Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-05 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом, в якому просять стягнути з відповідачки заборгованість за договором позики, 3 % річних та судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 21.01.2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів на суму 7000 євро. На підтвердження укладення договору [PERSON] , при свідку [PERSON] надав позивачу розписку, якою зобов`язався повернути борг до 31.01.2020 року. Оскільки відповідач кошти не повернув, позивач просить їх стягнути в примусовому порядку з урахуванням трьох відсотків річних. Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. від 25.11.2020 року справу передано за підсудністю до Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 14). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 09.03.2021 року справу призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження (а.с. 24-25). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 45-46). Позивач в судове засідання не з`явився, просить слухати справу у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився повторно, про день розгляду справи повідомлявся належним чином за місцем реєстрації, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд вважає можливим слухати справу у його відсутність відповідно до ст. 280 ЦПК України та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21.01.2020р. між сторонами був укладений договір позики, згідно якого [PERSON] отримав у [PERSON] грошові кошти у розмірі 7000 євро, які зобов`язався повернути позивачу до 31 січня 2020 року (а.с. 5). Договір позики укладений сторонами у простій письмовій формі. Проте, у зазначений строк відповідач кошти не повернув. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона /позикодавець/ передає у власність другій стороні /позичальникові/ грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів /суму позики/ або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або до інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки відповідач у встановлений строк своїх зобов`язань по поверненню взятих в борг коштів не виконав, заборгованість за розпискою у розмірі 7000 євро підлягає стягненню в примусовому порядку. Також підлягає задоволенню вимога про стягнення 3% річних за прострочення виконання зобов`язання за період із 01 лютого 2020 року (початок прострочення виконання зобов`язання згідно розписки) по 14.08.2020 року в межах заявлених позовних вимог відповідно до ст. 13 ЦПК України, що становить 7 000 х 3%/100/365 х 195 днів = 112, 19 євро. Статтею 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1194 року№ 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству України. У постанові від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14, а також у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року в справі № 308/3824/16-ц. Так, у вищевказаній постанові (у справі № 373/2054/16-ц) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення із [PERSON] на користь позивача заборгованості у валюті, визначеній договором. Ураховуючи те, що сторони уклали договір позики, який оформили розпискою, визначили валюту зобов`язання - євро, відповідач прийняті зобов`язання не виконав у строки, обумовлені договором позики, отримані у борг грошові кошти не повернув, тому зобов`язаний сплатити позивачу суму боргу у іноземній валюті, яку отримав у позику з урахуванням 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у сумі 7112,19 євро. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved