Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), в якому просила визнати недійсним договір дарування квартири розташованої за адресою [ADDRESS] загальною площею 38.66 кв.м. житловою площею 20.4 кв.м. укладений 25.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №6-1900; стягнути з відповідачів на користь позивача понесені судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року залишеним в силі ухвалою апеляційного суду м. Києва від 16.09.2015 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, 108272,00 грн.; 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди; 1343,32 грн. судового збору; 1700,00 вартість звіту та висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт. З метою уникнути відповідальності за причинену шкоду, після подачі [PERSON] позовної заяви до суду, відповідачка [PERSON] відповідно до договору дарування від 25.07.2014 року подарувала належну для неї квартиру за адресою [ADDRESS] своєї матері [PERSON] Позивач вважає вказаний правочин фіктивним, оскільки вчинений він з метою ухиляння від виконання рішення суду, без наміру створення правових наслідків, обумовлених цим договором, з направленням дій сторін договору на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича та з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок грошового зобов'язання шляхом звернення стягнення на майно в порядку виконання судового рішення про стягнення грошових коштів. А тому, даний договір підлягає визнанню судом недійним. У відзиві на позовну заяву представник відповідача 1 зазначає, що позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Вказаний правочин мав на меті настання реальних наслідків для обох сторін. [PERSON] планувала переїзд до батька своєї дитини для постійного проживання, який проживав на той час і на даний час проживає за межами України у м. Доха (Держава\~Катар), отже і вона і її матір вчинили цей правочин абсолютно свідомо, оскільки нерухоме майно обтяжувало переїзд і квартира була подарована і належним чином перереєстрована відповідно до чинного законодавства. Договір дарування був укладений до виникнення судового спору і майже за рік до проголошення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.15, що набрало законної сили лише 16.09.15, яким на відповідача [PERSON] було покладено обов'язок відшкодувати завдану шкоду у визначеному розмірі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача 1 [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв»язку з їх безпідставністю та необґрунтованістю. Ухвалою суду від 13.01.2017 року відкрито провадження у даній справі. Ухвалою судді від 13.01.2017 накладено арешт в цілому на квартиру [ADDRESS], загальною площею - 38,66 кв.м., житловою площею - 20,4 кв.м. Як відомо, з 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Протокольною ухвалою суду від 02.04.2018 року суд ухвалив проводити розгляд справи в загальному позовному провадженні, було призначення проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 02.04.2018 року відкладено проведення підготовчого судового засідання у даній справі. Протокольною ухвалою суду від 11.06.2018 року закрито підготовче засідання і призначено справу до судового розгляду по суті. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої залиттям квартири, 108272 /сто вісім тисяч двісті сімдесят дві/ грн. 00 коп.; 5000 /п'ять тисяч/ грн. 00 коп. - у відшкодування моральної шкоди; 1343 /одну тисячу триста сорок три / грн. 32 коп. - судового збору; 1700 /одну тисячу сімсот/ грн. 00 коп. - вартість звіту та висновку про вартість ремонтно-відновлювальних робіт. Дане рішення залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.09.2015 року. У вищевказаному рішенні Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року зазначено, що 29 травня 2014 р. відбулося залиття квартири [ADDRESS], яка належить позивачці на праві приватної власності. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). 20.10.2015 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Красноштан І.Л. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з приводу примусового виконання виконавчого листа №761/20237/14-ц виданого 02.10.2015 року. 25.07.2014 року між [PERSON] (Дарувальник) та [PERSON] (Обдаровувана), представником якої є [PERSON], укладено Договір дарування квартири (далі - Договір), що посвідченим державний нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Прудь Н.В. та зареєстрований в реєстрі за №6-1900. Відповідно до його умов, Дарувальник передає майно у власність Обдаровуваної безоплатно. Квартира, що відчужується за даним Договором розташована за адресою: [ADDRESS]. Квартира складається з однієї кімнати, загальною площею 38,66 кв.м., житловою площею 20,4 кв.м. (п. 1.1, п. 1.2. Договору). У відповідності до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 1 ст. 718, ч. 2 ст. 719 ЦК України). Згідно ч. 1, 4 ст. 720 ЦК України, сторонами у договорі дарування можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальна громада. Договір дарування від імені дарувальника може укласти його представник. Доручення на укладення договору дарування, в якому не встановлено імені обдаровуваного, є нікчемним. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦK України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1, 2 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. У відповідності до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» від 06.11.2009 року №9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Як зазначено у постанові Верхового суду України від 19.10.2016 року у справі № 6-1873цс16, у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Загальними вимогами процесуального права, закріпленими у статтях 57-60, 131-132, 137, 177, 179, 185, 194, 212-215 ЦПК України, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів, що стосуються, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, наявності доказів, що їх підтверджують). Без виконання цих процесуальних дій ухвалити законне й обґрунтоване рішення в справі неможливо. В той же час судом встановлено, що вказаний правочин мав на меті настання реальних наслідків для обох сторін, що додатково підтверджується: договором, укладеним 20 жовтня 2015 року № 06023009403 між [PERSON] та ПАТ «Київенерго» про користування електричною енергією, квитанціями про сплату комунальних платежів за утримання квартири. Чинним законодавством України (ч. 4 ст. 720 ЦК України) передбачена можливість укладання договору дарування через представника. Посилання позивача на укладення даного договору дарування через представника через його поспішність не відповідає матеріалам справи, адже [PERSON] разом із дитиною на час укладання договору (25.07.2014 року) перебувала за межами України, зокрема з 30 серпня 2014 року до 19 червня 2015 року підтверджується паспортом для виїзду за кордон та проїзним документом дитини з відповідними відмітками перетинання повітряного кордону України та Катару. Окрім того, договір дарування був укладений до виникнення судового спору і майже за рік до проголошення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року, яким на відповідача [PERSON] було покладено обов'язок відшкодувати завдану шкоду у визначеному розмірі. На підставі вищевикладеного, беручи до уваги той факт, що договір дарування укладений до існування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 10.06.2015 року, що набрало законної сили 16.09.2015 року, даний правочин спрямований на настання реальних наслідків, а також те, що законодавством передбачена можливість укладення договору дарування представником, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог. Окрім того, суд приходить до висновку, що даним договором дарування права позивача жодним чином не порушуються, оскільки, рішення суду, що набрало законної сили про стягнення на користь неї з відповідача 1 коштів є обов»язковим до виконання, а тому, в примусовому порядку вказане рішення буде виконуватись відповідним органом державної виконавчої служби. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed