Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

У сеорпні 2017 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернувся [PERSON] із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року належить [ADDRESS]. У цій квартирі зареєстрований член сімї колишнього власника [PERSON], який в добровільному порядку відмовився зніматися з реєстрації у вказаному жилому приміщенні, хоча за умовами договору купівлі-продажу зобовязався звільнити квартиру та знятися з реєстрації. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування [ADDRESS]. Позивач підтримав позовні вимоги, прохав їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, суд вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є власником [ADDRESS] в м Словянську Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON]А.( № в реєстрі 1176) (а. с. 7-8). За умовами договору купівлі-продажу п. 7 сторони домовились про те, що Продавець та інші особи, які зареєстровані в квартирі, зобовязується знятися з реєстрації особисто до 5 травня 2017 року. В зазначеному вище жилому приміщенні зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO] як член сімї колишнього власника, що підтверджено карткою реєстрації особи (а. с. 4) Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідачів, які не проживають в належному позивачу жилому приміщенні, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення [PERSON] змінився, з 25.04.2017 року власником приміщення став позивач [PERSON] Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є власником будинку, а відповідач був зареєстровані в цьому жилому приміщенні як член сімї колишнього власника, звільнив спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про члена сімї колишнього власника житлового приміщення. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування ат розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статі 316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК УРСР. У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач спільно з власником спірного жилого приміщення не проживав, спільним побутом не був повязаний, вибув із зазначеного жилого приміщення, а тому право відповідача на користування чужим майном (квартирою) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 ЦК України (постанова Судової палати у цивільних справах ВСУ від 15.05.2017 року у справі № 6-2931цс16). На підставі викладеного,

Outcome: approved