Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-10 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому зазначає,що сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] ,який після припинення сторонами шлюбних відносин з серпня 2015 р.залишився проживати зі своєю матір`ю [PERSON] ,позивачкою по справі. Позивачка має постійне місце проживання,позитивно характеризується,створила для проживання дитини необхідні умови. З 04.11.2017 р.позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] ,дитина виховується у сім`ї матері. Батько дитини відповідач [PERSON] з дитиною не спілкується , участь у її вихованні не бере,аліменти сплачує за рішенням суду,в інший спосіб дитині не допомагає. Враховуючи взаємини,які склалися між сторонами,неможливість отримати від відповідача дозвіл на виїзд дитини за межі України на відпочинок,позивач просить суд визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір`ю,оскільки це відповідає інтересам дитини. Ухвалою від 14.02.2020 р. було відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідачем був поданий відзив на позов,у якому він просить суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] з тих підстав,що між сторонами справи як батьками [PERSON] відсутній спір щодо місця проживання спільної дитини,яка зареєстрована та мешкає з матір`ю,викладені у позовній заяві обставини вказують на намагання позивачки створити негативне уявлення про відповідача як людину,для позасудового врегулювання ситуації позивачка не зверталась ані до відповідача,ані до органу опіки та піклування. Третя особа районна адміністрація Запорізької міської ради по Хортицькому району як орган опіки та піклування письмово повідомив суд, що на засіданні комісії з питань захисту прав дитини при районній адміністрації Запорізької міської ради по Хортицькому району питання визначення місця проживання дитини [PERSON] було розглянуто та підготовлено висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю [PERSON] . В судовому засіданні у вступному слові позивачка [PERSON] зазначила,що фактично від народження з серпня 2015 р.спільний з відповідачем син [PERSON] мешкає з нею,відповідач як батько участі у вихованні сина не бере,аліменти сплачує за рішенням суду,місце його перебування невідоме,телефонного спілкування відповідач уникає,проте чинить перешкоди позивачці у реалізації прав дитини,оскільки за останні шість років не надав позивачці жодного документа щодо дитини, ,зокрема,при виїзді за кордон на відпочинок,який планувався позивачкою на початку 2020 р. Надалі для дитини виникнуть потреби у щепленнях,влаштування у навчальний заклад,можливої зміни реєстрації проживання,для чого закон вимагає згоду обох батьків,в особистому спілкуванні сторони не змогли порозумітися з питань реалізації прав дитини. Недоброзичливі відноси між батьками дитини,які проживають окремо, вимагають визначення місця її проживання,щоб уникнути подальших конфліктів між батьками з цього питання. Представник позивачки адвокат Додонов П.О.підтримав позов та зазначив,що підставою для звернення позивачки до суду є погрози з боку батька забрати дитину,відома надати дозвіл на виїзд за кордон на відпочинок,тому питання щодо місця проживання дитини сторін є наразі для них спірним,а з метою уникнути подальших маніпулювань з боку батька дитини можливо у спосіб визначення місця проживання дитини з матір`ю,що відповідає інтересам дитини. Відповідач [PERSON] для участі у розгляді справи в судове засідання не з`явився,його представник адвокат Кущ Є.Є.у вступному слові підтримав доводи,викладені у відзиві на позов та посилався на те,що спір між сторонами щодо місця проживання спільної дитини відсутній,факт порушення її інтересів позивачка не довела,якщо між сторонами і існують проблемні питання,пов`язані з вихованням дитини,для їх вирішення законом передбачені інші,в тому числі позасудові,способи,якими позивачка не скористалась. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився,у письмовій заяві просив суд розглядати справу без його участі,з урахуванням висновку про доцільність проживання дитини з матір`ю. Всебічно вивчивши обставини справи,заслухавши сторони та їх представників, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов заявлений обґрунтовано,підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлено,що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] ,про що надана копія свідоцтва про народження, шлюб між ними розірвано рішенням Хортицбкого районного суду м.Запоріжжя від 10.01.2017 р. З серпня 2015 р.відповідач проживає окремо від дитини,який зареєстрований за місцем проживання матері з 21.05.2015р. Рішенням Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 27.05.2016 р.з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання [PERSON] у розмірі 1000 гр.до повноліття дитини. Як вбачається з інформації про малолітнього [PERSON] від 20.10.2020 р.з приводу визначення місця проживання,під час бесіди дитини з практичним психологом відділу соціальної роботи по Хортицькому району було встановлено,що [PERSON] не пам`ятає біологічного батька [PERSON] ,своєю сім`єю вважає сім`ю матері ,а батьком називає чоловіка мами [PERSON] ,жити бажає з мамою. Останній раз [PERSON] бачив сина ,коли хлопчику було ще менше одного року та більше не приймав участі в його житті,домовитись з колишнім чоловіком щодо оформлення різних документів та виїзду за кордон [PERSON] не вдається через особисті причини,якими керується відповідач,створюючи перешкоди. Під час готування висновку [PERSON] запрошувався до органу опіки,проте його представник повідомив,що станом на жовтень 2020 р.відповідач у від`їзді. Висновком органу опіки та піклування від 19.11.2020 року визнано за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] ,2015 р.н.,з матір`ю [PERSON] . З наведеного суд встановив,що між сторонами справи як батьками [PERSON] ,2015 р.н.,фактично від серпня 2015 р. існують спірні питання,пов`язані з вихованням дитини,вирішенням поточних питань щодо організації відпочинку,при цьому відповідач,який мешкає окремо від дитини, маніпулює правами батька,змушує позивачку у вирішенні питань подальшої долі дитини залежати від його доброї волі,що лише погіршує складні взаємини сторін та не відповідає інтересам дитини. Посилання у відзиві на позов та поясненнях представника у судовому засіданні про недоведеність факту наявності спору між батьками [PERSON] щодо місця його проживання має формальний характер,оскільки відповідач фактично відмовився визнати позов,чим підтвердив,що це питання між батьками є спірним,а намагання спрямувати позивачку до різних інстанцій для вирішення кожного питання ,яке виникає у повсякденному житті дитини,вказує на те,що відповідач як батько бажає задовольнити насамперед свої власні амбіції ,без урахування інтересів дитини та її матері,яка вимушена щодня стикатися з проблемами дитини,у вирішенні яких відповідач участі не бере. З наданих доказів суд встановив,що позивачка позитивно характеризується,має роботу та постійне місце проживання,де для дитини створені усі необхідні умови,забезпечує сину належну медичну допомогу. У статті 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справи щодо місця проживання дитини суд насамперед виходить з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Зокрема, зібрані докази свідчать про те, що позивачка постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвиткові,дитина відвідує центр розвитку за віком,у позивачки наявне упоряджене жиле приміщення, створено умови належного виховання та розвитку дитини,її зростання та виховання у повній сім`ї. Позивачка не обмежує відповідача у спілкуванні з дитиною,проте останній з власних міркувань бачився з дитиною кілька років тому. У постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16, у якій також розглядалося питання визначення місця проживання малолітньої дитини, зазначено, що у принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Подібні висновки про обов`язковість судів брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини про те, що малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, містяться й у постанові Верховного Суду України від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17. Таким чином, у зазначених постановах Верховний Суд України зробив висновок про те, що до правовідносин, що виникають з визначення місця проживання дитини, суди повинні обов`язково застосовувати норми принципу 6 Декларації прав дитини про недопустимість розлучення дитини з матір`ю, крім випадків, коли є виняткові обставини. Ухвалюючи рішення у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), ЄСПЛ указав на те, що при визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два міркування: по-перше, у найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки із сім`єю, крім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або неблагополучна; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (пункт 100 рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09). У даній справі таких виняткових обставин не встановлено. З урахуванням викладеного вище,суд задовольняє позов як такий,що заявлений обґрунтовано та доведений доказами,а заперечення відповідача встановлених судом обставин не спростовують та наповнені переважно формальним змістом. Суд не розподіляє судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України,оскільки сторони не подали до судових дебатів відповідних доказів,що не позбавляє їх права ініціювати вирішення цього питання в порядку ст.141 ч.8 цього Кодексу. На підставі ст.ст. 153, 157, 161 СК України,ст.12,13,76,81,141,258,259,265,280,284,353,355 ЦПК України,суд-

Outcome: approved