Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому уточнивши свої вимоги, просить усунути їй перешкоди в розпорядженні квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою, та виселення останніх із зазначеної квартири. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14 січня 2016 року між нею та [PERSON] був укладений нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири загальною площею 30,9 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] . На час укладення договору в цій квартирі були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . За домовленістю відповідачі зобов`язувалися знятися з реєстрації за даною адресою у 2016 році. Також сторонами було погоджено, що відповідачі до 14 січня 2017 року будуть проживати в даній квартирі на умовах оренди. Проте відповідачі ухиляються від обов`язку звільнити квартиру та знятися з реєстрації, чим створюють їй перешкоди у вільному розпорядженні та користуванні своїм майном. Позивач вважає, що у зв`язку з відчуженням спірної квартири відповідачі втратили право користування цим житлом, так як вони не є членами її сім`ї, вселилися за згодою попереднього власника [PERSON] , право власності якого припинилося в 2016 році. З огляду на наведене, позивач вважала, що згідно зі статтею 41 Конституції України, статтями 319, 321 ЦК України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідачі мають бути визнані такими, що втратили право користування спірною квартирою та виселені з неї. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 25 вересня 2019 року було відкрито провадження у справі, розгляд якої призначений у порядку спрощеного позовного провадження. На позов [PERSON] представником відповідача [PERSON] - адвокатом Довгалем С.М. був поданий відзив, в якому він проти позову заперечив, посилаючись на безпідставність пред`явлення позовних вимог до [PERSON] . Вважав, що спір стосується невиконання [PERSON] договірних зобов`язань щодо зняття з реєстраційного обліку зареєстрованих осіб та звільнення квартири і передання її покупцю. Зазначає, що спірна квартира належала [PERSON] на підставі договору-купівлі продажу від 26.06.1998 року, укладеного [PERSON] як його опікуном відповідно до рішення виконавчого комітету Кіровської районної ради № 972 від 19.12.1997 року «Про призначення опіки над неповнолітнім [PERSON] », що підтверджує обізнаність позивача про те, що стороною договору виступала саме [PERSON] , а також порушення прав останньої. Позивачем не надано доказів, що вона повідомляла [PERSON] про укладення з [PERSON] договору купівлі-продажу спірної квартири. Згідно з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 21 серпня 2019 року по справі № 569/4373/16-ц, не є підставою для виселення членів сім`ї власника квартири, у тому числі колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Вважає, що виселення [PERSON] в контексті пропорційності такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права останньої на житло та недобросовісності дій сторін договору, внаслідок яких [PERSON] , яка має вік понад 80 років, може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Так, [PERSON] набула право користування спірним житлом згідно з законом, тобто на підставі підписаного нею як опікуном малолітнього [PERSON] договору від 26.06.1998 року. З 1998 року [PERSON] зареєстрована в спірній квартирі. Під час огляду квартири позивач мала можливість виявити проживання в ній [PERSON] та з`ясувати підстави її проживання. Тобто позивач за певної обачності мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування члена сім`ї колишнього власника квартири. Відчуження спірної квартири [PERSON] , членом сім`ї якого є [PERSON] , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким користувалася з 1998 року. При цьому договір купівлі-продажу, в результаті якого у позивача виникло право на житло, не відповідав принципу добросовісності, оскільки сторони договору були достовірно обізнані про право [PERSON] на користування квартирою. Про обізнаність позивача щодо фактичного проживання та реєстрації у спірній квартирі [PERSON] на момент укладення договору свідчить зміст її позовних вимог та надані органом реєстрації відомості щодо реєстрації осіб у кватирі, щодо якої укладався договір відчуження. Дії сторін за договором купівлі-продажу від 14 січня 2016 року щодо передачі [PERSON] права власності на спірну квартиру були недобросовісними стосовно [PERSON] та спрямованими на позбавлення її права користування житлом. Крім того, виселення [PERSON] , яка є особою похилого віку, може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних з відсутністю житла, а з урахуванням її стану здоров`я та доходів у вигляді мінімального розміру пенсії, навіть наймання житла буде надмірним тягарем. Позивачем не зазначено підстав для виселення відповідача без надання іншого житла. В свою чергу, відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, таке втручання має бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Отже, сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї колишнього власника. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статі 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Також просив застосувати до позовних вимог [PERSON] позовну давність, оскільки спір у позивача з [PERSON] виник 30 січня 2016 року, в позові [PERSON] відмовити. Відповідачем [PERSON] також були надані письмові пояснення по справі, в яких вона зазначила про негативні відносини з сином [PERSON] та його родиною, які не повернули їй гроші від продажу попередньої квартири, мешкають наразі окремо. Про продаж онуком спірної квартири, в якій вона проживає, дізналася в 2019 році. Просила врахувати, що в спірній квартирі вона проживає понад 20 років, отримує незначну пенсію, іншого житла не має. В свою чергу, позивачем [PERSON] була надана відповідь на відзив, в якій вона вважає доводи відповідача та її представника необґрунтованими. Наполягає на задоволенні її позову на підставі статті 391 ЦК України, посилаючись на те, що права відповідача [PERSON] не порушені. Натомість цього вважає, що саме відповідач [PERSON] порушує її права як власника, оскільки проживає в належній їй квартирі без її згоди, не надає їй доступ до квартири. Звертає увагу, що 14.01.2016 року між нею як новим власником та [PERSON] був укладений договір оренди квартири строком до 14.01.2017 року, який у подальшому продовжено до 31.07.2019 року. Після чого відповідачі повинні були залишити квартиру та знятися з реєстрації. Рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 11.03.2020 року було стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за комунальні послуги в розмірі 36025,56 грн. Вважала, що відповідач приховує факт підготовки документів для переселення до будинку для літних людей. На поданий позивачем відзив на позов відповідачем [PERSON] були подані заперечення, в яких вона зазначила, що саме нею як опікуном укладався в 1998 році договір, на підставі якого [PERSON] набув право власності на спірну квартиру, вона не може бути виселена зі спірної квартири без надання іншого житла. Крім того, наполягала на тому, що спірна квартира є також її майном, оскільки була придбана за її кошти, виручені від продажу двокімнатної квартири, в якій вона проживала разом із чоловіком. Крім того, нею оплачувалися комунальні послуги за користування спірною квартирою. В судовому засіданні позивач [PERSON] свій позов підтримала та наполягала на його задоволенні, зазначивши, що через негативні відносини з чоловіком тривалий час накопичувала кошти, щоб придбати собі окрему квартиру. На час огляду нею спірної квартири [PERSON] була присутня. Безпосередньо при укладенні договору купівлі-продажу були присутні лише [PERSON] . Щоб розрахувалися з боргами за придбану квартиру, в день укладення договору купівлі-продажу нею був укладений із [PERSON] договір оренди цього житла. Однак відповідачі не сплачували комунальні послуги за користування спірною квартирою, оплату частково здійснювала лише [PERSON] . 31.07.2019 року відповідачі [PERSON] виїхали з квартири. Коли вона прибула для вселення до спірної квартири, з`ясувалося, що в квартирі залишилася проживати [PERSON] . [PERSON] обіцяли забрати [PERSON] , казали, що зняли їй інше житло. Проте [PERSON] відмовилася виїжджати на проживання до міста Дніпродзержинська, чинить їй перешкоди в користуванні та розпорядженні квартирою. Проживання в квартирі [PERSON] порушує її права, оскільки їй також ніде проживати. Відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на те, що вона зареєстрована та проживає в спірній квартирі більше 20 років, іншого житла не має. Твердження позивача про надання їй родичами іншого житла не відповідають дійсності, останні не підтримують з нею відносин. Про продаж квартири дізналася 31.07.2019 року від позивача. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про час і місце розгляду справи, відзив на позов не надали, тому справу вирішено судом в їх відсутність. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 26.06.1998 року, належала на праві власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі 28.07.1998 року були зареєстровані [PERSON] та сам [PERSON] , якому на той час було 7 років. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] вселилася до зазначеної квартири як опікун [PERSON] , тобто як член сім`ї останнього. Крім того, у 2003 році в зазначеній квартирі були зареєстровані батьки власника [PERSON] - відповідачі [PERSON] та [PERSON] 14 січня 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Одинцовою С.О. в реєстрі за номером 34. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру 14 січня 2016 року було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про право власності 12953625. При цьому згідно з пунктом 7 договору купівлі-продажу квартири продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку, забезпечити зняття з обліку інших зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей і передати її покупцю до 30 січня 2016 року. Також судом встановлено, що в день укладення договору купівлі-продажу квартири 14 січня 2016 року між [PERSON] як новим власником квартири та відповідачем [PERSON] був укладений договір оренди квартири, відповідно до якого позивач передала в оренду відповідачу квартиру за адресою: [ADDRESS] на строк до 14.01.2017 року. В подальшому строк договору оренди житла був продовжений сторонами до 31.07.2019 року, про що свідчить здійснення оплати орендної плати до цієї дати. Як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін, 31.07.2019 року відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звільнили спірну квартиру, виїхавши з неї. В свою чергу відповідач [PERSON] на час розгляду справи судом продовжує проживати в спірній квартирі. Звертаючись до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та їх виселення, позивач [PERSON] посилається на те, що внаслідок незвільнення відповідачами спірної квартири порушуються її права як нового власника цього житла. Вирішуючи спір між сторонами, суд враховує, що Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені статтею 156, частиною першою статті 116 ЖК Української РСР. Таке виселення згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР може мати місце, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом із ним, систематично руйнують або псують жиле приміщення, або використовують його не за призначення, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, заходи запобігання і громадського вплив виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. У разі виникнення спору між власником та членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися у відповідності з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. При цьому однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику ЄСПЛ як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Отже, в своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19) зауважила, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Таким чином, Велика Палата Верховного Суду вважала, що права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Сам факт переходу права власності на квартиру до іншої особи не є безумовною підставою для виселення членів сім`ї власника цього нерухомого майна. Отже, питання щодо втрати особою право на користування житлом та її виселення з житла у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням порушення права такої особи на житло та можливої недобросовісності дій сторін договору купівлі-продажу квартири, внаслідок якого особа може втратити не лише право на користування житлом, а й позбутися такого права взагалі та стати безхатченком. Суд враховує, що відповідач [PERSON] в 1998 році набула право користування спірним житлом - квартирою [ADDRESS] як член сім`ї власника - онука [PERSON] , опікуном якого вона була на той час. Тобто [PERSON] набула охоронюване законом право на мирне володіння цим майном. Згідно з матеріалами справи з 28.07.1998 року [PERSON] зареєстрована в цьому житлі. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 14 січня 2016 року, укладеного між [PERSON] та позивачем [PERSON] , продавець засвідчив, що внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей та інших осіб, яких продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором (пункт 6 договору). Разом із тим, згідно з пунктом 7 цього ж договору продавець зобов`язався знятися з реєстраційного обліку, забезпечити зняття з обліку інших зареєстрованих осіб, звільнити квартиру від речей і передати її покупцю до 30 січня 2016 року. Водночас матеріали справи не містять доказів наявності у [PERSON] на праві власності чи користування іншого житла. Між тим, суд враховує, що згідно з матеріалами справи та поясненнями позивача в судовому засіданні, остання на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири була обізнана про проживання та реєстрацію в квартирі відповідачів, зокрема [PERSON] , яка є особою похилого віку і яка була присутня в квартирі під час її огляду позивачем перед укладенням договору, на що вказувала сама позивач у судовому засіданні. Про обізнаність позивача щодо відсутності у відповідача іншого житла свідчить також передання нею квартири в день укладення договору купівлі-продажу в оренду відповідачам. Отже, зазначення у договорі купівлі-продажу спірної квартири від 14 січня 2016 року про не порушення прав та законних інтересів інших осіб не відповідає дійсності. Суд вважає, що в даному випадку відчуження спірної квартири попереднім власником [PERSON] , членом сім`ї якого була відповідач [PERSON] , поставило під загрозу соціальний статус останньої, яка може стати безхатченком, втративши право користування житлом, яким згідно з матеріалами справи користується з 1998 року. Крім того, з урахування віку, стану здоров`я та майнового становища [PERSON] , яка досягла понад 80-ти років, має ряд захворювань, отримує незначну пенсію в розмірі 2000 грн., інших доходів не має, її виселення може призвести до виникнення негативних для неї наслідків, пов`язаних із відсутністю в особи житла. На переконання суду, в даному випадку з урахуванням конкретних обставин справи дії сторін договору купівлі-продажу щодо відчуження спірної квартири були недобросовісними стосовно [PERSON] , оскільки питання щодо забезпечення її права на житло сторонами договору не було вирішено. В той час як сторони договору на час його укладення були обізнані про право [PERSON] на проживання в квартирі, оскільки вона безпосередньо була зареєстрована і фактично проживала в цьому житлі, про що, зокрема, було достеменно відомо позивачу, яка в судовому засіданні зазначала, що вона бачила [PERSON] в квартирі під час її огляду перед укладенням правочину, під час укладення договору у нотаріуса [PERSON] присутня не була, після укладення договору купівлі-продажу [PERSON] [PERSON] продовжила проживати в квартирі. В подальшому після звільнення квартири [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] 31 липня 2019 року [PERSON] , яка у зв`язку з похилим віком є непрацездатною особою, була залишена ними в цьому житлі. Таким чином, позивач до укладення відповідного правочину, виявивши певну обачність, мала реальну можливість дізнатися про обтяження квартири у вигляді права користування нею колишнього члена сім`ї власника, передбачити характер і вагу обтяження її майбутньої нерухомості, з`ясувати у [PERSON] підстави її проживання в цьому житлі, довідатися про її подальші наміри щодо цього житла, готовність його звільнити в разі відчуження власником. Однак позивач не проявила достатньо належної обачності при укладенні договору. Натомість цього, будучи обізнаною про відсутність у відповідачів іншого житла на час посвідчення правочину купівлі-продажу, цього ж дня передала відповідачам придбану нею квартиру в подальше користування на умовах оренди, в тому числі [PERSON] як члену сім`ї наймача. Будь-яких доказів наявності у відповідача [PERSON] іншого житла у справі немає. Доводи позивача про забезпеченням [PERSON] з боку відповідачів [PERSON] іншим житлом об`єктивно не підтверджені. Суд погоджується, що проживання відповідача [PERSON] в спірній квартирі, право власності на яку в 2016 році набула позивач, порушує права останньої на вільне володіння, користування та розпорядження цим майном. В той же час таке вручання в права позивача є меншим надмірним, аніж тягар, який буде покладено на відповідача [PERSON] її виселенням та позбавленням права користування житлом, в якому вона проживає понад 20 років, оскільки позивач на даний час має зареєстроване місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як власник має право користуватися належною їй квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] , незалежно від проживання в ній відповідача [PERSON] . В тому числі вимагати усунення їй перешкод у доступі до своєї власності з боку [PERSON] , зокрема свого вселення до цієї квартири, а також не позбавлена права розпорядження цим майном. У той час як втручання у право [PERSON] на користування спірним житлом та її виселення, хоча й відповідає закону, але є невиправданим з огляду на відсутність у неї іншого житла та відсутність можливості винаймати інше житло, виходячи з її віку, стану здоров`я та майнового становища. Тобто виселенням та позбавленням відповідача права користування спірним житлом буде недотримано баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири від 14.01.2016 року не відповідав вимогам добросовісності, так як сторони були достовірно обізнані про право [PERSON] на користування цим житлом і її проживання в ньому, відчуження квартири поставило під загрозу соціальний статус [PERSON] , яка є непрацездатною особою та, втративши право користування житлом, яким користується понад 20-ти років, може стати безхатченком, що беззаперечно буде мати для неї тяжкі наслідки, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] у частині позовних вимог про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням та виселення з квартири задоволенню не підлягає. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] , то суд враховує, що за положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З цього слідує висновок, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Вирішуючи спір щодо права [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користування вищевказаною квартирою, суд бере до уваги, що після відчуження у 2016 році [PERSON] зазначеної квартири, тобто припинення права власності останнього на це нерухоме майно, наприкінці липня 2019 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] виїхали з цього житла, в ньому не проживають, не користуються ним, не виявляють щодо цього житла будь-якої заінтересованості, зокрема не заявляють своїх прав на це майно, в тому числі прав, що виникають із договору оренди житла, що свідчить про припинення такого договору, оскільки доказів продовження його строку матеріали справи не містять, а тому суд вважає, що позов у частині визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користуванням спірною квартирою є обґрунтованим та підлягає задоволенню, оскільки їх право на проживання в цьому житлі у зв`язку з переходом права власності та не продовженням строку договору оренди припинилося. Разом із тим, суд вважає, що позов [PERSON] у частині виселення [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зі спірної квартири задоволенню не підлягає, оскільки в судовому засіданні встановлено, що останні хоча й залишаються зареєстрованими у спірній квартирі, проте фактично в ній не проживають, не користуються цим житлом іншим чином, тобто не створюють позивачу такої перешкоди у користування належним їй на праві власності майном. Відтак відсутні правові підстави для їх примусового виселення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити частково, лише в частині визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Крім того, при зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов задоволено частково, суд присуджує стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 96 грн. 05 коп. з кожного - пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial