Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-27 00:00:00

У серпні 2018 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання\~ їх неповнолітньої дитини, який згодом уточнила. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що має з відповідачем неповнолітнього сина [PERSON]. Сторони у шлюбі не перебували, на теперішній час проживають окремо, дитина\~ залишилась проживати з матірю, тобто з позивачкою.\~ Син знаходиться на повному її утриманні, вона створила належні матеріально-побутові умови для його проживання, відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обовязків, знаходиться у декретній відпустці по догляду за сином, дитина знаходиться на грудному годуванні. Відповідач, як батько дитини, має можливість бачити сина, неодноразово забирав його до себе у гості, вимагає на залишенні\~ з ночівлею, проте необхідних умов для проживання дитини у нього не має.\~ Просить визначити місце проживання сина [PERSON], [INFO], разом з нею за адресою: [ADDRESS]. Позивачка у судове засідання не зявилася, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, надав заяву про можливість слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає у повному обсязі, не заперечує проти визначення місцем проживання сина разом з його матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Маріупольської міської ради у судове засідання не зявився, на адресу суду надано висновок виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 13-31-169 від 22.11.2018 року про доцільність визнання місця проживання неповнолітнього [PERSON] разом з матірю дитини. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобовязані виховувати дитину, піклуватися про її здоровя, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч.1, 2 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до права та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, зобовязані також піклуватись про здоровя дитини, її фізичний, моральний та духовний розвиток (ст.150 СК України). Судом встановлено, що сторони у зареєстрованому шлюбі не перебували, мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO] Згідно свідоцтва про народження серія І-НО №766848, виданого 01.11.2017 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом\~ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №1628, [PERSON] народився 09.10.2017 року. Батько [PERSON], мати [PERSON]. За актом про фактичне місце проживання від 23.01.2018 року, виданого головою КСН «Кальміуський», [PERSON], [INFO], проживає за адресою: [INFO], разом з дітьми: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] Відповідно до висновку виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 13-31-169 від 22.11.2018 року, при розгляді комісією питання визначення місця проживання\~\~ малолітнього [PERSON], батько дитини [PERSON] надав заяву про те, що він не заперечує проти того, щоб дитина проживала разом зі своєю\~ матірю [PERSON], а тому з урахуванням захисту прав дитини, комісія прийшла до висновку про доцільність визнання місця проживання разом з матірю дитини. Статтею 160 СК України встановлено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч.1 ст.161 СК України). Згідно зі ст.3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за №789-XII від 27 лютого 1991 року, визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) у своєму рішенні від 01 липня 2017 року у справі «М.С. проти України» наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її звязків із сімєю, крім випадків, коли сімя є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. При вирішенні спору щодо місця проживання дітей, суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, вік дітей, майновий стан батьків, що мають істотне значення, але насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні звязки, місце навчання, психологічний стан тощо. Таким чином, приймаючи до уваги наведене, суд, вирішуючи спір між сторонами, керується зазначеними вище нормами сімейного законодавства та задовольняючи позовні вимоги, виходить насамперед з інтересів самої дитини, а тому, з урахуванням не тільки формального права відповідача на зустріч зі своїм сином, а з урахуванням усіх інших істотних обставин справи у їх сукупності, віку дитини, її режиму, а також визнання відповідачем позовних вимог у повному обсязі, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дитини з матірю в повному обсязі, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивачка має можливість створити дитині належні умови для повноцінної життєдіяльності, виховання та розвитку. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved