на земельну ділянку, що надана у користування [PERSON] Крім того, просили суд стягнути з [PERSON] на їх користь 6083 грн, що становить 1/2 частину витрат на встановлення паркану, який є межовою спорудою, що розділяє суміжні земельні ділянки; 454 грн. 79 коп. у відшкодування витрат, понесених на придбання ліків в зв'язку з завданням [PERSON] тілесних ушкоджень, завданих їй [PERSON] та [PERSON] в день встановлення огорожі; 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди в солідарному порядку з трьох відповідачів, що пов'язано з протиправною поведінкою останніх щодо позивачів та зокрема, з пошкодженням майна позивачів. [PERSON], а згодом і [PERSON] та [PERSON] звернулися з зустрічними позовами до [PERSON], [PERSON], в яких просили суд винести рішення про усунення перешкод у користуванні господарськими спорудами та у догляді за стінами будинку шляхом зобов'язання відповідачів повернути земельну ділянку по [ADDRESS] у попередній стан, тобто повернутися до порядку користування земельною ділянкою, який мав місце до ухвалення 12 червня 2012 року рішення апеляційним судом Чернігівської області; зобов'язати відповідачів знести за власні кошти встановлений ними металевий паркан, а також прибудови, які створюють перешкоди у користуванні хвірткою, туалетом, душем, навісом, а також є перешкодою в обслуговуванні ними частини стіни будинку, належної їм на праві власності; стягнути з [PERSON] та [PERSON] на їх користь 15 000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29 травня 2013 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено, а також відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про зобов'язання повернення земельної ділянки у попередній стан, зобов'язання знесення паркану та прибудови до веранди будинку та стягненні моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] задоволено частково. Зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] у користуванні земельною ділянкою, розташованою по [ADDRESS] шляхом знесення металевого паркану із профнастилу, висотою 2 м, побудованого [PERSON], а в задоволенні решти позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та в частині задоволених позовних вимог [PERSON] про знесення металевого паркану; ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] та [PERSON], а відповідно повністю відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] В апеляційних скаргах [PERSON], [PERSON] та [PERSON] просять скасувати рішення суду в частині відмови в задоволенні їх позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення їх позовних вимог в повному обсязі. Доводи апеляційних скарг зводяться до невідповідності висновків суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог кожного із позивачів фактичним обставинам справи, а подружжя [PERSON] вважає, що судом рішення про зобов'язання [PERSON] знести паркан прийнято без врахування відсутності порушень будівельних норм при його будівництві, а також не враховано, що паркан було побудовано по межі, визначеній рішенням суду. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційних скарг, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], розмір часток яких згідно реєстрації прав власності складають відповідно 1/4 та 3/4 частини. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 4371 на буд. по [ADDRESS] рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 12 квітня 1957 року № 192 було надано в безстрокове користування земельну ділянку площею 546 кв м для будівництва індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] [PERSON] та [PERSON] Рішенням виконавчого комітету Ніжинської міської ради депутатів трудящих №68 від 10 лютого 1965 року за заявою співвласників було змінено ідеальні частки співвласників в домоволодінні, а саме: [PERSON] - з 1/2 частини на 1/4 частину, а [PERSON] - з 1/2 на 3/4 частини, а 13 лютого 1965 року їм було видано свідоцтва на відповідні частки на права особистої власності в домоволодінні в цілому. В подальшому, 30.10.1972 року 1/4 частину в домоволодінні [PERSON] продала [PERSON], яка відчужила зазначену 1/4 частину домоволодіння шляхом продажу 4 грудня 1975 року [PERSON] В зв'язку зі смертю останньої [INFO] зазначену 1/4 частину домоволодіння успадкувала [PERSON], отримавши 7 червня 2001 року свідоцтво на право на спадщину за заповітом на 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, яку 6 грудня 2001 року подарувала [PERSON] ( [PERSON]) 12 листопада 2009 року зазначену 1/4 частину домоволодіння у дар від [PERSON] ([PERSON]) отримала [PERSON] 3/4 частини зазначеного домоволодіння після смерті [INFO] [PERSON] прийняла у власність [PERSON], отримавши 20 червня 2001 року свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 3/4 частини житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, а 22 січня 2007 року зазначені 3/4 частини житлового будинку з господарчими та побутовими будівлями і спорудами подарувала [PERSON] Виходячи з аналізу матеріалів інвентаризаційної справи та наявних в ній копій документів щодо набуття та переходу права власності на домоволодіння по [ADDRESS], до нових власників відбувався перехід на відповідну частку в домоволодінні в цілому, а не його відокремлену частину, а за таких обставин спірне домоволодіння знаходиться у власності [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, за виключенням прибудов, які було зроблено кожним із співвласників без згоди інших співвласників за свій рахунок (ч.4 ст. 357 ЦК України). Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Як встановлено судом та підтверджується рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року між попередніми співвласниками до 2007 року склався певний порядок як користування житловим будинком з надвірними будівлями, так і земельною ділянкою, на якій вони розташовані. Незважаючи на наявний порядок користування земельною ділянкою, що склався між попередніми співвласниками, [PERSON] у квітні 2011 року звернувся до суду з позовом про визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до часток кожного із сторін у домоволодінні. Рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2012 року, і було визначено порядок користування земельною ділянкою відповідно до часток сторін у будинковолодінні. Проте, оскільки нерухоме майно, розміщене на зазначеній земельній ділянці перебуває у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON], то до виділу чи поділу майна, що є у спільній частковій власності згідно положень статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на володіння відповідною часткою кожного із об'єктів, які складають домоволодіння в цілому. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 103 ЗК України також передбачено обов'язок власників та землекористувачів земельних ділянок співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного із них, обирати такий спосіб їх використання, при якому іншим землекористувачам сусідніх земельних ділянок буде завдано найменше незручностей; заборонено використання земельних ділянок способами, які не дозволяють землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначення Встановивши огорожу, з врахуванням порядку користування, визначеного рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року, [PERSON] в односторонньому порядку фактично вирішив питання, на яку частину майна має право володіння кожен із співвласників в спільній частковій власності без вирішення питання виділу чи поділу майна, що є у спільній частковій власності згідно положень статей 364, 367 ЦК України, чим створив перешкоди в користуванні частиною майна, що знаходиться у спільній частковій власності, як співвласникам майна, так і особам, які мають речове право на чуже майно, та порушив при цьому положення ч. 1 ст. 358 ЦК України щодо здійснення співвласниками за їхньою згодою права спільної часткової власності. Крім того, як встановлено судом, встановивши огорожу, [PERSON] фактично унеможливив доступ відповідачів до частини будинку та надвірних споруд, якими останні фактично користуються, в зв'язку з чим останні змушені були розібрати частину огорожі з метою забезпечення доступу до житла та господарських споруд. Таким чином, дії відповідачів [PERSON] та подружжя [PERSON] були направлені на самозахист цивільних прав, пов'язаних з правом володіння майном, що передбачено ст.19 ЦК України, і викликані діями відповідача [PERSON] при вчиненні останнім дій всупереч вищезазначеним вимогам закону, а обраний ними спосіб самозахисту відповідав змісту права, що порушене, а також наслідкам, що були спричиненні порушенням їх прав. Відповідно до положень ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особи, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 16 ЦК України порушення особою положень частин другої - п'ятої ст. 13 ЦК можуть бути підставою для відмови у захисті порушеного права. З врахуванням викладеного обгрунтованим є висновок суду про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання [PERSON] знести металеву огорожу, яку згідно висновку експертизи від 9 квітня 2014 року побудовано з порушенням будівельно-технічних норм, а оскільки висновок експерта є лише одним із доказів, який підлягає оцінці з врахуванням обставин справи та інших доказів, то доводи представника [PERSON] - [PERSON] про безпідставність такого висновку не впливають на законність і обгрунтованість рішення суду в цій частині. Проте, відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON] та [PERSON] в частині зобов'язання [PERSON] знести металеву огорожу, судом не враховано, що згідно Договору найму частини житлового будинку та земельної ділянки з розташованими на ній надвірними будівлями, спорудами, необхідними для її обслуговування, від 1 січня 2011 року [PERSON], а [PERSON] як член сім'ї наймача, набули речове право на чуже майно, а тому в силу ст. 396 ЦК України вони мають право на захист цього права, у тому числі і від власника майна в порядку, передбаченому главою 29 цього Кодексу. Таким чином, рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог подружжя [PERSON] про зобов'язання [PERSON] знести металеву огорожу підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог в цій частині. З врахуванням вищевикладеного, висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог подружжя [PERSON] в частині усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом зобов'язання [PERSON] встановити вхід до двору на відстані одного метра від стіни будинку та перемістити туалет на земельну ділянку, надану їй в користування, ґрунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону. Крім того, апеляційний суд враховує, що згідно висновку експерта від 9 квітня 2014 року № 2591/13-14, з врахування пояснень експерта в суді апеляційної інстанції, перенесення хвіртки на відстань одного метра від стіни будинку є неможливим без часткового демонтажу навісу «Ж», яким користуються відповідачі - подружжя [PERSON] та [PERSON], оскільки відстань від стіни будинку до зазначеного навісу є незначною, що підтверджується і детальним фото розташування стіни будинку, зазначеної хвіртки та навісу. Згідно зазначеного висновку, перенесення туалету на земельну ділянку, виділену [PERSON] в користування згідно рішення апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року, з дотриманням будівельних і санітарних норм є неможливим. Посилання представника [PERSON] - [PERSON] в суді апеляційної інстанції на можливість з технічної точки зору обладнання [PERSON] вигрібної каналізаційної ями замість туалету не можуть бути підставою для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення суду в цій частині, оскільки зазначені доводи виходять за межі заявлених вимог та предмета спору. Згідно договору дарування частини житлового будинку від 12 листопада 2009 року [PERSON] безоплатно передала у власність [PERSON] 1/4 частину житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд, який зазначений в плані під. літ. «А» та до якого примикають надвірні будівлі і споруди, зокрема вбиральні «У», «У-1», навіси «Ж», «Н», що узгоджується з даними технічного паспорту на будинок (т.2 а.с.52-54). За таких обставин, посилання [PERSON] на встановлення [PERSON] та подружжям [PERSON] туалету на земельній ділянці, що виділена йому в користування рішенням суду, яке ухвалено в 2012 році, є безпідставними, а незазначення експертом вказаної господарської споруди при проведенні експертизи в 2012 році не можуть бути належним і допустимим доказом про відсутність такої споруди на час проведення експертизи. З врахуванням викладеного, суд обгрунтовано відхилив висновок експерта № С-76 від 10 квітня 2013 року щодо самовільної побудови туалету (т.2 а.с. 104-106), оскільки такий висновок носить правовий, а не технічний характер. Інші доводи апеляційних скарг щодо незаконності рішення суду є безпідставними, а судом рішення в іншій оскарженій його частині ухвалено з дотриманням норм матеріального і процесуального права. Так, рішенням апеляційного суду Чернігівської області від 12 червня 2012 року, яке набрало законної сили, було визначено порядок користування спірною земельною ділянкою, а тому вимоги про усунення перешкод в користуванні будинком з надвірними будівлями шляхом повернення земельної ділянки у попередній стан є безпідставними. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 29 серпня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігіввської області від 29 жовтня 2012 року, було відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про зміну розміру часток у спільній частковій власності, знесення незаконного самовільного будівництва, зокрема спірної веранди. Відповідно до положень ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням, зокрема таким, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини у цивільній справі. Зазначеним рішенням встановлено, що прибудована веранда не суперечить будівельним нормам. Під час розгляду справи [PERSON] вчинив дії на введення спірної веранди в експлуатацію та отримав свідоцтво про право власності на 3/4 частини [ADDRESS] з господарськими спорудами, в тому числі і на спірну веранду. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду від 25 листопада 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 23 січня 2014 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Ніжинської міської ради про визнання недійсним та скасування рішення Ніжинської міської ради від 17 серпня 2012 року №8-30/12 в частині надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку [PERSON]; про визнання недійсним та скасування рішення Ніжинської міської ради від 28 грудня 2012 року №9-36/2012 в частині безоплатної передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0.0456 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд по [ADDRESS]; визнання недійсною реєстрації прав на нерухоме майно; визнання недійсним технічного паспорту на даний житловий будинок від 24.12.2012 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 18.02.20132 року № 565760, скасування запису у Державному реєстрі прав на нерухоме майно. Згідно висновку експерта від 9 квітня 2014 року № 2591/13-14, з врахуванням його пояснень в суді апеляційної інстанції, порушення прибудови веранди пов'язано з її самовільним будівництвом, а не з невідповідністю її будівництва будівельним нормам, веранду збудовано на тій частині земельної ділянки, яку було виділено в користування [PERSON] та яку він отримав у власність 22.03.2013 року (т.2 а.с. 153-158). Оскільки веранду прибудовано до існуючої стіни будинку, яка одночасно є і стіною веранди, то посилання відповідачів на наявність перешкод в обслуговуванні зазначеної частини стіни будинку є безпідставними, а останніми не надано доказів порушення інших їх прав прибудовою зазначеної веранди. Таким чином, обґрунтованим є висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов'язання подружжя [PERSON] знести спірну веранду. Провадження в зазначеній частині позовних вимог не підлягало закриттю з підстав, передбачених п.2 ч.1 ст. 205 ЦПК України, оскільки збільшився склад сторін у спірних правовідносинах. Грунтується на матеріалах справи і відповідає вимогам закону і висновок суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення витрат на лікування [PERSON], оскільки в матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази щодо знаходження [PERSON] на лікуванні внаслідок саме протиправних дій відповідачів [PERSON] та [PERSON] Згідно відмовного матеріалу ЖРЗПЗ № 4659 [PERSON] 6 вересня 2012 року давала пояснення, що [PERSON] кидала в неї помідорами та камінням, неодноразово попала, але в неї слідів пошкоджень немає. 7 вересня 2012 року о 13 год. 19 хв. [PERSON] звернулася до лікувального закладу та її госпіталізовано з діагнозом ЗЧМТ, СГМ. Згідно судово-медичного акту №584 від 4 жовтня 2012 року при судово-медичному обстеженні в [PERSON] мали місце тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров'я та могли виникнути внаслідок дії твердого тупого предмету з обмеженою вдаряючою поверхнею по механізму удару, в строки та за обставин, що викладені в описовій частині. Як вбачається з зазначеного акту, висновок медичного експерта щодо механізму утворення тілесних ушкоджень не є однозначним, а ґрунтується на припущеннях. Крім того, у висновку відсутні будь-які інші зовнішні ознаки, характерні при нанесенні по тілу, голові людини таким твердим тупим предметом, як каміння. Відповідачі заперечували факт завдання тілесних ушкоджень [PERSON] з їх вини. [PERSON] не була допитана в суді в якості свідка, що було б належним доказом по справі, як і не заявлялось нею клопотання про проведення судово-медичної експертизи з метою отримання однозначного висновку щодо механізму утворення тілесних ушкоджень внаслідок протиправних дій відповідачів, і не зверталася з приводу притягнення винних осіб до кримінальної відповідальності в порядку приватного звинувачення. За таких обставин, суд обгрунтовано прийшов до висновку про відсутність належних і допустимих доказів в матеріалах справи щодо причинно - наслідкового зв'язку між наявними в [PERSON] тілесними ушкодженнями та протиправними діями відповідачів. З врахуванням вищевикладеного доводи апеляційних скарг не спростовують законності і обгрунтованості рішення суду про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки позивачами не надано належних і допустимих доказів щодо характеру завданої шкоди та її грошового розміру. Обгрунтованим є і висновок суду щодо відсутності підстав для стягнення судових витрат на користь [PERSON] В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги [PERSON] не підлягають задоволенню вимоги останньої про перегляд питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст.88 ЦПК України. В зв'язку з частковим задоволенням апеляційної скарги [PERSON] та [PERSON] з [PERSON] на їхню користь підлягає стягненню судовий збір, сплачений ними за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial