Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-11 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Бурат Агро» про визнання дій та бездіяльності протиправними, стягнення матеріальної та моральної шкоди, в якому просив визнати протиправною бездіяльність ТОВ «Бурат-Агро» щодо ненадання йому частини тарифної щорічної відпустки з 29.06.2016 року по 15.07.2016 року, визнання протиправними дій ТОВ «Бурат-Агро», спрямованих на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин, стягнення з відповідача матеріальної шкоди у сумі 1791,41 грн., моральної шкоди на суму 30\~000,00 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 5\~000,00 грн.. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Представник відповідача ТОВ «Бурат Агро» в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає до часткового задоволення за наступних обставин. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлені факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами по справі, що позивач [PERSON] з серпня 2011 року по липень 2016 року працював на посаді водія автотранспортних засобів категорії «В» в ТОВ «Бурат Агро», що не заперечувалось сторонами в судовому засіданні та підтверджується копією трудової книжки останнього ( т.1 а.с.6). [PERSON] п. 5 Посадової інструкції водія автотранспорту категорії «В» визначено, що водій автотранспортного засобу категорії «В» підписує договір матеріальної відповідальності ( т. 1 а.с 54-56). Так, у відповідності до посадових обовязків, визначених для водія категорії «В» позивачем та представником ТОВ «Бурат Агро» було підписано [PERSON] прийому передачі транспортного засобу. [PERSON] прийому передачі від 23.08.2011 року складеного механіком ТОВ «Бурат Агро» позивачу [PERSON] водію ТОВ «Бурат Агро» передано транспортний засіб «CHERY TIGGO, д.н.з. ВІ 33-98ВК, номер кузова LVVDB11BXBO120777, в технічно справному стані та готовому до експлуатації ( т.1 а.с. 8). Дані фактичні обставини справи не заперечувались сторонами по справі. Позивачем та його представником в судовому засіданні вказувалось про те, що 24 травня 2016 року ввірений позивачу транспортний засіб вийшов з ладу. Про вихід транспортного засобу з ладу, позивачем було повідомлено в диспетчерську та інженерну службу ТОВ «Бурат Агро». Як вказувалось в судовому засіданні позивачем даний транспортний засіб безперервно перебував на ремонті до 15 червня 2016 року. Як зазначалось позивачем та його представником в судовому засіданні, останнім у відповідності до графіку відпусток, що складався на підприємстві на початку року, [PERSON] 06.06.2016 року було написано заяву про надання йому частини тарифної щорічної відпустки з 29.06.2016 року по 15.07.2016 року. Так, 09 червня 2016 року, як наголошувалось в судовому засіданні позивачем, начальник відділу кадрів ТОВ «Бурат Агро» [PERSON], зателефонувавши йому на мобільний номер в приказному порядку зобовязала останнього зявитися за місцем роботи та підійти у відділ кадрів та переписати заяву про надання відпустки, починаючи з моменту виходу з ладу транспортного засобу тобто 24 травня 2016 року. Позивачем наголошувалось на тому, що переписувати заяву за бажанням начальника відділу кадрів останній відмовився, оскільки дата відпустки є погодженою з керівництвом товариства , що підтверджується графіком відпусток та при цьому, дана відпустка була запланована позивачем і з членами його родини, оскільки останній мав намір разом з дружиною відвідати санаторно курортний заклад. Так, позивачем вказувалось про те, що він являється інвалідом війни ІІ групи інвалідності, та в порядку черговості отримує від держави путівки в оздоровчі заклади. На його звернення до СМЗ УМВС України в Полтавській області, ще у 2014 році було надано путівку до оздоровчого закладу, яку він мав намір використати в 2016 році але змушений був від неї відмовитися, в звязку з протиправними діями сторони відповідача щодо ненадання йому відпустки у вказаний ним період. Більше того, позивачем вказувалось про те, що як пояснила начальник відділу кадрів, що заява останнього про надання тарифної щорічної основної відпустки від 06.06.2016 року зникла, тому [PERSON] 22.06.2016 року був змушений повторно написати заяву про надання запланової та погодженої відпустки у відповідності до графіку відпусток затверджених на підприємстві на 2016 рік, але дану заяву відмовився візувати заступник директора [PERSON], мотивуючи відмову відсутністю на роботі керівника [PERSON]. Відповідно до ст. 79 КЗпП України щорічна основна та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи надаються працівникам після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві, установі, організації. У разі надання зазначених відпусток до закінчення шестимісячного терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, крім визначених законом випадків, коли ці відпустки за бажанням працівника надаються повної тривалості. Щорічні відпустки за другий та наступні роки роботи можуть бути надані працівникові в будь-який час відповідного робочого року. Черговість надання відпусток визначається графіками, які затверджуються власником або уповноваженим органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), і доводиться до відома всіх працівників. При складанні графіків ураховується інтереси виробництва, особисті інтереси працівників та можливості їх відпочинку. Конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим органом, який зобовязаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну. Так, судом встановлено, що позивачем [PERSON] було подано заяву на імя Директора ТОВ «Бурат Агро» [PERSON] про надання йому частини тарифної щорічної відпустки з 29.06. по 15.07.2016 року, що підтверджується дублікатом заяви від 06.06.2016 року, яка зареєстрована на підприємстві 22.06.2016 роеку за вх. № 03/74 ( т.1 а.с.9). Відповідно до графіку відпусток працівників ТОВ «Бурат-Агро» на 2016 рік водію автотранспортних засобів [PERSON] передбачено було надання щорічної відпустки червень місяць. При цьому в ході судового розгляду справи стороною відповідача заперечувались дані обставини , при цьому, вказувалось про те, що причиною ненадання відпустки [PERSON] слугувало перебування в звязку з виробничою діяльністю підприємства, автомобіля на ремонті, а тому позивач був вільний, а у липні повинні були розпочатися жнива ранніх зернових культур, в звязку з чим, останньому пропонувалось піти у відпустку згідно з графіком у червні, але на день пізніше вказаної ним дати - 28 червня 2016 року, але позивач відмовився. Наступного дня після відмови, 26 червня 2016 року погодився переписати заяву на відпустку з 29 червня 2016 року, 27 червня 2016 року повідомив, що знову передумав і хотів піти у відпустку з 28 червня, а в подальшому останній пішов на лікарняний. При цьому, представником відповідача наголошувалось на тому, що позивач не повідомляв керівництво підприємства про наявність у нього путівок, на санаторно - курортне лікування та будь-яких підтверджуючих документів позивач на підприємстві не надавав. В обґрунтування своїх тверджень, представником відповідача вказувалось про те, що на підприємстві зареєстрована лише одна єдина заява [PERSON] про надання останньому відпустки від 22.03.2016 року. При цьому, Журнал реєстрації заяв про надання відпусток окремо на підприємстві не ведеться. Вказані твердження сторони відповідача, суд визнає неспроможними по своїй природі, які спростовуються матеріалами справи та обставинами встановленими в ході судового розгляду справи. При чому, факт порушення відповідачем ТОВ «Бурат Агро» права позивача на відпустку, визначений та гарантований ст. 79 КЗпП України та встановлений Приписом № 16-01-201/677-605 від 18.08.2016 року, складеним Управлінням держпраці у Полтавській області відносно Директора ТОВ «Бурат-Агро» [PERSON], яким приписано при наданні відпусток забезпечити виконання ч.5 ст. 79 КЗпП України щодо узгодження з працівником конкретного періоду відпустки та письмового повідомлення працівника про дату початку відпустки не пізніше як за два тижні до встановленого графіком терміну ч.3 ст. 80 КЗпП України щодо порядку перенесення щорічної відпустки. Забезпечити виконання вимог ч.2 ст. 53 КЗпП України щодо тривалості роботи напередодні вихідних днів при шестиденному робочому тижні не більше 5 годин ( т.1 а.с.68-69). На підставі виявлених порушень трудового законодавства на ТОВ «Бурат Агро» Управлінням Держпраці у Полтавській області на керівника ТОВ «Бурат-Агро» було складено протокол про адміністративне правопорушення , передбаченого ч. 1 ст. 41 КпАП. [PERSON] постанови Київського районного суду м. Полтави від 05.09.2016 року, визнано [PERSON] винним у скоєнні адміністративного правопорушення за ч.1 ст. 41 КЗпП України та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у сумі 550 грн. ( т. 1 а.