Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просив: визнати недійсним договір дарування, який було укладено між [PERSON] та [PERSON], згідно з яким [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру зв № 17, яка розташована в будинку під № 12-А по вулиці Середньофонтанська у м. Одесі. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 17 квітня 2009 року позивач унаслідок помилки уклав договір дарування, яким подарував відповідачу, своєму синові, належну йому на праві власності квартиру за № 17, яка розташована в будинку під № 12-А по вулиці Середньофонтанській у м. Одесі. Укладаючи договір дарування, позивач насправді мав на меті укласти договір довічного утримання, оскільки є людиною похилого віку, [INFO], не має іншого житла, потребує стороннього догляду та вважав, що його син, який мешкає в США переїде на постійне мешкання до [PERSON] та буде жити разом з позивачем та буде доглядати за ним. Позивач сподівався на догляд, якого він потребував, та на матеріальне утримання з боку свого сина. Укладаючи договір дарування, він помилився щодо природи правочину, оскільки мав не меті укладення договору довічного утримання, а не договору дарування. Позивач вважає, що оскільки відповідач після реєстрації договору дарування виїхав за межі України та більше не повертався, а позивач продовжував мешкати у спірній квартирі, то виходячи зі змісту ст. 722 ЦК України, у відповідача не виникло право власності на квартиру. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали та просили суд у його задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON]- [PERSON] представник третьої особи [PERSON] [PERSON], представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що квартира № 17, яка знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Середньофонтанська, 12-а, належала [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 12.07.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 2-1677. У ході розгляду справи судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] з проханням про надання допомоги та догляду звернувся до свого сина [PERSON], , який мешкав у Сполучених Штатах Америки та пообіцяв взамін залишити своєму синові вищевказану квартиру. [PERSON] погодився на таку пропозицію, пообіцяв надавати [PERSON] необхідну допомогу та догляд. Як наслідок, 17 квітня 2009 року між [PERSON] та [PERSON], що діє від імені [PERSON] було укладено договір дарування, посвідчений державним нотаріусом [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 5-692, відповідно до умов якого, [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар квартиру під № 17, що знаходиться в місті Одесі, по вулиці Середньофонтанська, у будинку № 12-а та складається в цілому з двох житлових кімнат, житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 46,2 кв.м. Вказаний договір зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» у електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно, 12.08.2009 року, номер запису 692, у книзі 718пр-195, реєстровий номер 15208478. Як встановлено судом, у 2009 році відповідач виїхав до США та більше не повертався. У липні 2012 року [PERSON] повідомив [PERSON] про те, що він ніколи не повернеться в Україну, не виконавши умови на яких був укладений спірний договір дарування. Вищевказані обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з позовною заявою про визнання спірного договору недійсним. Звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування в своєму позові [PERSON] зазначив, що при укладенні оскаржуваного договору у нього з відповідачем була попередня домовленість про те, що він буде його доглядати, бажаючи укласти договір довічного утримання, він помилково уклав договір дарування належного йому нерухомого майна. Таким чином, при укладенні оскаржуваного договору дарування він припустився помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, оскільки бажав укласти договір довічного утримання, а уклав договір дарування. Крім того, у своєму позові посилалався на свій вік та стан здоров'я. 05 жовтня 2012 року Приморським районним судом ухвалено заочне рішення, згідно з яким, визнано недійсним договір дарування, укладений 17 квітня 2009 року між [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], з іншої, за яким [PERSON] прийняв у дар квартиру під № 17 по вул. Середньофонтанській, 12-а в м. Одесі, що складається в цілому з двох кімнат, житловою площею 25,8 кв. м., загальною 46,2 кв.м., повернувши цю квартиру у власність [PERSON]. Після ухвалення Приморським районним судом м. Одеси заочного рішення від 05.10.2012 року у справі № 1522/18882/2, квартира під № 17 у будинку № 12-а по вул. Середньофонтанській в м. Одесі неодноразово відчужувалась. Так, відповідно до договору дарування від 25.04.2013 року, посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 5-390, [PERSON] подарував, та передав безоплатно в приватну власність, а [PERSON] прийняв у дар квартиру під № 17, яка знаходиться за адресою: м. Одеса. Вул. Середньофонтанська, будинок № 12-а, та складається в цілому з двох житлових кімнат та приміщень , житловою площею 25,8 кв.м., загальною площею 46,2 кв.м. 19.08.2013 року, [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2231, що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Ухвалою суду від 13 лютого 2014 року, вищезазначене заочне рішення скасоване та справу призначено до розгляду в загальному порядку. Позов [PERSON] було залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 05.10.2016 року, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 13.02.2014 року про залишення без розгляду позову [PERSON] була скасована, а справа направлена для продовження розгляду до суду першої інстанції. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії І-МИ № 152760, виданого Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Чернівецького міського управління юстиції, 02 вересня 2015 року [PERSON] помер. Відповідно до свідоцтв про право на спадщину, виданих приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованих у реєстрі за №№ 1136, 1137, 1139 та 1375, спадкоємцями майна [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. З огляду на те, що спірні правовідносини допускають правонаступництво, з метою недопущення порушення прав сторін, ухвалою суду від 07.07.2017 року до участі у справі було залучено правонаступника [PERSON] [PERSON], шляхом покладення всіх процесуальних прав та обовязків первинного позивача [PERSON] у цій цивільній справі на залучену особу [PERSON] та залучено третю особу без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] як власника предмету оскаржуваного договору на момент розгляду справи судом. Вирішуючи спір суд виходить з наступного. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) зазначених вимог є підставою недійсності правочину (ч. 1 ст. 215 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення\~має помилка\~щодо природи\~правочину,\~прав та\~обовязків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоровя та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише у разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими.» Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах (від 27.04.2016 р. № 6-372цс16, від 16.03.2016 р. № 6-93цс16, від 21.10.2015 р. № 6- 202цс15). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] [INFO], на момент вчинення спірного правочину, а саме 17.04.2009 року був людиною похилого віку, яка потребувала стороннього догляду. Відповідно до копії витягу з історії хвороби № 2434 [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у від. ХІХС ОККД з 07.05.2013 року по 23.05.2013 року, страждав на ряд захворювань, а саме: Стенокардія напруження Ш. ф. кл. кардіосклероз п інфарктний. Стеноз гирла ворти, недостатність МК. Постійна фібріляція передсердь, брадіформа. Політопна шлуночкова екстрасистолія. Вторинна (симптоматична) гіпертензія ступінь 2. СН ІІ Бст зі збереженою ФВ ЛШ. ФК Ш. [PERSON] 1У (дуже високий). Гідроперикард. тощо. Після укладення спірного договору за життя [PERSON]М залишився проживати в квартирі, регулярно сплачував всі комунальні послуги., що підтверджується відповідними копіями квитанцій. [PERSON] у свою чергу, не виконав обовязку по наданню [PERSON] допомоги та утримання, у володіння та користування подарованою квартирою не вступив. Тобто, фактичної передачі майна між сторонами не відбулося, [PERSON]продовжував проживати в квартирі, сплачуючи всі необхідні комунальні платежі. За правилами ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Відповідно до ч.ч. 1,3 ст. 334 ЦК України, право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей\~203,\~717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Разом з тим, як встановлено у ході розгляду справи, існувала розбіжність між волею сторони та її волевиявленням при укладенні договору від 17 квітня 2009 року, оскільки дійсним бажанням [PERSON] було укладення договору довічного утримання. Такі обставини впливають на дійсність угоди, оскільки волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. У даному випадку [PERSON], укладаючи із [PERSON] договір дарування свого єдиного житла, помилився щодо природи правочину, вважаючи, що внаслідок укладення зазначеного договору [PERSON] надаватиме йому допомогу та утримання. За правилами ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь- яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Разом з тим, правовідносини, про які було досягнуто домовленості між [PERSON] та [PERSON], визначені законодавцем як договір довічного утримання. Так, у відповідності ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Проаналізувавши наведені норми матеріального права суд дійшов до висновку про те, що договір дарування від 17.04.2009 р., укладений між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 229 ЦК України, як такий, що укладений внаслідок помилки [PERSON] щодо природи правочину, прав та обовязків сторін. Після всебічного, повного дослідження, оцінки наявних матеріалів та обставин справи суд дійшов висновку, щодо необхідності задоволення позовних вимог, вважає їх обґрунтованими і доведеними. Згідно зі ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом, у передбаченихЦПК Українивипадках. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На підставі викладеного та

Outcome: approved