Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила розірвати шлюб, укладений між ними 29 березня 2016 року, від якого мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , місце проживання якої просить визначити з нею. В обґрунтування позову зазначає, що перебування в шлюбі є неможливим, зважаючи на відсутність спільних інтересів та порозуміння, різні погляди на права і обов`язки подружжя. Вважає, що поновлення подружніх відносин неможливе. Сторони в судове засідання не прибули, надіслали до суду письмові заяви, в яких просили справу розглянути у їх відсутність. Позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, проти чого відповідач не заперечив, погодився на розлучення та визначення місця проживання їх спільної доньки разом з матір`ю. Виходячи з наведеного суд вважає, що рішення у справі можливо постановити у підготовчому судовому засіданні, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Відповідно до ч.3 ст.200 ЦПК України при визнанні відповідачем позову, за наявності для того законних підстав ухвалюється рішення в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, фіксація судового процесу на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалась. Дослідивши надані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.112 СК України, шлюб може бути розірвано, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання сторін і збереження сім`ї неможливе. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 29 березня 2016 року, від якого мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Різниця в поглядах на права та обов`язки подружжя, відсутність взаєморозуміння призвели до поступового погіршення взаємовідносин і до фактичного припинення шлюбних стосунків між сторонами. Перебуваючи у шлюбі, позивач та відповідач не змогли створити міцної сім`ї, про що свідчить той факт, що вони не підтримують шлюбних відносин, та не мають наміру їх поновлювати. У сім`ї немає перспективи возз`єднання. До порозуміння сторони не прагнуть, у кожного сформувався свій погляд на життя та інтереси, а йти на поступки один одному подружжя не бажає. В письмовій заяві до суду позивач наполягала на розірванні шлюбу, вважаючи примирення і збереження їх сім`ї неможливим, проти чого відповідач, в свою чергу, не заперечив. Згідно ч.3 ст.109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. За таких обставин, суд приходить до висновку, що сім`я розпалася остаточно. Шлюб існує лише формально і його збереження суперечило б інтересам сторін, що має суттєве значення для них та їх дитини, тому є підстави для розірвання шлюбу. Місцем проживання неповнолітньої доньки сторін суд визначає з матір`ю, оскільки спору про це у них не виникло. Також, з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені нею судові витрати на підставі ч.ч.1, 2 п.1 ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved