Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

У серпні 2015р. позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Посилався на те, що на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06.03.2009р. [PERSON] розпоряджався автомобілем ЗАЗ DAEWOO модель LANOS, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER], власницею якого є [PERSON]. Між ним та [PERSON] була досягнута домовленість про продаж вказаного автомобіля. Оскільки автомобіль був придбаний в кредит і заборгованість була не сплачена, зняти його з обліку та переоформити було неможливо. Тому було вирішено, що [PERSON] видасть йому нотаріально посвідчену довіреність на керування та розпорядження автомобілем, а після погашення кредиту надасть довідку - рахунок для переоформлення автомобіля. 24 листопада 2010р. [PERSON] видав йому нотаріально посвідчену довіреність на керування та розпорядження автомобілем, він, позивач, передав [PERSON] 37 000 грн., про що останній написав розписку. В подальшому він неодноразово телефонував [PERSON] щодо надання довідки - рахунку, відповідач обіцяв її надати, називаючи нові строки, а потім не брав слухавку, кошти йому не повернув. 27 червня 2015р. автомобіль, яким він керував на підставі довіреності, виданої [PERSON], що діяв від імені [PERSON], був зупинений інспектором ДАІ, йому було повідомлено, що на автомобіль накладено арешт ВДВС Краматорського міського управління юстиції у зв'язку із боргами [PERSON] та автомобіль у нього був вилучений. Таким чином, йому стало відомо, що на автомобіль, за який він сплатив кошти, накладено арешт у зв'язку із непогашенням заборгованості за кредитами, отриманими [PERSON]. Оскільки на момент досягнення домовленості та видачі нотаріально посвідченої довіреності від 24.11.2010р. відповідачі не мали права розпоряджатись автомобілем та [PERSON] отримав від нього кошти в сумі 37 000 грн. без достатньої правової підстави, посилаючись на ст. 1212 ЦК України просив стягнути з [PERSON] на його користь 37 000 грн., з відповідачів на його користь витрати на правову допомогу у розмірі 2 000 грн. та судовий збір в сумі 370 грн.. Рішенням Слов'янського міськрайонного суду Донецької області від 18 квітня 2016 року позов задоволено частково, стягнено з [PERSON] на користь позивача 37 000 грн., судові витрати в сумі 790 грн., у задоволенні іншої частини вимог відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить змінити рішення суду та стягнути кошти із [PERSON], а не з [PERSON]. Зазначає, що суд безпідставно дійшов висновку про те, що [PERSON] передав кошти [PERSON], тому вона, як власник автомобіля має повернути йому ці кошти. Однак, жодних доказів передачі коштів [PERSON] [PERSON] не надав, відповідачка до суду не з'явилась, а тому відсутні докази правдивості пояснень [PERSON]. Судом не взято до уваги та не надано належної оцінки тим обставинам, що саме [PERSON] брав у нього кошти, видав розписку та нотаріально посвідчену довіреність, тому саме на нього слід покласти обов'язок по поверненню коштів. В засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] проти скарги заперечувала та просила рішення залишити без зміни. Позивач в засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений телефонограмою, отриманою ним особисто 27 травня 2016р.. Заслухавши доповідь судді - доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Задовольняючи частково позовні вимоги та стягуючи з [PERSON] на користь позивача 37 000 грн. суд виходив із того, що саме [PERSON] є власником автомобіля ЗАЗ DAEWOO модель LANOS, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER], саме їй [PERSON] передав 37 000 грн., отриманих за автомобіль від [PERSON], [PERSON] повинна була погасити кредит за даний автомобіль, отримати довідку - рахунок та укласти, як власник транспортного засобу, угоду із [PERSON] відповідно до норм Цивільного кодексу, тому саме [PERSON] має повернути кошти позивачу. Суд послався на ст. 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, статті 206, 208 ч.3 ЦК України щодо усної та письмової форми договорів, Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998р. №1388 у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 23 грудня 2009 р. № 1371. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального закону. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно із ст. 1212 ЦК України, на яку посилався позивач у позовній заяві, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого 11.11.2009р. ВРЕР м. Краматорська при УДАІ ГУМВС України в Донецькій області [PERSON] є власником автомобіля марки ЗАЗ DAEWOO модель LANOS, рік випуску 2006, реєстраційний номер [NUMBER]. 24 листопада 2010р. [PERSON], за яку на підставі довіреності, посвідченої 06.03.2009р. приватним нотаріусом Краматорського міського нотаріального округу, діяв [PERSON], видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила [PERSON] розпоряджатися (продати, передати в оренду), керувати, а при необхідності зняти з обліку та продати вказаний автомобіль. В цей же день [PERSON] видав [PERSON] письмову розписку, у якій зазначив, що він зобов'язується надати довідку - рахунок (про закінчення заборгованості кредиту) [PERSON] 29.03.2011р., 24.11.2010р. він отримав від [PERSON] за автомобіль [NUMBER] 37 000 грн., з 24 листопада 2010р. автомобіль DAEWOO LANOS [NUMBER] належить [PERSON]. В засіданні апеляційного суду задоволено клопотання представника [PERSON] - [PERSON] та долучено до справи копію розписки від 06.03.2009р., оригінал якої оглянутий судом, у розписці зазначено, що [PERSON] продала по генеральній довіреності кредитний автомобіль [NUMBER], кредит закінчується 14.12.2010р.. Після закінчення кредиту вона зобов'язується 15.12.2010р. переоформити технічний паспорт на [PERSON]. За вказаний автомобіль вона отримала 38 000 грн.. 27.06.2015р. автомобіль був тимчасово затриманий та поставлений на штрафний майданчик у зв'язку з боргами [PERSON]. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на положення частини першої статті 207 ЦК України наявність письмових документів - розписки та довіреності, які свідчать про волю сторін на відчуження автомобіля, підтверджують укладення сторонами у письмовій формі правочину щодо спірного автомобіля. Оскільки у встановленому законом порядку договір купівлі - продажу автомобіля не був визнаний недійсним та виконаний сторонами, існування між ними зобов'язальних відносин, які виникли з угоди, унеможливлює застосування до цих правовідносин норму статті 1212 ЦК України, предметом регулювання якої є безпідставне набуття або збереження майна без достатньої правової підстави, а також і ст. ст. 387 ЦК України, предметом регулювання якої є витребування майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Той факт, що придбаний [PERSON] автомобіль перебував під арештом та відповідачі не мали права ним розпоряджатись не є підставою для застосування положень статей 387, 1212 ЦК України, а зумовлює інші наслідки, передбачені для зобов'язальних правовідносин. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не вважається безпідставним. Тобто в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, статтю 1212 ЦК України можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно позивачу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України у справі N 6-100цс15 від 3 червня 2015р. Згідно з ч.2 ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За вказаних обставин, рішення суду підлягає скасуванню через невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: partial