Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-04 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу від 17 січня 2014 року за реєстровим № 74, а саме: на житловий будинок № 4 (літера А-1) з тамбуром (літери а-1, а1-1), загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 10,5 кв. м, з належними до нього господарськими будівлями, а саме: сарай (літера Б-1), погріб (літера Б/п), вбиральня (літера Є), огорожу № 1, та земельну ділянку площею 0,0933 га, передану для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 1412300000:04:020:0154, які розташовані за адресою: провулок Осоавіахіма, 4, м. Маріуполь, Донецька область, які належать [PERSON], у рахунок погашення заборгованості за договором позики грошових коштів від 17\~січня 2014 року, який укладений між [PERSON] та [PERSON] на суму 400\~000 грн., шляхом передачі [PERSON] права власності на предмет іпотеки, а саме: на указаний житловий будинок, з належними до нього господарськими будівлями та спорудами і земельну ділянку для його обслуговування, а також стягнути з відповідача судові витрати у вигляді судового збору. Позовні вимоги [PERSON] мотивує тим, що 17 січня 2014 року між ним та [PERSON] укладений договір позики, відповідно до умов якого відповідач отримав у власність строком на 2 роки грошові кошти у розмірі 400\~000 грн., які зобовязався повернути позивачу до 17 січня 2016\~року. Відповідно до п. 2 договору позики, грошові кошти, які є предметом договору, будуть передані позикодавцем протягом одного банківського дня позичальнику після підписання договору. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцю позику у такій самій сумі, що були передані позикодавцем. Пунктом 6 договору позики передбачено, що у разі, якщо позичальник своєчасно не поверне позику, згідно з визначеним у пункті 3 цього договору строкам, позикодавець вправі предявити цей договір до стягнення у порядку і строки, передбачені чинним законодавством України. З метою забезпечення виконання зобовязань за договором позики, між [PERSON] та [PERSON] 17 січня 2014 року укладений договір іпотеки, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 74, відповідно до умов якого позичальник передав в іпотеку позикодавцю будинок № 4 з належними до нього господарськими будівлями в цілому, який розташований по вул. Осоавіахіма у м. Маріуполі, загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 10,5 кв. м, який розташований на земельній ділянці 0,0933 га, які на праві власності належать [PERSON] Відповідно до п. 2, 3 розділу «Задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки та його реалізації» договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобовязань за договором позики, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки у повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Пунктом п. 5 договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності за іпотекодержателем на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження у цьому договорі, яке прирівнюється до задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Відповідач належним чином не виконував зобовязання за договором позики, внаслідок чого у нього перед позивачем утворилася заборгованість у розмірі 436\~000 грн., з яких: 400\~000\~грн. тіло боргу; 36\~000\~грн. 3 % річних за несвоєчасне повернення суми боргу за період з 17 січня 2016 року по 17 січня 2019 року. У листопаді 2018 року позивачем в адресу відповідача направлено вимогу про погашення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі несплати у 30-ти денний строк заборгованості за договором позики, однак вимога повернулася позивачу, у звязку із закінченням терміну зберігання поштового відправлення. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, постановою головного державного виконавця Центрального відділу ДВС Маріупольського міського управління юстиції [PERSON] від 05 лютого 2016 року за № 49974517, накладений арешт на усе нерухоме майно, яке належить [PERSON] Ця обставина є перешкодою для позасудового врегулювання та задоволення забезпеченої іпотекою вимоги, шляхом набуття права власності на предмет іпотеки та його реєстрації на імя позивача відповідно до застереження у договорі іпотеки, у звязку з чим позивач вважає необхідним звернути стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку у спосіб, який ним визначений у вимогах. Посилаючись на указані обставини та положення ст. ст. 16, 335, 376, 392, 525, 530, 572, 611, 1046, 1049, 1050 ЦК України, ст. ст. 12, 33, 35, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно», позивач просив позовні вимоги задовольнити. Відповідач своїм правом не скористався та відзив на позов і письмових заперечень в адресу суду не направив. Рух справи. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 січня 2019\~року відкрито провадження у справі, розгляд її вирішено проводити за правилами загального позовного провадження, призначені у справі підготовчі судові засідання, розяснено сторонам право та строки на подачу відзиву на позов, відповідь на відзив, заперечень. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 21 березня 2019\~року закрито підготовче провадження та призначену дану цивільну справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 05 квітня 2019\~року вирішено провести заочний розгляд справи. Позивач та його представник адвокат [PERSON] до судового засідання не зявилися, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких просили задовольнити позовні вимоги, не заперечували проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідач до судового засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, хоча належним чином повідомлений про час та дату судового розгляду. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у звязку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Судом досліджуються саме представлені письмові докази на підтвердження тих обставин, на які посилався позивач, інших суду не представлено та про їх витребування перед судом не порушувалося клопотань. Суд, вирішуючи питання, передбачені ст. ст. 12, 264 ЦПК України, виходить з такого. Судом установлені наступні обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до умов договору позики грошей від 17 січня 2014 року, укладеного між [PERSON] (позикодавець) та [PERSON] (позичальник), позикодавець передав у власність позичальника грошові кошти у сумі 400\~000 грн., а позичальник зобовязався повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів визначених цим договором до 17 січня 2016 року. Згідно з п. 2 цього договору, грошові кошти, які є предметом цього договору, будуть передані позикодавцем протягом одного банківського дня позичальнику після підписання цього договору. Пунктом 3 договору позики передбачено, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані позикодавцем) згідно з умовами цього договору. 17 січня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір іпотеки житлового будинку № 4 по вул. Осоавіахіма у м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 10,5 кв. м, який розташований на земельній ділянці площею 0,0933\~га, кадастровий номер: 1412300000:04:020:0154, який посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий № 74. Пунктами 1 3 договору іпотеки передбачено, що позичальник позичив в іпотекодаржателя згідно з договором позики від 17 січня 2014 року грошові кошти у сумі 400\~000\~грн., які позичальник зобовязався повернути до 17 січня 2016 року. Платіж повинен бути зроблений у місті Маріуполі Донецької області. Позичальник має право виплатити позичені гроші в іпотекодержателя, а іпотекодержатель зобовязаний прийняти їх раніше вказаного строку. Відповідно до пункту 4 договору іпотеки, для забезпечення виконання у повному обсязі своїх зобовязань для повернення позичених грошей позичальником іпотекодавець передав в іпотеку будинок № 4 з належними до нього господарськими будівлями в цілому, що знаходиться по вул. Осоавіахіма у м. Маріуполі Донецької області, загальною площею 29,3 кв. м, житловою площею 10,5 кв. м, на земельній ділянці площею 0,0933 га, кадастровий номер: 1412300000:04:020:0154. Згідно з пунктом 1 розділу «Права та обовязки» іпотекодавець має право вимагати від позичальника дострокового виконання основного зобовязання у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх обовязків за основним зобовязанням за договором позики. Пунктами 2 4 розділу «Задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки та його реалізації» передбачено, що іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки незалежно від настання строку виконання основного зобовязання у наступних випадках: повного або часткового неповернення у встановлені основним зобовязанням строки грошей; несплати або часткової несплати у встановлені основним зобовязанням строки сум відсотків; несплати або часткової несплати у встановлені основним зобовязанням строки сум неустойки. У разі невиконання або неналежного виконання позичальником умов основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодержатель має право застосувати на свій розсуд, зокрема, механізм позасудового врегулювання стягнення на предмет іпотеки, шляхом продажу предмета іпотеки за суму, яку сторони встановили у договорі як оцінку предмета іпотеки, або передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання грошового зобовязання. Згідно з пунктом 5 розділу «Задоволення вимог за рахунок предмета іпотеки та його реалізації» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є відповідне застереження у цьому договорі, яке прирівнюється до задоволення вимог іпотекодержателя та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності. Право іншої особи з вищим пріоритетом щодо строкового користування нерухомим майном, набутим у власність іпотекодержателем, зберігає чинність відповідно до умов договору, яким обумовлено таке користування. Права та вимоги третіх осіб на предмет іпотеки, набутий іпотекодержателем, які мають нижчий пріоритет, ніж вимога іпотекодержателя, втрачають чинність. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта від 04 вересня 2018 року № 136481111, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок № 4 по вул. Осоавіахіма у м.\~Маріуполі Донецької області, а також земельна ділянка за цією адресою площею 0,0933 га, кадастровий номер: 1412300000:04:020:0154. 17 січня 2014 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON] вчинений запис про обтяження № 4291044, де підставою зазначено договір іпотеки від 17 січня 2014 року № 74, обтяжувачем є [PERSON] 05\~лютого 2016 року Головним державним виконавцем Жовтневого відділу державної виконавчої служби Маріупольського міського управління юстиції [PERSON] вчинений запис про обтяження № 13141740, шляхом накладення арешту на нерухоме майно [PERSON] Право власності [PERSON] на указаний житловий будинок та земельну ділянку підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 04 березня 2005\~року № 6670109, договором купівлі-продажу житлового будинку від 02 березня 2005 року, державним актом на земельну ділянку номер: 1412300000:04:020:0154, Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 грудня 2013 року № 15512144. 20 жовтня 2018 року [PERSON] в адресу реєстрації [PERSON] направлено письмову вимогу про усунення порушень, зокрема щодо необхідності у місячний термін провести розрахунок за договором позики від 17 січня 2014 року у розмірі 400\~000 грн. Указана вимога повернулася [PERSON] у звязку із закінченням термінів зберігання поштового відправлення. Рішенням приватного нотаріуса Маріупольського міського нотаріального округу [PERSON], як державним реєстратором прав на нерухоме майно, від 01 лютого 2019 року № 45333414, відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на житловий будинок № 4 по вул. Осоавіахіма у м. Маріуполі. Правовою підставою для відмови у проведенні державної реєстрації права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем зазначено ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у звязку з наявним зареєстрованим обтяженням речових прав на нерухоме майно, а саме: арешт нерухомого майна, номер запису 13141740. Відповідно до звіту про оцінку нерухомого майна від 18 січня 2019 року, вартість спірної земельної ділянки становить 101\~500 грн. Згідно із звітом про оцінку нерухомого майна від 21 січня 2019 року, вартість спірного житлового будинку становить 275\~010 грн. Оцінка доказів. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому випадку, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення по справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обовязком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Представлені суду докази відповідають замісту статей 77 80 ЦПК України щодо належності, допустимості, достовірності кожного з них окремо та у своїй сукупності, та відповідно достатності їх для прийняття у справі законного та справедливого рішення. У суду відсутні мотив, які є підставою для відхилення цих доказів. Отже, проводячи аналіз представлених суду доказів, необхідно дійти висновку, що між [PERSON] та [PERSON] укладений договір позики грошових коштів та на забезпечення виконання грошових зобовязань укладений договір іпотеки, позичальником порушені умови договору позики грошових коштів. Предметом спору (зміст спірних правовідносин) у справі є звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, у звязку з неналежним виконанням умов договору позики. Мотиви суду. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення - невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною 1 статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з частиною першою статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України від 05 червня 2003 року № 898-IV «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобовязання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Відповідно до частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною першою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено вище, у договорі іпотеки сторони передбачили право звернення стягнення на предмет іпотеки та звернення стягнення здійснюється на підставі, зокрема, позасудового врегулювання у відповідності до умов цього договору та Закону України «Про іпотеку». Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» (пункт 5 договору іпотеки). Тобто сторони, підписавши договір іпотеки, обумовили всі його умови, у тому числі вирішили питання позасудового врегулювання спору і не передбачили можливості звернення іпотекодержателя до суду з позовом про визнання за ним права власності на предмет іпотеки. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обовязки підлягають виконанню. Відповідно до частини першої статті 12 Закону України «Про іпотеку», в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі порушення іпотекодавцем обовязків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобовязання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно з частинами першою, третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку», У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Тобто законом чітко визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобовязання. Згідно зі статтею 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до частини першої цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Разом з тим згідно з частиною першою статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у якій визначено, що загальними засадами державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) є: 1) гарантування державою обєктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження; 2) обовязковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; 3) публічність державної реєстрації прав; 4) внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку, визначених цим Законом; 5) відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобовязані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25\~грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до субєкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою подаються оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано статтею 39 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки відповідно до статей 36, 37 Закону України «Про іпотеку» є способом позасудового врегулювання, який здійснюється за згодою сторін без звернення до суду. Застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом визнання права власності на предмет іпотеки це виключно позасудовий спосіб урегулювання спору, який сторони встановлюють самостійно у договорі. Позивач не позбавлений відповідно до статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можливості звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в інший спосіб, ніж визнання права власності на нього. Вказані правові висновки наведені у постанові [PERSON] Верховного Суду від 21\~березня 2018\~року у справі № 760/14438/15-ц, а також у постанові Верховного Суду від 10\~жовтня 2018 року у справі № 754/11165/15-ц, які у відповідності до ч. 3 ст. 263 ЦПК України враховані судом першої інстанції та відповідно застосовані. З огляду на викладене, необхідно дійти висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову у спосіб, який заявлений [PERSON] Аргументи позивача про те, що на теперішній час діє арешт на нерухоме майно, яке належить відповідачу, який накладений державним виконавцем після вчинення запису про іпотеку, у звязку з чим позивач не може у позасудовому порядку зареєструвати за собою право власності на іпотечне майно, судом відхиляються, оскільки не ґрунтуються на приписах ст. ст. 3, 13, 37 Закону України «Про іпотека». Відхиляються судом і доводи сторони позивача про те, що приватним нотаріусом відмовлено у проведенні державної реєстрації права власності на іпотечне майно у вибраний позивачем спосіб, оскільки у цьому конкретному випадку позивач у відповідності до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25\~грудня 2015\~року № 1127, та положень Закону України «Про нотаріат» не позбавлений права на оскарження такої відмови державного реєстратора. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобовязує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обовязку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обовязок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006\~року у справі «Проніна проти України»). У звязку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи, які мають правове значення для вирішення спору. Розподіл судових витрат. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, тому сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Outcome: dismissed