с.243). Таким чином, судом встановлено, що стороною відповідача ТОВ «Бурат Агро» порушено право позивача [PERSON] на відпустки гарантоване ст. 79 КЗпП України, оскільки всупереч графіку відпусток працівників на підприємстві ТОВ «Бурат-Агро» на 2016 рік , позивачем заплановано відпустку у червні місяці 2016 року, при цьому даний графік був погоджений керівником даного підприємства. При цьому, слід вказати, що дії сторони відповідача, зокрема начальника відділу кадрів [PERSON], є такими, що перевищують її повноваження, оскільки [PERSON] безпосередньо підпорядкований керівнику підприємства, що визначено п. 3 Посадової інструкції водія автотранспорту категорії «В», затвердженої Директором ТОВ «Бурат-Агро» [PERSON] від 01.12.2014 року, всупереч чому останньою вживались дії, які по своєму характеру були штучними та протизаконними, котрі в свою чергу спричинили порушення права [PERSON] в отриманні запланованої та визначеної графіком відпусток частини щорічної відпустки. Слід вказати, що в ході судового розгляду справи судом встановлено порядок візування заяви про надання відпустки на підприємстві, де накази про надання відпустки видаються на підставі розпорядження керівника та керівника структурного підрозділу, накази оформлюються за типовою формою №П-4, затвердженою наказом Державного комітету статистики України «Про затвердження типових форм первинної облікової документації зі статистики праці» від 05.12.2008 року № 489. Більше того, протиправність дій сторони відповідача встановлена приписом Управлінням держпраці у Полтавській області, згідно якого встановлено порушення ТОВ «Бурат Агро» порушення ст. 79 КЗпП України відносно [PERSON] та даний факт не заперечувався в ході судового розгляду стороною відповідача по справі. З огляду на встановлені вище судом обставини та норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що вимоги позивача [PERSON] в частині визнання протиправною бездіяльність ТОВ «Бурат Агро» щодо ненадання [PERSON] тарифної щорічної відпустки з 29.06.2016 року по 15.07.2016 року є законними та обгрунтованими в даній частині. Поряд з цим, позивачем [PERSON] ставилась вимога про визнання протиправними дій ТОВ «Бурат Агро», спрямованих на звільнення позивача [PERSON] за прогул без поважних причин, в обґрунтування чого позивачем та його представником в судовому засіданні вказувалось про те, що з моменту відмови позивача [PERSON] на вимогу начальника відділу кадрів [PERSON] переписати заяву про надання йому відпустки на нього з боку останньої та заступника директора ТОВ «Бурат Агро» - [PERSON] вчинявся психологічний тиск. Так, 16.06.2016 року начальником відділу кадрів [PERSON] було запрошено позивача у відділ кадрів для надання пояснень поважності його відсутності на роботі протягом девяти днів з 01.06.2016 року по 09.06.2016 року, в цей час в кабінеті у начальника відділу кадрів знаходився т.в.о. директора підприємства [PERSON], начальник служби безпеки [PERSON] та начальник відділу кадрів - [PERSON], якими був наданий [PERSON] перевірки використання позивачем робочого часу, в якому було зазначено, що позивач був відсутній за місцем роботи протягом вказаного проміжку часу. Позивачем вказувалось про те, що даний [PERSON] він відмовився підписувати, з підстав, що він був сфальсифікований, оскільки останній фактично перебував на роботі та на робочому місці та виконував покладені на нього обовязки, оскільки останній перебуває в прямому підпорядкуванні директора підприємства. На підтвердження вказаних тверджень позивачем та його представником вказувалось про те, що логісту [PERSON], який є відповідальним за зайнятість водіїв та матеріалу службового транспорту , керівником ТОВ «Бурат-Агро» [PERSON] надавалась вказівка про написання службової записки, і які би було зазначено, що [PERSON] був відсутній на робочому місці більше 3 годин, що останній відмовився робити. Так, як вбачається з матеріалів справи, в період часу з 01.06.2016 року по 09.06.2016 року, заступником директора з фінансово економічної безпеки - [PERSON], начальником відділу кадрів - [PERSON], заступником директора з виробництва - [PERSON], складено ряд актів про те, що [PERSON] водій автотранспортних засобів кат. «В», 01 червня 2016 року був відсутній на роботі в період з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. з незясованих причин. В даних [PERSON] вказано, що на телефонні дзвінки за тел. [NUMBER], останній не відповідав. Документи підтверджуючі поважну причину відсутності на роботі - [PERSON] відсутні ( т.1 а.с.45, 46, 47, 48, 49, 50, 51). При цьому, в [PERSON] від 09 червня 2016 року, комісією в складі заступника директора з фінансово економічної безпеки - [PERSON], начальника відділу кадрів - [PERSON], заступника директора з виробництва - [PERSON], вказано, що [PERSON] водій автотранспортних засобів кат. «В», 09.06.2016 року був відсутній на роботі в період часу з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. з незясованих причин. У телефонній розмові за номером 0955636963- [PERSON] повідомив, що може приїхати на роботу, причину відсутності на робочому місці не повідомив. В [PERSON] вказано, що [PERSON] було запропоновано терміново зявитися на роботу та надати письмові підтвердження щодо відсутності на роботі з поважних причин або пояснювальну записку, у разі якщо вищевказані документи були відсутні. В [PERSON] зазначено, що документи підтверджуючі поважну причину відсутності на роботі відсутні ( т.1 а.с.51). При цьому, в матеріалах справи наявне повідомлення начальника відділу кадрів [PERSON] про надання пояснень [PERSON] по факту виявлення порушення трудової дисципліни, а саме про відсутність на роботі в період з 01 червня 2016 року по 09 червня 2016 року з 08 год. 00 хв. до 17 год. 00 хв. ( т.1 а.с.53). В звязку з відмовою [PERSON] надати пояснення з даного приводу вказаною вище комісією складено [PERSON] від 16.06.2016 року ( т.1 а.с.52). [PERSON] посадової інструкції водія автотранспорту категорії «В», затвердженої директором ТОВ «Буат Агро» [PERSON] 01.12.2014 року, пункту 3 визначено, що водій безпосередньо підпорядкований директору підприємства ( т.1 а.с.54-56). В судовому засіданні представником відповідача - ТОВ «Бурат Агро» вказувалось про те, що твердження позивача щодо психологічного тиску з боку посадових осіб «Бурат Агро» на думку останньої не підтверджуються письмовими документами, оскільки протиправних вказівок товариством та його посадовими особами не видавалось, як і не видавалось протиправних наказів. Представником відповідача в судовому засіданні наголошувалось на тому, що позивач був відсутній на робочому місці з 01.06.2016 року по 09.06.2016 року, про що комісією в складі заступника директора з фінансово економічної безпеки [PERSON], начальна відділу кадрів [PERSON], заступника директора з виробництва [PERSON] було складено акти про те, що [PERSON] був відсутній на своєму робочому місці з незясованих причин, на телефонні дзвінки не відповідав. В звязку з чим, 16.06.2016 року [PERSON] було запрошено до відділу кадрів для надання пояснень поважності його відсутності на робочому місці у період з 01.06.2016 року по 09.06.2016 року, оскільки також згідно повідомлення ТОВ «Ультима», яке є службою охорони Товариства, [PERSON] був відсутній на робочому місці, згідно журналів реєстрації вїзду - виїзду та реєстрації входу - виходу з 01.06.2016 року по 07.06.2016 року водій [PERSON] на територію ТОВ «Бурат Агро» не заїжджав та не заходив, що на думку представника відповідача не можна розцінювати, як психологічний тиск не можливо, оскільки це обовязок роботодавця зясувати місцезнаходження працівника, якщо він відсутній на робочому місці, це є законні дії відповідача. При цьому, керівництвом ТОВ «Бурат - Агро» було прийнято рішення не застосовувати відносно [PERSON] жодних дисциплінарних стягнень, оскільки позивач тривалий час працював на підприємстві. Так, судом встановлено, що жодних наказів про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності на підставі складених вище [PERSON] підприємством не видавалось та наказу про звільнення [PERSON] за прогул не існує, що свідчить про безпредметність даної позовної вимоги. Таким чином, інших об?єктивних даних, окрім вищевказаних [PERSON], котрі були визнані недійсними самим роботодавцем, вищевказаних які б вказували на здійснення керівництвом ТОВ «Бурат Агро» психологічного тиску, спрямованого на примусове звільнення позивача, матеріали справи не містять та судом не здобуто. А наявність лише ззаначених [PERSON] про мвідсутність на робочому місці позивача не можу бути визнано судом достатньою та самостійною підставою для визнання прротиправним здійснення роботодавцем на останньоого тиску спрямованого саме на звільнення [PERSON]. При цьому, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] щодо вчинення з сторони відповідача психологічного тиску вказувалось про те, що всіх працівникам підприємства було виплачено щомісячну премію за червень 2016 року, а останнього було позбавлено премії без відповідних на те причин. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» визначено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Статтею 2 ЗУ «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обовязки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, повязані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові та матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємством , установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотримання норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими ( регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобовязаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним договором. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовців, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Так, судом встановлено, що Положення про преміювання на підприємстві відсутнє, колективний договір знаходиться в розробці та погодженні між адміністрацією та трудовим колективом. Тому, на даний час, преміювання працівників товариства провадяться згідно наказів по підприємству за розпорядженням директора. Дані накази видаються щомісячно. При цьому, судом встановлено, що згідно розрахункових листів позивача [PERSON] премія у червні 2016 року останньому не нараховувалась. Але будь- яких доказів, щодо вини підприємства чи його посадових осіб у не нарахуванні премії суду стороною позивача надано не було. Таким чином, з огляду на встановлені вище судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання протиправними дій ТОВ «Бурат - Агро», спрямованих на звільнення [PERSON] за прогул без поважних причин,є безпредметними та відповідно по своїй природі безпідставними. Так, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що згідно наказу № 00191 про припинення трудового договору від 18.07.2016 року, [PERSON] був звільнений за власним бажанням у звязку з виходом на пенсію на підставі його заяви. При цьому, як встановлено вище судом, начальник відділу кадрів [PERSON] на свою вимогу просила надати пояснення з приводу відсутності його на робочому місці від водія автотранспортного засобу категорії «В» - [PERSON], який прямо підпорядкований директору підприємства ТОВ «Бурат Агро». В результаті вказаних протиправних дій та в результаті не надання [PERSON] частини щорічної основної відпустки, останній 27.06.2016 року був змушений звернутися до лікаря. Так, 27.06.2016 року [PERSON] було видано листок непрацездатності та встановлено діагноз Гіпертонічний криз, в звязку з чим позивач перебував на лікарняному до 15.07.2016 року ( т.1 а.с.12). В судовому засіданні стороною позивача вказувалось про те, що за час перебування на лікарняному, 29.06.2016 року, [PERSON] приходило повідомлення від начальника відділу кадрів [PERSON] з вимогою надати пояснення, чому він був відсутній на місці, при тому, що останній повідомив роботодавця 27.06.2016 року, що знаходиться на лікарняному. В судовому засіданні представником відповідача даний причинно наслідковий звязок дій роботодавця, в особі начальника відділу кадрів [PERSON], та погіршення стану здоровя [PERSON] в звязку з такими діями заперечувався. При цьому, будь-яких доказів на спростування тверджень сторони позивача представником відповідача на адресу суду надано не було. Так, відповідно до положень Європейської соціальної хартії, ратифікованої Україною 14.09.2006 року усі працівники мають право на справедливі умови праці. Усі працівники мають право на безпечні та здорові умови праці. Усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень для них самих та їхніх сімей. Статтею 2-1 КЗпП України забороняється будь-яка дискримінація у сфері праці, зокрема порушення принципу рівності прав і можливостей, пряме або непряме обмеження прав працівників залежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, гендерної ідентичності, сексуальної орієнтації, етнічного, соціального та іноземного походження, віку, стану здоровя, інвалідності, підозри чи наявності захворювання на ВІЛ/СНІД, сімейного та майнового стану, сімейних обовязків, місця проживання, членства у професійній спілці чи іншому обєднанні громадян, участі у страйку, звернення або наміру звернення до суду чи інших органів за захистом своїх прав або надання підтримки іншим працівникам у захисті їх прав, за мовними або іншими ознаками, не повязаними з характером роботи або умовами її виконання. [PERSON] ст. 139 КЗпП України визначено основні обовязки працівників: працівники зобовязані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни , вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 141 КЗпП України визначено обовязки власника або уповноваженого ним органу: власник або уповноважений ним орган повинен правильно організовувати працю працівників, створювати умови для зростання продуктивності праці, забезпечувати трудову і виробничу дисципліну, неухильно додержуватися законодавства про працю і правил охорони праці, уважно ставитися до потреб і запитів працівників, поліпшувати умови їх праці та побуту. Відповідно до частини 1 статті 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Так, судом встановлено, з боку сторони відповідача вчинено ряд протиправних дій, що виразилися в ненаданні працівникові щорічної відпустки та вчинення психологічного тиску на [PERSON], складання актів, вимагання пояснень з приводу місця перебування, що вчинялись зі сторони начальника відділу кадрів [PERSON] та які в сукупності призвели до погіршення здоровя [PERSON], чим було завдано матеріальної шкоди останньому на суму 1791,41 грн., які були витрачені останнім на лікування, що підтверджується чеками, на придбання ліків згідно медичних рекомендацій та медичний апарат для вимірювання артеріального тиску, що свідчить про обґрунтованість вимог [PERSON] в даній частині ( т.1 а.с. 11,13,14,15,16,17,18-19,20,21). Поряд з цим, позивачем в позові заявлялась вимога про стягнення з відповідача моральної шкоди на суму 30\~000 грн., посилаючись на те, що протиправними діями та бездіяльністю відповідача щодо порушення прав [PERSON] у сфері трудових відносин, в томі числі, ненадання йому відпустки за заявою останнього, не виплата премії, вчинення морального тиску, що призвело до звільнення та в свою чергу спричинило значні моральні страждання. Часиною 4 статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Позивачем в ході судового розгляду справи в обґрунтування позовних вимог в даній частині вказувалось про те, що моральні переживання виникли з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача в звязку з відмовою йому у наданні відпустки, у спричиненому позивачу тяжкому психологічному шоці у момент, коли він дізнався про позбавлення його зароблених чесною працею преміальних. Позивач даний психологічний шок порівнював з втратою значної суми грошових коштів, за один момент від зрозумів, що всі пять років, які останній працював на підприємстві та сумлінне ставлення та виконання покладених на нього обовязків грубо та безпідставно знехтувані. Так, вище вказані дії сторони відповідача призвели до скрутного матеріального становища позивача та, як наслідок переживання позивача призвело до тяжкого психічного стану, погіршення здоровя, в звязку з чим позивач захворів та проходив тривале лікування. Погіршення здоровя позивача в звязку з протиправними діями та бездіяльністю посадових осіб ТОВ «Бурат Агро» та звернення до лікувального закладу [PERSON] підтверджується листками непрацездатності: серія АГЧ № 051955, виданого комунальним закладом Третя міська клінічна лікарня м. Полтави, та серії АДЕ № 425135, виданого комунальним закладом «Центр первинної медико - санітарної допомоги» м. Полтави, випискою із медичної картки амбуларного - (стаціонарного) хворого; УЗД щитової залози від 05.07.2016 року; УЗД органів черевневої порожнини від 05.07.2016 року; карткою ехокардіоскопічного обстеження від 06.07.2016 року, звітом про проведення золтеровского випробування від 07.07.2016 року, результатами добового моніторингу артеріального тиску від 08.07.2016 року. Так, частиною 1 статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Так, судом встановлено, що порушення законних прав позивача [PERSON] призвело до душевних страждань останнього, оскільки останній постійно знаходився в пригніченому стані, що вплинуло на його самопочуття та психологічний стан, в звязку з чим суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають до часткового задоволення в сумі 5\~000 грн.. Позивачем [PERSON] ставилась вимогам про стягнення судових витрат, які були понесені ним при зверненні до суду з позовом щодо витрат понесених ним на правову допомогу. Так, статтею 79 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що судові витрати є складовою судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат , повязаних з розглядом судової справи належить: 1)витрати на судовий збір; 2) витрати на правову допомогу; 3)витрати сторін та їх представників, що повязані з явкою до суду; 4)витрати, повязані з залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведеннях судових експертиз; витрати, повязані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витати повязані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача Так, судом встановлено, що позивачем [PERSON] шляхом реалізації свого конституційного права на правову допомогу укладено договір про надання правової допомоги від 15 липня 2016 року № б/н в ході розгляду даної цивільної справи у всіх інстанціях. Більше того, судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що [PERSON] займається адвокатською діяльністю, відповідно до Закону України «Про адвокатуру», на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 515, виданого 28.04.2007 КДКА Полтавської області ( т. 1 а.