Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

У серпні 2020 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач, разом - сторони) про розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітньої дочки [PERSON] з матір`ю. Позов обґрунтований такими обставинами. Сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 20.06.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 898. Від шлюбу вони мають дочку [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання сторони не зійшлися характером, вони мають різні погляди на сімейне життя, різні вподобання, внаслідок чого вони з квітня 2019 р. не підтримують сімейно-шлюбних стосунків, кожен з них має свій окремий бюджет. Крім того, спільна дитина, яка була народжена в шлюбі, проживає та буде проживати з матір`ю. Дитина відвідує Навчально-виховний комплекс «Славута», що у Голосіївському районі м. Києва. Позивачем для дитини створені всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку. Позивач приводить і забирає дитину зі школи, сплачує за харчування та перебування дитини в шкільному закладі, а також виконує всі інші обов`язки, покладені на неї законом та необхідні для належного утримання дитини. У зв`язку з чим позивач просить визначити місце проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивача, оскільки це відповідає принципу п. 6 Декларації про права дитини від 20.11.1959 «малолітня дитина не повинна бути розлученою з матір`ю, крім випадків, коли є виключні обставини». Позивач подала заяву про підтримання позовних вимог, а відповідач - про визнання позову у повному обсязі. Служба у справах дітей Дарницької районної у м Києві державної адміністрації надала до суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з матір`ю. Враховуючи, що відповідач визнав позов, суд відповідно до положень частини 3 статті 200 ЦПК України вбачає підстави для ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Оскільки від обох учасників справи надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутності, фіксування судового процесу технічними засобами не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим з таких підстав. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З позовної заяви та заяви відповідача про визнання позову вбачається, що внаслідок відсутності порозуміння та розбіжностей у поглядах на життєві і сімейні цінності сторони втратили почуття взаємної любові та поваги і, як наслідок, припинили шлюбно-сімейні відносини, при цьому домовились про проживання дитини з матір`ю. Правовими підставами для задоволення позову є відповідні положення сімейного законодавства. Так, відповідно до положень частини 1 статті 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. За приписом частини 2 статті 112 цього Кодексу суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, відповідно до положень частини 2 статті 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. За приписами статті 161 Сімейного кодексу України при вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, при цьому орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання тому з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно положень, закріплених у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959. Отже враховуючи, що відповідач безумовно визнав позов і таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, суд відповідно до положень статей 141, 142 ЦПК України покладає на відповідача 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору та повертає позивачу 50 відсотків судового збору з державного бюджету.

Outcome: approved