Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить визнати укладеним між ним та [PERSON] договір купівлі - продажу автомобіля марки «Mercedes-Benz 220», 1993 року випуску, шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ УДАІ УМВС м. Калуша 10 листопада 2004 року, та визнати за ним право власності на зазначений транспортний засіб. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 31 січня 2008 року відповідач [PERSON] видав довіреність відповідачу [PERSON] на розпорядження автомобілем марки «Mercedes-Benz 220», реєстраційний номер [NUMBER]. Відповідно до зазначеної довіреності останній отримав право від імені [PERSON] укладати щодо зазначеного автомобіля договори цивільно - правового характеру. 13 квітня 2008 року відповідач [PERSON] продав йому зазначений автомобіль, за 50 тисяч гривень, що на той час становило 10000 доларів США. [PERSON] про отримання грошей за автомобіль дав йому відповідну розписку. Для оформлення договору купівлі продажу потрібні були значні кошти, які у нього на той час були відсутні, тому відповідач [PERSON] видав на його ім»я довіреність на право розпорядження автомобілем. Відповідачі ніколи не мали до нього будь - яких претензій з приводу відчуженого автомобіля, не зверталися до нього щодо повернення їм автомобіля, оскільки фактично він був проданий йому та належить йому на праві приватної власності. 24 липня 2014 року у м. Чернівці його зупинили працівники ДАІ та повідомили, що на його автомобіль накладено арешт постановою Відділу ДВС Рожнятівського РУЮ. Як в послідуючому з»ясувалося [PERSON] має перед Ощадбанком борг, який виник після відчуження зазначеного автомобіля. Будь - якого відношення до цього боргу він не має, вважає що арешт на автомобіль накладений незаконно. Він купив автомобіль у [PERSON], заплативши визначену за взаємною згодою ціну, а тому автомобіль перейшов у його приватну власність. Позиівач у судове засіання не з»явився, направив суду заяву в якій просить справу розглядати у його відсутності, позов підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з»явився також, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнає повністю, мотивуючи тим, що він дійсно продав автомобіль [PERSON], отримавши за це гроші, а покупець отримав генеральне доручення, яке давало йому можливість зареєструвати автомобіль на себе або відчужити. Його заборгованість перед АТ «Державний Ощадний Банк України» до позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та належного на даний час позивачу транспортного засобу не має жодного відношення. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з»явився, направив суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов визнав у повному обсязі. У поданому до суду поясненні зазначив, що у січні 2008 року він купив у [PERSON] автомобіль та отримав довіреність на розпорядження транспортним засобом - автомобілем марки «Mercedes-Benz 220», реєстраційний номер [NUMBER]. Йому не було відомо, що [PERSON] був поручителем у банку за кредитним договором. У квітні 2008 року зазначений автомобіль він продав позивачу за 50 тисяч гривень. Вважає, що таким чином вони з позивачем уклали договір купівлі-продажу, оскільки він передав останньому транспортний засіб за обумовлену ціну. Представники банку та відділу виконавчої служби у судове засідання не з»явилися також, направили суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, у вирішенні позову покладаються на розсуд суду. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін у порядку, визначеному ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в порядку ч. 4 ст. 174 ЦПК України, виходячи з наступного. 10 листопада 2004 року у МРЕВ УДАІ УМВС м. Калуша за [PERSON] зареєстрований автомобіль марки «Mercedes-Benz 220», 1993 року випуску, шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується висновком експерта про оцінку транспортного засобу (а.с-18-28). 31 січня 2008 року [PERSON] надав [PERSON] доручення на право укладати правочини щодо експлуатації та розпоряджатися зазначеним автомобілем, що підтверджується копією довіреності серії ВКВ № 194459 від 31січня 2008 року (а. с. 6). 13 квітня 2008 року аналогічною довіреністю [PERSON] передовірив вище вказаний транспортний засіб [PERSON], за що отримав від останнього 50 тисяч гривень, що підтверджується копією довіреності серії [NUMBER] від 13 квітня 2008 року (а.с. 7) та копією розписки від 13 квітня 2008 року (а. с. 8). Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Позивач та відповідачі [PERSON] і [PERSON] підтверджують, що фактично спірний автомобіль був проданий позивачу, а договір купівлі продажу не був укладений належним чином лише тому, що на перереєстрацію автомобіля потрібні були кошти, які у позивача на той час були відсутні. [PERSON] по даний час користується спірним автомобілем, ніхто з попередніх власників не звертався до нього з вимогою про повернення автомобіля. Отже транспортний засіб був фактично проданий позивачу та перейшов у його власність. Таким чином, судом встановлено, що 13 квітня 2008 року позивач купив у відповідача [PERSON] легковий автомобіль марки «Mercedes-Benz 220»,1993 року випуску, шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований МРЕВ УДАІ УМВС м. Калуша 10 листопада 2004 року. Останній передав йому реєстраційні документи на автомобіль та отримав за автомобіль гроші. З метою уникнення додаткових витрат, на розпорядження автомобілем [PERSON] видав [PERSON] довіреність, тобто за взаємною домовленістю вони вчинили удаваний правочин. Суд прийшов до висновку, що видаючи [PERSON] довіреність на право повного розпорядження автомобілем, з правом його відчуження та передоручення всіх прав, [PERSON] фактично продав йому автомобіль. Відповідно до ст. 235 Цивільного кодексу України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. У даному випадку договір доручення, укладений 13 квітня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] є удаваним, так як він був вчинений сторонами для приховання укладеного між ними договору купівлі - продажу автомобіля, з метою уникнення додаткових витрат на його перереєстрацю. Згідно ст. 665 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов»язується передати майно (товар) іншій сторно (покупцеві), а покупець приймає або зобов»язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно змісту ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин договір купівлі - продажу автомобіля між позивачем та відповідачем [PERSON] слід визнати укладеним. Рішенням Рожнятівського районного суду від 18 квітня 2014 року з [PERSON] та [PERSON] на користь АТ «Державний Ощадний Банк України» стягнуто в солідарному порядку 419338 гривень 32 копійки заборгованості за кредитним договором, що підтверджується копією виконавчого листа № 2/350/49, виданого судом 18 квітня 2013 року (а. с. 10). 12 червня 2013 року на підставі зазначеного виконавчого документу відкрито виконавче провадження, що підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження (а. с. 10). 13 травня 2014 року в ході виконавчого провадження на транспортний засіб марки «Mercedes-Benz 220»,1993 року випуску, шасі № [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] накладено арешт, що підтверджується копією постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження (а. с. 12). 14 липня 2014 року зазначений транспортний засіб передано на відповідальне зберігання позивачу, що підтверджується копією акту опису й арешту майна (а. с. 13,14). Судом встановлено, що позивач користується спірним автомобілем з 15 квітня 2008 року. На час видачі доручення зазначений транспортний засіб не мав обтяжень. Арешт на вказаний автомобіль накладено тільки 13 травня 2014 року. Позивач [PERSON] не має будь-яких зобов»язань перед АТ «Державний Ощадний Банк України». Таким чином, накладення арешту на автомобіль порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження його майном. У позасудовому порядку позивач захистити свої майнові права не може, тому право власності на спірний транспортний засіб слід визнати за ним за рішенням суду.

Outcome: approved