Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-27 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме: житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Куньє, провул. Набережний, буд. 9, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], померлої 22 листопада 2012 року (а.с. 3-5). Позивач або його представник в судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує і просить суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, заперечень на позов не мають. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Спадкові відносини регулюються Цивільним кодексом України (далі ЦК України), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року; законами України: від 2 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року № 2709-IV «Про міжнародне приватне право»; іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке повязується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обовязок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обовязку у виді втрати права на спадщину. Спадкування за правом представлення має місце у випадках встановлених ст. 1266 ЦК, за умови якщо спадкоємець першої третьої черг спадкування за законом помер до відкриття спадщини. Норми ст. 1266 ЦК застосовуються лише щодо відносин при спадкуванні за законом (глава 86 ЦК). Перелік осіб (спадкоємців), які мають право на спадкування за правом представлення, встановлений нормами ст. 1266 ЦК, є вичерпним. Відповідно до змісту ч.1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, 25 червня 1989 року помер батько позивача [PERSON], про що Ізюмським відділом РАГС Харківської області в книзі реєстрації актів про смерть 26 червня 1989 року зроблено запис за № 360, та видано свідоцтво про смерть серії ІІІ-ВЛ № 366925 від 26 червня 1989 року (а.с. 8). 22 листопада 2012 року померла баба позивача [PERSON], про що [PERSON] сільською радою Ізюмського району Харківської області 22 листопада 2012 року складено відповідний актовий запис № 7, та видано свідоцтво про смерть серії І-ВЛ № 375229 від 22 листопада 2012 року (а.с. 11). Позивач [PERSON] є рідним внуком спадкодавця [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження його батька [PERSON] та копією свідоцтва про народження [PERSON] (а.с. 7, 15). Таким чином судом встановлено, що спадкоємцем за правом представлення, відповідно до ст. 1266 ЦК України, є внук померлої [PERSON] позивач [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку повязане звідмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Як визначено главою 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 р. № 296/5, а саме пунктами 4.14, 4.15 та 4.18, при видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обовязково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус розяснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Так, згідно матеріалів копії спадкової справи № 201/2013 Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області, підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], померлої 22 листопада 2012 року, до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини від 20.03.2013 року звернувся внук померлої: [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 22, 23-27). Судом встановлено, що внук спадкодавця [PERSON], [INFO], спадкоємець за законом за правом представлення, прийняв спадщину після смерті баби [PERSON] шляхом звернення із заявою про прийняття спадщини до нотаріуса, та спадкує ту частку спадщини, яка належала б за законом його батькові [PERSON], якби він був живим на час відкриття спадщин. Проте, за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за законом, вбачається, що на підставі п. 4.15 гл. 10 розділу ІІ Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що померлою [PERSON] не було здійснено державної реєстрації прав на нерухоме майно на житловий будинок, господарсько-побутові будівлі, що знаходяться за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Куньє, провул. Набережний, буд. 9, видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на майно. На момент закінчення спадкодавцем будівництва у 1966-1967 роках житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованого за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Куньє, провул. Набережний, буд. 9, діяло наступне законодавство, яке регулювало виникнення права власності, зокрема положеннями ЦК УРСР1963 року, Законом України «Про власність», Інструкцією про порядок реєстрації будинківта домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31 січня 1966 року,Інструкцією про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типуУкраїнської РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від13 грудня 1995 року № 56 (Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухомемайно та їх обтяжень»),Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторамиУкраїнської РСР, та іншими нормативними актами. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державниминотаріальними конторами Української РСРпідтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської [PERSON] депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських [PERSON] депутатів трудящих було затверджено зразки довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. До компетенції виконкомів місцевих [PERSON] відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих [PERSON]. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР,затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказуДержжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56,передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Проте, незважаючи на внесення записів у погосподарські книги про належність спадкового майна за [PERSON], вона за життя так і не зареєструвала (не оформила) своє право власності в БТІ. Таким чином, після смерті гр. [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, що знаходяться на земельній ділянці площею 0,2500 га за адресою: Харківська область, Ізюмський район, с. Куньє, провул. Набережний, буд. 9, належного спадкодавцю [PERSON] на підставі запису в погосподарській книзі № 6 номер обєкта по господарського обліку 0257-1, що підтверджується довідками виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області №№ 174, 175 від 17.07.2015 року, дійсна вартість майна на 29.06.2015 року складає 97 038 гривень, що підтверджується технічним паспортом на будинок станом на 29.06.2015 року, довідкою КП «АБ та БТІ Ізюмського району» від 29.06.2015 року, рішенням виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Ізюмського району Харківської області № 10 від 21 лютого 1996 року про передачу земельної ділянки для обслуговування житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями (а.с. 9, 10, 12, 13, 14, 16-18). Вказане майно входить до складу спадщини та позивач має право на визнання за ним права власності в порядку спадкування за законом за правом представлення. У задоволенні позовних вимог відповідач не заперечував (а.с. 30). Судові витрати, які позивач сплатив за судовий збір, не компенсуються йому у зв'язку із вимогами про це самого позивача (а.с. 2).

Outcome: approved