Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом. Просив визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради від 13.08.2008 року він отримав ордер на спірну квартиру на сім»ю із трьох осіб. Вказана квартира має статус службового житла. З 2009 року вони з відповідачкою [PERSON] припинили спільне проживання. З того часу остання з неповнолітньою донькою проживає за іншою адресою. Реєстрація у спірному житлі колишніх членів його сім'ї порушує його права на вільне користування квартирою. У лютому 2017 року [PERSON] подала зустрічну позовну заяву. Просила скасувати рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради №302 від 13.08.2008 року про видачу ордера військовослужбовцю [PERSON] на квартиру [ADDRESS] на склад сім`ї три особи (заявник, дружина, донька) та визнати недійсним ордер на зазначену вище квартиру від 15.08.2008 року, виданий виконавчим комітетом Новоград-Волинської міської ради. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що ордер було видано [PERSON] на склад сім`ї із трьох осіб: він, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] на право зайняття житлового приміщення загальною площею 53,5 кв.м. Саме виходячи з кількісного складу сім'ї [PERSON] йому була надана квартира житловою площею 29,1, загальною площею 53,5 кв.м. Проте, ці обставини не відповідають дійсності, оскільки 12.05.2008 року рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області шлюб між сторонами було розірвано, а спільне проживання припинено ще в 2007 році. Враховуючи, що [PERSON] обманним шляхом отримав в користування житлове приміщення набагато більшої площі, ніж передбачено законом, оскільки сім'ї на той час не мав, то він не мав права ставити питання про визнання її та її дочки такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду від 23.02.2017 року прийнято зустрічний позов [PERSON] та об'єднано в одне провадження з первісним позовом у справі №285/312/17 (а.с.39). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 10 липня 2017 року первісний позов задоволено. Визнано [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Цим же рішенням стягнуто з [PERSON] на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень. У задоволенні зустрічного позову відмовлено. У поданій апеляційній скарзі [PERSON] порушує питання про скасування зазначеного рішення з ухваленням нового, - про відмову у задоволенні первісного позову в повному обсязі та задоволення зустрічного позову. Вважає, що судом першої інстанції допущено порушення норм процесуального закону, неправильно застосовані норми матеріального права, не в повній мірі досліджені обставини справи, що вплинули на законність та обгрунтованість висновків суду. На думку апелянта, судом не було враховано тієї обставини, що на момент подачі позову [PERSON] [INFO] була малолітньою, а на момент ухвалення оспорюваного рішення являється неповнолітньою дитиною. Проте всупереч вимогам ст.ст.213,214 ЦПК України, вирішуючи питання про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені вимоги закону та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування Житлового кодексу України», не врахував та невірно зазначив у рішенні суду про недоведеність фактів щодо причин відсутності останньої на спірній житловій площі. Разом з тим, малолітня дитина не може самостійно захистити свої житлові права, реалізувати своє право на користування спірним житловим приміщенням і самостійно визначити місце свого проживання. На думку апелянта, ордер є недійсним, оскільки отриманий обманним шляхом, тому що шлюбні відносини між сторонами були припинені в травні 2008 року. Розглянувши справу в межах доводів, викладених в апеляційній скарзі, суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що на підставі рішення виконавчого комітету Новоград-Волинської міської ради №302 від 13.08.2008 року [PERSON] на сім'ю із трьох осіб (він, його дружина [PERSON] та дочка [PERSON], [INFO]) 15.08.2008 року видано ордер на право зайняття квартири [ADDRESS], житловою площею 29.1 кв.м. загальною площею 53.5 кв.м., яка складається з 2-х кімнат (а.с.3). Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 12 травня 2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. (а.с.37) 16.07.2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб з [PERSON] (а.с.7). Вирішуючи спір, суд першої інстанції виходив з того, що відповідачі без поважних причин не проживають у спірному приміщенні та переїхали на проживання в інше жиле приміщення, а тому втратили право користування спірною квартирою. Проте, в повній мірі погодитися з висновками суду неможливо, оскільки вони зроблені передчасно, без належного з»ясувнння всіх обставин справи. Так, стаття 47 Конституція України визначає, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. В даному випадку суд не звернув уваги на те, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, можливе лише з однієї підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. Проте, суд відкрив провадження у справі та вирішував спір із двох взаємовиключних підстав, зазначених позивачем. Відповідно до ст.107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У тому разі, коли неповнолітня дитина переходить на постійне місце проживання до одного з батьків або вибуває разом з ним із такою метою в інше місце, вона згідно зі ст.107 ЖК втрачає право користування жилим приміщенням за попереднім місцем проживання. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім»ї в іншому населеному пункті, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Разом з тим, у справі відсутні будь-які докази, які свідчили про обрання відповідачами іншого постійного місця проживання. Відповідно до вимог Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідачі зареєстровані у спірному житлі з 14.11.2008 року по теперішній час (а.с.79). Висновки суду про втрату права на житло обумовлені лише фактом відсутності відповідачів у спірному жилому приміщення понад встановлені законом строки. При цьому суд має вирішити питання про відсутність понад встановлені строки так, щоб не були порушені права та законні інтереси неповнолітньої доньки сторін. Разом з тим,висновки суду в цій частині є передчасними та зроблені без врахування інтресів неповнолітньої дитини. За змістом ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до роз»яснень, що викладені в п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. За змістом ст.29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. В даному випадку суд не звернув уваги на ту обставину, що 23 січня 2017 року доньці сторін виповнилося 14 років. З цього часу вона вправі сама обирати місце свого проживання. Тому позбавлення неповнолітньої дитини права на житло суперечить закону. Під час апеляційного розгляду справи донька сторін допитана судом та виявила бажання проживати з батьком, оскільки хоче налагодити з ним свої стосунки, які до цього часу були не зовсім приязними. Таке рішення дитина обумовлює тим, що після виповнення їй 14 років змогла переконати маму дозволити їй проживати з батьком. За таких обставин рішення суду в частині вимог про визнання дитини такою, що втратила право на житло підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового - про відмову в позові. Крім того, колегія суддів більшістю голосів дійшла висновку про втрату відповідачкою права на спірне житло, оскільки протягом тривалого часу вона у квартирі не проживає та не зверталася до компетентних органів з вимогою про усунення перешкод у користуванні житлом або щодо неправомірної поведінки позивача. Правильними, на думку апеляційного суду є висновки суду в частині вимог за зустрічним позовом. Так, позивачкою не надано доказів про внесення змін будь-ким із членів сім»ї, які перебували на квартирному обліку, щодо кількісного складу осіб, що претендвали на отримання житла. Оспорюваний ордер на жиле приміщення реалізований у встановленому законом порядку - всі зазначені в ньому особи вселилися у надану квартиру та зареєструвалися в ній, про що зазначалося вище. За наведених обставин підстав для визнання незаконним рішення про надання жилого приміщення та визнання незаконним ордера не було. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують та на їх правильність не впливають.

Outcome: dismissed