с.27). [PERSON] п.3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року визначено, що право на правову допомогу є гарантією реалізації, захисту та охорони інтересів інших прав і свобод людини. Правова допомога є одним з елементів доступності правосуддя. Право на правову допомогу у цивільному судочинстві закріплене у ст. 12 ЦПК України. Так, частиною 1 статті 84 ЦПК України визначено, що витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця у галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». У відповідності до статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах, розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи у суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. З матеріалів справи вбачається, що 15 липня 2017 року адвокатом [PERSON], яка діє на підставі Свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №515 та [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги на предмет того, що адвокатом надається правова допомога клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів в судових, правоохоронних та податкових органах, згідно положень кримінально процесуального законодавства, податкового законодавства та інших законів України, зокрема, Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». У відповідності до Розділу 3 даного договору визначено, що гонорар адвоката визначається виходячи з обсягу та вартості наданої правової допомоги за цим договором та встановлюється за угодою сторін. Гонорар адвоката обраховується у відповідності до розрахунку, який складається за результатами дій адвоката та підписується сторонами. Розрахунок вартості послуг адвоката є невідємним додатком до цього договору та свідчить про виконання сторонами своїх зобовязань. У відповідності до даного договору адвокатом [PERSON] представником [PERSON] було надано розрахунок суми вартості за надану правову допомогу [PERSON] по справі № 553/2859/16ц, даним розрахунком визначено сторонами надану правову допомогу наступного характеру: 1. Складання процесуальних документів 3 години; 2.Опрацювання законодавства, що регулюють спірні правовідносин 2 години; 3. Судове представництво 7 годин. [PERSON] вказаного розрахунку витрат на правову допомогу , наданого адвокатом - [PERSON], мінімальна заробітна плата з 01.05.2016 року по 30.11.2016 року становила 1450 грн. Та приймаючи до уваги, що граничний розмір компенсації витрат у цивільних справах повязаних з правовою допомогою стороні, становить 40 % розміру мінімальної заробітної плати за годину роботи, тобто максимальний розмір оплати за годину роботи на момент укладення договору становить 1450 грн. х 0,4 = 580 грн., тобто загальна сума витрат на правову допомогу становила б 6960 грн.. Договір про надання правової допомоги укладений від 15.07.2016 року на суму 5000 грн., тому як було вказано в судовому засіданні стороною позивача, вказану суму вважають обґрунтованою. [PERSON] квитанції № б/н від 15.07.2016 року виданої адвокатом [PERSON] позивачем - [PERSON], сплачено витрати у розмірі 5\~000 грн. ( т.1 а.с.22). Так, судом встановлено, що проведений розрахунок з надання правової допомоги є таким, що узгоджується з фактичною участю та фактичним наданням адвокатом [PERSON] та підтверджується матеріалами справи. При цьому, судом перевірено та встановлено, що дані розрахунки проведені згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» у межах граничного розміру компенсації судових витрат на правову допомогу. Слід звернути увагу, що законодавцем чітко визначено, що стороні, на користь якої прийнято рішення, для отримання відшкодування витрат на правову допомогу слід довести: 1)факт і тривалість надання їй правової допомоги; 2)та, що допомога надавалася адвокатом або іншим фахівцем у галузі права; факт оплати правової допомоги. При розрахунку розміру відшкодування має враховуватися надання правової допомоги: у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (огляду доказів за їх місцезнаходженням, підготовки позовних заяв та інших заяв, скарг, клопотань, письмових пояснень, тощо), під час ознайомлення з матеріалами справи у суді. Відшкодування не може перевищувати граничного розміру, визначеного у законі, та мають проводитися за правилами розподілу судових витрат. Відшкодування витрат на правову допомогу має здійснюватися у разі її надання адвокатом та іншим фахівцем у галузі права у процесуальному статусі, як представника, так і особи, яка надає правову допомогу. Так, законодавцем у коментарі до статті 84 ЦПК України визначено, що при відшкодуванні витрат на правову допомогу враховується час на її надання: 1)у судовому засіданні; 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Витрати на інші дії, що не належать до процесуальних, не є витратами на правову допомогу в розумінні цивільного процесуального законодавства. Так, у Цивільному процесуальному законодавстві достатньо часто використовується словосполучення «процесуальна дія», яка закріплена в наступному переліку статтей ч.3 ст.2, ч.4 ст. 10, ч.ч.1,2 ст. 54, ч.1 ст. 132, ч.ч.1,5 ст. 135, ст. 200, ст. 306 ЦПК України. [PERSON] поняття процесуальна дія вбачається, що це дії субєктів процесу, що вчиняються ними з метою здійснення своїх процесуальних прав. При цьому, всі дії суду, осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу, повязані з розглядом справи, винесенням рішення, його оскарженням, виконанням, можуть здійснюватись лише у межах норм чинного процесуального закону й тому є процесуальними діями, сукупність яких і утворює цивільне судочинство. При цьому реалізація процесуальних прав та обовязків здійснюється шляхом вчинення учасниками процесуальних дій. Поряд з цим,слід зазначити, що до невичерпного переліку процесуальних дій відноситься: огляд доказів за їх місцезнаходженням, підготовка та подання позовних та інших заяв і скарг, клопотань ( про призначення експертизи, забезпечення доказів, відвід складу суду, апеляційних і касаційних скарг, заяв про перегляд судового рішення у звязку з нововиявленими обставинами); подання доказів, письмових пояснень суду поза судовим засіданням. [PERSON] п.4 мотивувальної частини рішення Конституційного суду України від 30 вересня 2009 року, в якому надано офіційне тлумачення поняття «правова допомога», яка є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом і формами і може включати консультації, розяснення, складення позовів і звернень, довідок , заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та субєкта такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Держава гарантує можливість вільно, без неправомірних обмежень отримувати допомогу з юридичних питань в обсязі та формах, як вона того потребує. Це право, згідно ст.64 Конституції України, не може бути обмежено. Таким чином, з аналізу даних норм вбачається, що характер правової допомоги, а саме послуги, які були надані адвокатом [PERSON] позивачу [PERSON], згідно договору про надання правової допомоги, є виключно процесуальними діями, які вчинялись, як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи: у судових засіданнях в ході розгляду даної справи; підготовки під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; підготовки законодавства щодо спірних правовідносин, підготовка процесуальних документів, що в свою чергу є нічим іншим, як витратами на правову допомогу. Слід також зауважити, що дані права сторони є абсолютним правом, яким особа користується на власний розсуд і жодним чином обмеження даного права не допускається. Заявлений розмір витрат позивача на правову допомогу суд визнає спів мірним до частини задоволених судом вимог, а тому є законним, обґрунтованим і таким, що підлягає до повного задоволення. Частиною 2 статті 88 ЦПК України визначено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки позивача [PERSON] у відповідності до положень Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору при подачі позову, який виник з трудових правовідносин, тому судовий збір підлягає стягненню на користь держави з відповідача ТОВ «Бурат Агро» у відповідності до ставок визначених ЗУ «Про судовий збір», які діяли на момент звернення позивача до суду та кількості, характеру вимог задоволених судом. Тобто, до стягнення з ТОВ «Бурат Агро» підлягає стягненню судовий збір за вимогу немайнового характеру в розмірі 551,20 грн. та дві вимоги майнового характеру в сумі 1929,20 грн, а всього в розмірі 2480,40 грн.. На підставі викладеного та

Outcome: partial