Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство «Дельта Банк» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 415/ФКВ-07 в розмірі 36 189 грн. 64 коп. В обґрунтування позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» посилалося на те, що 26 грудня 2007 року товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 415/ФКВ-07, згідно з умовами якого банк надав позичальнику з метою придбання автомобіля кредитні кошти у розмірі 30 000 дол. США з розрахунку 10,70 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 26 грудня 2007 року по 24 грудня 2014 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Український промисловий банк», ПАТ «Дельта Банк» та Національним банком України укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, зокрема й за договором № 415/ФКВ-07. Позичальник [PERSON] належним чином взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 25 червня 2014 року відповідачем прострочено виконання зобов'язань щодо повернення кредитних коштів та нарахованих процентів у розмірі 36 189 грн. 64 коп., яка складається з: 33 272 грн. 44 коп. - тіла кредиту; 1 712 грн. 70 коп. - відсотків; 1 204 грн. 50 коп. - комісії за ведення кредиту. У судове засідання представник ПАТ «Дельта Банк» Самойлова Є.О. не з'явивлася, до початку розгляду справи по суті подала заяву, в якій просила розглядати справу без її присутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги ПАТ «Дельта Банк» не визнав, заперечував проти їх задоволення та просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі у зв'язку з недоведеність заявлених вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 26 грудня 2007 року товариство з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] уклали кредитний договір № 415/ФКВ-07, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 30 000 дол. США, з цільовим призначення: придбання автомобіля, зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 10,70 % річних за весь час фактичного користування кредитом на строк з 26 грудня 2007 року по 24 грудня 2014 року (а.с. 5-11). Позивачем до суду було подано також договір від 30 червня 2010 року про передачу активів та кредитних зобов'язань Укрпромбанку на користь Дельта Банку, відповідно до умов якого ТОВ «Український промисловий банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами (а.с. 22-26). За правилами ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст. 1049 ЦК України). Проте Відповідно до статей 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна особа повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно із частиною 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до вимог цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги в частині обґрунтувань розміру заборгованості позивач посилається на довідку від 25 червня 2014 року у якій зокрема зазначено, що даною довідкою банк повідомляє, що 26 вересня 2011 року з [PERSON] було укладено кредитний договір №415/ФКВ-07. Розрахунки у зазначеній довідці є суперечливими та не відповідають розрахунку заборгованості, поданому до суду в ході розгляду справи (а.с.72), в якому також йде посилання на договір №415/ФКВ-07 від 29.09.2011 рокуТакож позивачем до суду надано й досудову вимогу від 16 липня 2014 року у якій йде посилання на договір №415/ФКВ-07, укладений 26 вересня 2011 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем [PERSON] Проте, як з'ясовано було, ТОВ «Український промисловий банк» ще 30 червня 2010 року ТОВ «Український промисловий банк» передало (відступило) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами. Договір №415/ФКВ-07, укладений 26 вересня 2011 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем [PERSON], у матеріалах справи відсутній. У позовні й же заяві містяться вимоги про стягнення грошових коштів на підставі договору від 26 грудня 2007 року. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57 ЦПК України). У ст. 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім встановлених законом випадків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦК України). Враховуючи наведені вище положення закону, а також те, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження наявності заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 415/ФКВ-07 від 26 грудня 2007 року, вимоги про стягнення за яким ставляться у позові, а надані розрахунки боргу не є належними, оскільки не стосуються предмета доказування, суд дійшов висновку про недоведеність заявлених вимог та відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed