Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2014 року на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Після придбання нею вказаної квартири вона мала намір вселитися до неї, однак відповідачі не дали можливості їй це зробити. Позивачка виявила, що в квартирі без правових підстав знаходяться відповідачі, які обіцяли виселитися в найближчі час. [PERSON] неодноразово вимагала звільнити квартиру, однак відповідачі відмовляються її звільняти, договору найму з відповідачами вона не укладала. Посилаючись на положення ст. 116 ЖК України та ст. 391 ЦК України, просила задовольнити позовні вимоги та виселити відповідачів зі спірної квартири без надання іншого житла. Позивачка у судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилась з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився з невідомих підстав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Встановлено, що позивачці на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 05 серпня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі за № 672, та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.08.2014р. на праві приватної власності належить двокімнатна квартира [ADDRESS]. Вказана квартира була придбана у відповідачки [PERSON], яка відповідно до пункту 9 вказаного договору купівлі-продажу зобов'язалася звільнити приміщення квартири в строк до 06 серпня 2014 року. Проте відповідачі після укладеного договору купівлі-продажу та припинення права власності із займаної квартири не виселилися, в результаті чого продовжують перебувати в квартирі без будь-яких правових підстав. Згідно матеріалів справи позивачка зверталась до відповідачів, як усно так і письмово із вимогою про виселення із самовільно зайнятої ними квартири, проте відповідачі вимог позивачки добровільно не виконали. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 319 ЦК України позивачка вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст.391 ЦК України вимагати від відповідачів усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном. У зв'язку із проживанням відповідачів у квартирі, що належить позивачці, остання не може в повному обсязі здійснювати своє право власності щодо цього майна. Статтею 150 Житлового кодексу України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і мають право користуватися цією власністю. Норми ст. 109 Житлового кодексу України регламентують порядок виселення з жилих приміщень. Зокрема, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частина 3 ст.116 ЖК України передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі, проживаючи у належній позивачці квартирі, чинять останній перешкоди у користуванні своєю власністю, чим порушують її законні права та інтереси, а тому, для їх захисту, необхідно усунути перешкоди позивачці у користуванні та розпорядженню її власністю, шляхом виселення відповідачів з квартири, що належить позивачці, без надання іншого житлового приміщення. Отже, суд визнає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позов з відповідачів у солідарному порядку на користь позивачки підлягають стягненню судовий збір, сплачений нею при поданні позовної заяви до суду у розмірі 243,60 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved