Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У серпні 2013 року представник [PERSON]; [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державного кадастрового реєстратора відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, зазначивши третіми особами приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Михайленко Сергія Анатолійовича, приватного нотаріуса Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко Володимира Миколайовича, неодноразово уточнюючи та збільшуючи позовні вимоги, про визнання недійсними державних актів на право власності на землю, визнання недійсними договорів міни, витребування земельної ділянки, скасування об'єднання земельної ділянки. Представник позивача зазначав, що [PERSON] є первісним власником спірної земельної ділянки площею 9.14 га, розташованої на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області з кадастровим номером [NUMBER]. 9 серпня 2007 року в порядку звернення стягнення в межах договору позики, укладеного між відповідачем [PERSON] та позивачкою, її право власності на цю земельну ділянку було припинено із визнанням такого права за [PERSON] на підставі рішення Новобузького районного суду по справі № 2-477/2007 за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на земельну ділянку, припинення та визнання права власності . У зв'язку з винесенням даного рішення, на ім'я відповідача [PERSON] 23.10.2007 року видано державний акт про право власності на спірну земельну ділянку серії [NUMBER] за реєстраційним номером 010702002120 . Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2013 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09.08.2007 року скасовано, в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на земельну ділянку, припинення та визнання права власності відмовлено. 22 квітня 2009 року [PERSON] вказану земельну ділянку за договором міни, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., відчужив [PERSON], яка 27.08.2009 року отримала державний акт на вказану земельну ділянку серіїї [NUMBER], а в подальшому 31 липня 2013 року спірну земельну ділянку за договором міни, посвідченого приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко В.М. відчужила [PERSON] за договором міни № 2907. В квітні 2017 року позивачу стало відомо, що відповідач [PERSON] в 2014 році спірну земельну ділянку об'єднала з іншими земельними ділянками в одну (всього 5 земельних ділянок). Після об'єднання загальна площа земельної ділянки складає 44.14 га кадастровий номер [NUMBER]. Таке об'єднання, на думку позивача, було спрямоване відповідачкою [PERSON] на приховування земельної ділянки, спір по якій триває з 2013 року та створення перешкод у відновленні права власності позивача на неї. Посилаючись на викладене та на те, що [PERSON] незаконно набув право власності на вказану земельну ділянку на підставі рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року, яке скасоване рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2013 року, остаточно уточнивши позовні вимоги, позивач просив суд визнати недійсними: державний акт на право власності на земельну ділянку площею 9,14 га серія [NUMBER] від 23 жовтня 2007 року, виданий на ім'я [PERSON]; договір міни від 22 квітня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко В.М. за № 682; державний акт на право власності на земельну ділянку площею 9,14 га серія [NUMBER] від 27 серпня 2009 року, виданий на ім'я [PERSON]; договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за № 2907; витребувати у [PERSON] земельну ділянку площею 9,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району з кадастровим номером [NUMBER] на користь [PERSON] та зобов'язати Державного кадастрового реєстратора відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вчинити дії щодо виділення земельної ділянки площею 9.14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району з кадастровим номером [NUMBER] з об'єднаної земельної ділянки площею 44.1400 га кадастровий номер [NUMBER] та зареєструвати в Державному земельному кадастрі земельну ділянку площею 9.14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області на ім'я [PERSON] з присвоєнням кадастрового номера земельній ділянці. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні, посилаючись на обставини викладені в остаточній редакції позовної заяви, заявлені вимоги підтримав і просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представника [PERSON] у судове засідання викликались належним чином, однак не з'явились, причину неявки до суду не повідомили. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання викликались належним чином, однак не з'явились. Представником [PERSON] направлено до суду письмове клопотання про необхідність відкладення розгляду справи через прийняття ним участі у розгляді іншої справи в іншому суді, але доказів поважності неявки в судове засідання не надано. Відповідачі [PERSON], Державний кадастровий реєстратор відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, а також представник відповідача Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, про дату, час та місце розгляду судової справи повідомлялися належним чином, однак в судове засідання не з'явилися та не повідомили суд про причину своєї неявки. Заяв про розгляд справи за їх відсутності не направляли. Треті особи, що не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. та приватний нотаріус Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко В.М., які посвідчували спірні правочини, в судове засідання також не з'явилися, хоча про дату, час та місце розгляду судової справи повідомлялися належним чином. Враховуючи те, що справа розглядається тривалий час і її розгляд затягувався в тому числі і через неодноразові клопотання представників відповідачів [PERSON] та [PERSON] про відкладення розгляду справи, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідачів та їх представників, за наявними доказами, що містяться в ній. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази, суд приходе до такого висновку. З матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 7 лютого 2002 року належала земельна ділянка площею 9,14 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області. Ухвалою Новобузького районного суду Миколаївської області від 19.07.2007 року визнана мирова угода, укладена представником [PERSON] - [PERSON] та [PERSON], за якою остання передала [PERSON] в рахунок погашення свого боргу, який перед ним за договором позики становив 25000 грн., вищезазначену земельну ділянку. У липні 2007 року [PERSON] знову звернувся до суду з позовом до [PERSON] з вимогами про звернення стягнення на цю земельну ділянку шляхом припинення права власності на неї та визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем, посилаючись на те, що [PERSON] умови мирової угоди не виконує. Рішенням Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] Ухвалено про звернення стягнення на земельну ділянку площею 9,14 га для ведення сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, що належить на праві власності [PERSON] на підставі державного акту серії [NUMBER] від 7 лютого 2002 року, зареєстрованого за № 3663. Припинено право власності [PERSON] та визнано за [PERSON] право власності на цю ж земельну ділянку. Встановлено порядок виконання рішення суду шляхом заборони компетентним органам відмовляти у виготовлені нового державного акту на ім'я [PERSON] На підставі вказаного рішення суду [PERSON] 23 жовтня 2007 року отримав державний акт на право власності на земельну ділянку площею 9,14 га серія [NUMBER] за реєстраційним номером ( а.с.4 т.1). В подальшому 22.04.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Бойко В.М. за № 682. На підставі вказаного договору [PERSON] 27 серпня 2009 року отримала державний акт на право власності на спірну земельну ділянку площею 9,14 га серія [NUMBER] за реєстраційним номером виданий відділом Держкомзему в Новобузькому районі Миколаївської області(а.с.79 т.2). Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 18 липня 2013 року рішення Новобузького районного суду Миколаївської області від 09 серпня 2007 року скасовано та ухвалене нове, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено (а.с. 2-3 т.1). Не дивлячись на це, 31.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір міни спірної земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленком С.А. за реєстровим № 2907, за яким спірна земельна ділянка відчужена [PERSON] (а.с. 69-70 т.1). Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до статті 125 ЗК України (в редакції на час отримання земельної ділянки позивачем) право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником документа, що посвідчує право власності та його державної реєстрації, а відповідно до статті 126 ЗК України таким документом був державний акт, форма якого затверджується Кабінетом Міністрів України. Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно статті 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 Земельного Кодекса України, глав 27, 33, 34 Цивільного Кодекса України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки (на час виникнення спірних відносин) визнавалися документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень або цивільно-правових угод. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце у разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26 вересня 2012 року (справа № 6-103 цс12). З урахуванням того, що рішення суду, на підставі якого [PERSON] отримав державний акт на право власності серії [NUMBER] від 23 жовтня 2007 року на спірну земельну ділянку, скасовано рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 18.07.2013 року, вказаний державний акт підлягає визнанню недійсним. Крім того, згідно ч. 1, 2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі виконання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх , неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Стаття 330 ЦК України передбачає, що якщо майно відчужено особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст.388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі інших шляхом. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, то наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є витребування майна з чужого володіння. Відповідно до пункту 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Отже, після визнання недійсним та скасування правочину про передачу у власність земельної ділянки, яка в подальшому на виконання даного недійсного правочину була передана шляхом відчуження третій особі, належним способом захисту порушеного права власності є витребування майна від нинішнього його володільця шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Така правова позиція висловлена й у постановах Верховного Суду України від 19 листопада 2014 року № 6-170цс14, від 25 червня 2014 року № 6-67цс14 та від 13 травня 2015 року № 6-67цс15. З урахуванням встановленого та положень вказаних вище норм, вимоги позивача про визнання недійсним договору міни земельної ділянки площею 9,14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області, кадастровий номер [NUMBER], укладеного 22 квітня 2009 між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Радомишльського районного нотаріального округу Житомирської області Бойко В.М. за № 682 підлягають задоволенню з подальшим витребуванням цієї земельної ділянки у [PERSON] на користь позивача. За положеннями глави 16 ЦК України правочин може бути визнано недійсним з підстав визначених законом. У випадку визнання недійсним правочину може бути визнано недійсними і правовстановлюючий документ, який посвідчує право власності на майно. З урахуванням раніше викладних обгрунтувань, виходячи з того, що договір міни, на підставі якого [PERSON] отримала державний акт на право власності серії [NUMBER] від 27 серпня 2009 року на спірну земельну ділянку, визнано недійсним з моменту укладання цього договору, вказаний державний акт підлягає також визнанню недійсним. Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним договору міни від 31 липня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], посвіченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А. № 2907 щодо спірної земельної ділянки, то вона не підлягає задоволенню, через те, що вказаний договір був вчинений після недійсного правочину. Вирішуючи позов в частині скасування об'єднання земельних ділянок, суд зазначає наступне. Чинним земельним законодавством встановлено два випадки, коли може бути скасовано державну реєстрацію земельної ділянки. Відповідно до пункту 114 Постанови Кабінету Міністрів України № 509 від 12.07.2017 року державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об'єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об'єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, отриманої шляхом безпосереднього доступу до зазначеного Реєстру. \Підпункт 2 пункту 114 в редакції Постанови - застосовується з 1 жовтня 2017 року\ Як вбачається з технічної документації по об'єданню земельних ділянок, 16.09.2014 року земельна ділянка з кадастровим номером [NUMBER] об'єднана з земельними ділянками [NUMBER] площею 8.61 га, [NUMBER] площею 8,2800 га, [NUMBER] площею 8,2800 га , [NUMBER] площею 10.16 га, [NUMBER] та присвоєно новий кадастровий номер [NUMBER]. Разом з тим, за ухвалою суду від 09.12.2014 року накладено арешт на спірну земельну ділянку з забороною проведення реєстраційних дій щодо земельної ділянки з кадастровим номером [NUMBER]. Як видно з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 8.28 га з 31.07.2013 року зареєстроване за [PERSON] на підставі договору міни номер 2907 від 31.07.2013 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Михайленко С.А., а право власності на земельну ділянку з кадастровим номером [NUMBER] площею 44.1400 га не зареєстроване. Виходячи з того, що відповідачкою [PERSON] вчинено об'єднання земельних ділянок після винесення рішення апеляційного суду від 18.07.2013 року та під час розгляду цієї справи (позовна заява по якій подана до суду 29.08.2013 року), про що відповідач [PERSON] не могла не знати, з урахуванням того, що роз'єднання земельної ділянки може бути здійснене тільки за заявою власника, на що добровільно відповідач [PERSON] згоду не надає, а також виходячи з того, що [PERSON], об'єднавши земельну ділянку, протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєструвала, таке об'єднання земельних ділянок підлягає скасуванню в судовому порядку. Вимога позивача до Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, Державного кадастрового реєстратора відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області про зобов'язання Державного кадастрового реєстратора відділу у Новобузькому районі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вчинити дії щодо виділення земельної ділянки площею 9.14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району з кадастровим номером [NUMBER] з об'єднаної земельної ділянки площею 44.1400 га кадастровий номер [NUMBER] та реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки площею 9.14 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану на території Баратівської сільської ради Новобузького району Миколаївської області на ім'я [PERSON] з присвоєнням кадастрового номера земельній ділянці, не може бути задоволена у зв'язку з тим, що позивачем не надано суду доказів звернення до кадастрового реєстратора з відповідною заявою та його відмови у вчиненні реєстраційних дій. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем, у разі часткового задоволення позову підлягають стягненню з відповідачів, пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial