Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернулася з цим позовом до суду, посилаючись на те, що 16 червня 2012 року її було прийнято на посаду першого заступника директора ТОВ «Б-51». Розмір заробітної плати на займаній нею посаді було встановлено у 7000 грн. Починаючи з липня 2012 року їй значно зменшили заробітну плату, а з серпня 2012 року відповідач взагалі припинив її виплату. Сума середнього заробітку, який відповідач зобов'язаний сплатити на користь позивача за час затримки розрахунку складає 126000 грн. Крім того, позивачу внаслідок грубого порушення її трудових прав було завдано моральної шкоди, яка полягає в тому, що останній безпідставно був позбавлений права на отримання заробітку, внаслідок чого змушений був прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Моральну шкоду оцінила у 15000 грн. Посилаючись на викладені вище обставини та норми закону, позивач просила стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі у розмірі 126000 грн. та моральну шкоду у сумі 15000 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, та просила їх задовольнити. Відповідач свого представника в судове засідання не направив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, просив розглядати справу без його участі, проти позову заперечував, надіслав до суду письмові заперечення в яких просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та наявні в ній докази, знаходить, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. За правилами ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови встановлені законодавством, угодами, колективним договором. Відповідно до ст. 103 КЗпП України про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Положеннями ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним договором ( а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, шо не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виходячи зі змісту ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Зважаючи на ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. З огляду на ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За змістом ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом установлено, що 11.06.2012 року позивач прийнята на посаду першого заступника директора ТОВ « Б-51» на підставі наказу № 3-к від 08.06.2012 року, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.7). Позивачем та її представником не надано належних доказів в обґрунтування позовних вимог. У матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо зменшення відповідачем заробітної плати [PERSON] без належного її повідомлення, як це передбачено положеннями ст. 103 КЗпП України та ст. 29 Закону України « Про оплату праці». Позивачем не доведено, що існує заборгованість ТОВ «Б-51» по заробітній платі, та невиплата при звільнені сум у зазначені строки з вини вказаного товариства, як це визначено ст. 117 КЗпП України. Представником позивача у судовому засідання не заявлялося клопотань щодо витребування таких доказів, не дивлячись на те, що таке право їй було роз'яснено судом у відповідності до ст. 10 ЦПК України. Посилання позивача на індивідуальні відомості про застраховану особу надані Пенсійним фондом України (а.с.9) є необґрунтованими, оскільки з останніх неможливо встановити існуючу заборгованість. Суд, не може покласти в основу судового рішення письмові заперечення відповідача та додані до нього письмові матеріали, зокрема рішення Києво-Святошинського районного суду, так як з останніх не вбачається, що вони набрали законної сили, а також вони належним чином не посвідчені. За таких обставин, коли вимоги позивача є недоведеними в частині позову щодо стягнення заборгованості по заробітній платі у розмірі 126000 грн., суд відмовляє у позові про стягнення моральної шкоди, оскільки ці вимоги є похідними від первісних.

Outcome: dismissed