Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

у серпні 2020 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позвач зареєстрована та проживає у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана матір`ю позивача у [PERSON] та [PERSON] згідно договору купівлі-продажу від 03.09.1997, після укладення якого колишні мешканці спірної квартири фактично перестали проживати у ній, проте [PERSON] з реєстраційного обліку і по сьогоднішній день не знявся та зареєстрований за вищезазначеною адресою, а також між позивачем та відповідачем відсутня будь-яка домовленість про збереження за ним житлової площі за період його не проживання на підставі якого відповідач повинен бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки він в ній не проживає вже більше двох років. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 26.08.2020 відкрито загальне позовне провадження по справі та розпочато підготовче провадження (а.с. 22). Позивач у судове засіданняне з`явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представником позивача подано заяву про відкладення розгляду справи (а.с. 32). Відповідач у судове засідання не з`явився повторно, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив (а.с. 30 31, 25, 26). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 03.09.1997 між [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири, який посвідчений ДН 12 КДНК [PERSON] та зареєстровано у реєстрі №2-7805 продали [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). З 13.01.2020 по теперішній час у вказаному житловому приміщенні, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] , [INFO] та з 24.11.1989 по теперішній час зареєстрований [PERSON] (а.с. 8, 21). Позивачем в якості доказу не проживання відповідача у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] надано пояснення трьох свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які зазначили, що позивача вони давно знають, яка проживає у вказаній квартирі зі своїм сином, ця квартира була придбана [PERSON] з донькою [PERSON] , попередній власник [PERSON] не знався з реєстраційного обліку (а.с. 12-15). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач не проживає у спірній квартирі понад 6 місяців, при цьому позивач є власником квартири з 03.09.1997, яка була придбана у відповідача по справі, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підтвердженні належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 840 грн 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved