Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-11 00:00:00

у серпні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа: Відділ з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Голосіївської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] , посилаючись на те, що у вказаній квартирі, власником якої є вона та її син - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована [PERSON] , котра у квартирі не проживає, в ній відсутні її речі, витрат тна її утримання не несе, відомостей про її місце перебування немає. Ухвалою від 13.08.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі без повідомлення сторін (а.с. 12-13). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Позивач подав до суду заяву про те, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач відзив на позовну заяву не подала. Третя особа пояснень щодо позову не надала. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та її сину - [PERSON] , [INFO] , на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) 09.11.2011 року (а.с. 5, 7). У вказаній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] . Відповідач з 2015 року в квартирі [ADDRESS] не проживає, його реєстрація має формальний характер, участі в його утриманні не приймає, спроб вселитися до неї не вживала, перешкоди у вселенні їй не чиняться. З акту від 26.07.2019 року, складеного мешканцями будинку [ADDRESS] , вбачається, що [PERSON] з червня 2015 року не проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с. 6). Отже, із позовних матеріалів вбачається, що відповідач з червня 2015 року і по теперішній час у за адресою: [ADDRESS] , не проживає, не сплачує комунальні платежі, участі в утриманні житла не приймає, особисті речі в квартирі відсутні. Докази на підтвердження зворотного в матеріалах справи відсутні. Так само в розпорядження суду не надано доказів в розумінні ст. ст. 75-81 ЦПК України про чинення перешкод позивача у користуванні житловим приміщенням. Відповідно до вимог ст. ст. 319, 321 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають в приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, позовні вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є обґрунтованими та доведеними, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Що стосується вимоги позивача про зобов`язання третьої особи зняти [PERSON] з реєстрації місця проживання, суд зазначає наступне. Відповідно до встановленого ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, а тому при задоволенні вимог про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, окремого застереження щодо зняття з реєстрації місця проживання не потребується. А тому, рішення суду щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є відповідною правовою підставою для зняття її з реєстраційного обліку та додаткового застереження не потребує. Тому, позов в цій частині задоволенню не підлягає. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial