Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-05 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м.Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» (надалі - ТОВ «ФК «Вектор Плюс»), Публічного акціонерного товариства «Омега Банк», третя особа: [PERSON] , про визнання факторингу недійсним в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р. Після уточнення позовних вимог в серпні 2017 року та викладення їх в новій редакції, позивач просив суд визнати припиненим зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 29 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ТАС-інвестбанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «Омега Банк», укладений кредитний договір №693-Ф від 29.09.2006 р. Строк дії кредитного договору та строк виконання зобов`язань встановлений 28 вересня 2011 року. В грудні 2012 року позивач отримав повідомлення про відступлення права вимоги від ПАТ «Сведбанк» до ТОВ «ФК`Вектор плюс». позивач зауважує, що передача боргових зобов`язань за від Банка до факторингової компанії не відповідає вимогам законодавства. У передбачений законом строк дії договору та до часу звернення до суду з даним позовом до нього не було пред`явлено вимог про стягнення кредитної заборгованості. Посилаючись на те, що останній платіж з погашення кредитної заборгованості ним проведений у березні 2009 року, строк виконання кредитних зобов`язань закінчився 28 вересня 2011 року, сплив позовної давності до вимог кредитора щодо стягнення грошових коштів є підставою для припинення зобов`язань за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 08 серпня 2016 року відкрито провадження у справі. Ухвалою цього ж суду від 27 вересня 2016 року справу передано для розгляду Оболонському районному суду м. Києва. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями 14 квітня 2017 року справу передано головуючому судді Яценко Н.О. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 24 квітня 2017 року справу прийнято до провадження суддею Яценко Н.О. Ухвалою суду від 28 вересня 2020 року за клопотанням представника позивача [PERSON] - [PERSON] , позовні вимоги [PERSON] про визнання договору факторингу недійсним в частині відступлення права грошової вимоги за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р. залишено без розгляду. Відповідно ч. 1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У відзиві на позовну заяву ТОВ «ФК «Вектор плюс» зауважує, що законодавчо не визначено підставою для припинення зобов`язань - сплив позовної давності. Посилаючись на висновок Верховного Суду України в постанові від 17 травня 2017 року справа 6-786цс17, просит відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог. Також представник відповідача зазначає, що зміна сторони у зобов`язанні відбулась у відповідність та із дотриманням глави 73 ЦК України та ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». У відповіді на відзив позивач [PERSON] посилаючись на положення ст.ст.203,215 ЦК України зазначає, що договір факторингу №15 укладений 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс» в частині відступлення права вимоги за кредитним договором є недійсним, тому поданий ним позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, суд дійшов висновку про відмову [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р., виходячи з наступного. Судом встановлено, та сторонами не оспорюється, що 29 вересня 2006 року між позивачем [PERSON] та Закритим акціонерним товариством «ТАС-інвестбанк», укладений кредитний договір №693-Ф від 29.09.2006 р. За умовами укладеного договору, позичальник отримав від банку 210000 дол.США на споживчі цілі. Згідно п 1.3. договору, строк дії кредитної лінії встановлений по 28 вересня 2011 року, включно (а.с.17). Положенням п.9.2 укладеного кредитного договору передбачено. Що договір набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом строку дії кредитної лінії і до повного виконання грошового зобов`язання за договором. Крім випадків дострокового припинення його дії за згодою сторін у письмовій формі чи відповідно до закону. У будь-якому разі щодо непогашеної позичальником заборгованості договір діє ( в тому числі, в частині застосування процентів та пені) до повного погашення заборгованості (а.с.21). В забезпечення виконання [PERSON] кредитних зобов`язань між ЗАТ «ТАС-інвестбанк» та [PERSON] 29 вересня 2006 року укладений іпотечний договір №693/ІП-1 за умовами якого, майновий поручитель [PERSON] передала в іпотеку ЗАТ «ТАС-інвестбанк», належну їй на праві власності трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.22-24). З 17 грудня 2007 року ЗАТ «ТАС-інвестбанк» змінено правонаступником ЗАТ «Сведбанк Інвест» (а.с.24,25). Звертаючись до суду із позовом [PERSON] , як на правову підставу задоволення його вимог посилався на положення ст.ст. 257,258,267 ЦК України та вважав, що кредитні зобов`язання є припинені, оскільки закінчився строк позовної давності за яким кредитор може пред`явити до нього вимоги про стягнення кредитної заборгованості. Згідно ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк/термін. Відповідно до ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із ч.1 ст.509, ст.526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї зі сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (ч.1, 2 ст.598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу І книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України, норми якої передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599), переданням відступного (стаття 600), зарахуванням (стаття 601), за домовленістю сторін (стаття 604), прощенням боргу (стаття 605), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606), неможливістю виконання (стаття 607), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609). Спливу позовної давності як підстави для припинення зобов`язання норми глави 50 «Припинення зобов`язання» ЦК України не передбачають. При цьому, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Наслідки спливу позовної давності визначаються статтею 267 ЦК України. Згідно з приписами цієї статті особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах (ст.509 ЦК України) суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само й боржник зі спливом позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Однак за змістом статті 267 ЦК України сплив позовної давності сам по собі не припиняє суб`єктивного права кредитора, яке полягає в можливості одержання від боржника виконання зобов`язання як у судовому порядку, так і без використання судового примусу. Зокрема, суд не має права застосовувати позовну давність інакше, як за заявою сторін, і без такої заяви може задовольнити позов за спливом строку позовної давності (частина третя цієї статті). У разі пропущення позовної давності та наявності заяви сторони про її застосування суд може визнати причини пропущення поважними та прийняти рішення про задоволення позову (частина п`ята цієї статті). Отже, ЦК України не визнає сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання. Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Пропущення позовної давності також не породжує права боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку (ч.2 ст.598 ЦК України), якщо таке його право не встановлено договором або законом окремо. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 15.05.2017р. у справі № 6-786цс17, на яку у відзиві посилався представник відповідача, та в силу положення ч.4 ст.263 ЦПК України суд ураховує та застосовує до спірних правовідносин. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Отже позивач так само несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Жодних належних та допустимих доказів в підтвердження наявності правових підстав, передбачених положенням ст.598 ЦК України для визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р., позивачем не надано, тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк», третя особа: [PERSON] , про визнання припиненим зобов`язання за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006 р. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивачу в задоволені позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed