Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив стягнути з останнього заборгованість за розпискою від 12.02.2016 року - 860 440,74 грн та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 12.02.2016 року відповідач отримав від нього 37 000 доларів США, про що написав розписку, в якій зобов`язався повернути вказану суму в строк до 31.12.2016 року. Однак своє зобов`язання в строк не виконав. На вимогу, направлену ним 15.08.2019 року відповідач не відреагував. Станом на день подання позову, 26.12.2019 року зобов`язання залишилось не виконаним. В зв`язку з чим просив позов задовольнити. Ухвалою Печерського районного суду м.Києва від 28/02.2020 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 06.05.2020 від відповідача надійшов відзив на позов, в якому останній заперечив позовні вимоги з підстав, викладених в відзиві. Зокрема, відповідач зазначив, що повністю розрахувався з позивачем шляхом передання йому товару (речей) на приблизну суму 55 000 доларів США. Цей факт підтверджено електронними доказами - перепискою у месенджері, з якої видно, що він (відповідач) декількома частинами передавав довіреним особам позивача речі для реалізації. За таких обставин вважає, що повністю виконав своє зобов`язання перед позивачем. Просив у позові відмовити. Також відповідач заперечив проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просив перейти до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Аналогічне по суті клопотання подав і позивач, на підставі чого суд 06.05.2020 року постановив ухвалу про здійснення переходу з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до загального позовного провадження та призначив підготовче судове засідання. 25.05.2020 року позивач збільшив розмір позовних вимог. Зазначаючи, що станом на момент отримання коштів (12.02.2016) їх розмір складав 992 268,96 грн ; відповідач наразі продовжує користуватись його грошима, посилаючись на ст. 1048 ЦК України остаточно просив стягнути з останнього основну заборгованість - 861 360 грн, проценти за користування грошима - 651 213,35 грн та три проценти річних - 102 255,46 грн, а всього 1 614 828,71 грн. 23.06.2020 року позивач відповів на відзив відповідача і, зокрема, зазначив, що твердження [PERSON] про нібито виконання зобов`язання шляхом розрахунку в натурі (товаром/речами) не відповідає дійсності з огляду на існування рішення суду у іншій справі між тими ж сторонами, де предметом спору є погашення заборгованості за договором про надання поворотної фінансової допомоги №15/07/2017, у справі №757/27997/18-ц. У вказаному судовому провадженні відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначив ті самі обставини повернення, що і в даній справі, а саме, що розрахувався з ним речами на приблизну суму 55 000 доларів США. При цьому зазначив, що головуючий у справі 757/27997/18-ц відхилила доводи відповідача щодо повернення боргу натурою (товаром під реалізацію), оскільки такий спосіб виконання зобов`язання не передбачений ст. ст. 1047, 1049 ЦК України. Таким чином зауважив, що факт неповернення відповідачем позивачу коштів встановлений судовим рішенням, і не підлягає доказуванню. 17.09.2020 року відповідач подав клопотання про застосування строку позовної давності та на підставі чого відмовити у позові, зауваживши, що позивачем пропущено строк для захисту свого права, оскільки позов судом отримано 10.01.2020 року, а строк позовної давності сплив 31.12.2019 року. Крім того, просив викликати та допитати свідків. Одночасно долучив до клопотання рукописні супровідні листи в кількості 49 аркушів та комп`ютерний перелік товару на 7 аркушах. Позивач в свою чергу заперечив твердження відповідача про пропуск строку позовної давності, зазначивши, що позовну заяву направив до суду засобами поштового зв`язку 26.12.2019 року, отже подав її до спливу цього строку. 21.09.2020 року суд закрив підготовче судове засідання та призначив справу до розгляду по суті. В судовому засіданні, суд, вислухавши відповідача, представників сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 12.02.2016 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 37 000 доларів США в гривневому еквіваленті, які зобов`язався повернути в строк до 31.12.2016 року, про що видав власноручно написану розписку (а.с.6). Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одночасно і двостороннім правочином, і одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписка, на підставі якої позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. У матеріалах справи не міститься доказів того, що договір позики (розписка), укладений між сторонами, є не чинним, його дійсність не спростовано, а тому зобов`язання за даним правочином підлягають виконанню. Стаття 545 ЦК України встановлює, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Досліджена судом копія розписки відповідача [PERSON] від 12.02.2016 року підтверджує факт отримання ним від позивача [PERSON] в борг 37 000 доларів США в гривневому еквіваленті. Належних і допустимих доказів на підтвердження того, що вказані в розписці грошові кошти були повернуті позикодавцю у строк, обумовлений в розписці - до 31.12.2016 року, відповідачем суду не надано. Суд відхиляє доводи відповідача про виконання зобов`язання, шляхом передання [PERSON] речей на реалізацію в сумі приблизно 55 000 доларів США, оскільки такий спосіб виконання зобов`язання не передбачений домовленістю між сторонами, а також не передбачений ст. 1046 ЦК України. Крім того, докази про які йде мова у відзиві відповідача вже були предметом дослідження в іншому судовому провадженні (757/27997/18-ц) де судом було відхилено доводи відповідача про повернення позивачу боргу натурою (товаром на реалізацію), оскільки така заміна предмету позики положеннями ст. 1047 ЦК України не передбачена. Станом на дату розгляду справи боргова розписка перебуває у кредитора, що за правилом ст. 545 ЦК України, також свідчить про невиконання позичальником зобов`язання. Відповідно до частин 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася, на банківський рахунок позикодавця або реального повернення коштів позикодавцеві. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Крім того, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розглядаючи справу № 459/3560/15-ц, Верховний Суд в постанові від 16.05.2018 року вказав, що відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Разом з тим, позивачем заявлені вимоги щодо стягнення основної суми боргу, трьох процентів річних та процентів за користування позикою у розмірі облікової ставки НБУ. За ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки (з-поміж іншого) можуть виникати з договорів та інших правочинів. Між сторонами виникло грошове зобов`язання на підставі договору позики (розписки). Позовні вимоги знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, доведені належними та обґрунтованими доказами. Відповідачем же в свою чергу позовні вимоги не спростовані. Останнім не надано належних та достатніх доказів тому, що ним виконані взяті на себе боргові зобов`язання. Отже, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. Враховуючи наведене та на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений ним при поданні позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved