Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У січні 2019 року до суду звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до публічного акціонерного товариства «Родовід Банк»(надалі за текстом - ПАТ «Родовід Банк»), про визнання недійсним договору поруки. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 29.12.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 26 910 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним договором між позивачем та ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір поруки, за яким позивач взяв на себе зобов`язання солідарно відповідати перед банком за виконання позичальником кредитних зобов`язань. В подальшому, позивач дізнався, що на момент укладення договору поруки, [PERSON] мала прострочену заборгованість перед банком, про яку йому не було відомо, а відтак, позивача, на його думку, було введено в оману, оскільки банк не повідомив йому суттєву обставину, яка могла вплинути на його волевиявлення щодо укладення договору поруки, у зв`язку з чим, позивач просить визнати вказаний договір поруки недійсним. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року відкрито провадження, справу призначено до розгляду, встановлено строк для подання відзиву. 12 лютого 2019 року між ПАТ «Родовід Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» було укладено договір про відступлення права вимоги, на підставі якого банк відступив ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» вимоги за кредитним зобов`язаннями [PERSON] . Ухвалою Подільського районного суду м. Києва (протокол від 03.03.2020 року) до участі у справі як співвідповідача залучено товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» Представник позивача подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі відзив у встановлений строк не подали, у судові засідання не з`явилися, явку свого представника не забезпечили, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від них не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1 ст. 280 ЦПК України підстави умови для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 27.02.2008 року між ПАТ «Родовід Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 77.1/АК-00527.08.2, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 26 910 доларів США строком до 27.02.2015 року (а.с. 11-15). 29.12.2008 року між позивачем та ПАТ «Родовід Банк» було укладено договір поруки № 77.1/АК-00527.08.2/П, відповідно до п. 1.1, 1.3 якого поручитель зобов`язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов`язання перед банком, у тому ж обсязі на тих самих умовах, що і первісний позичальник. Пунктом 1.2 визначено, що поручитель засвідчив, що він ознайомлений з умовами кредитного договору, у тому числі сумою кредитної лінії, процентною ставкою за користування кредитом, строком повного погашення кредиту, відповідальністю за порушення зобов`язань за кредитним договором (а.с. 6-7). 12.02.2019 року ПАТ «Родовід Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» уклали договір № 5 про відступлення прав вимоги, відповідно до якого останнє отримало право вимоги за договором № 77.1/АК-00527.08.2 до [PERSON] . Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Відповідно до статті 3 ЦК України до загальних засад засади цивільного законодавства відноситься свобода договору. Стаття 509 ЦК України визначає, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобов`язань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобов`язанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобов`язанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов`язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов`язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обов`язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобов`язаними доти, доки їхній обов`язок не буде виконаний у повному обсязі. Солідарний боржник не має права висувати проти вимоги кредитора заперечення, що грунтуються на таких відносинах решти солідарних боржників з кредитором, у яких цей боржник не бере участі. Виконання солідарного обов`язку у повному обсязі одним із боржників припиняє обов`язок решти солідарних боржників перед кредитором. Стаття 553 ЦК України встановлює, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які за одним чи за декількома договорами поруки поручилися перед кредитором за виконання боржником одного і того самого зобов`язання, є солідарними боржниками і відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Щодо визнання недійсним договору поруки суд зазначає наступне. Положення статті 215 ЦК України встановлюють, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 передбачено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про те, що його було умисно уведено в оману щодо кредитоспроможності [PERSON] та наявності простроченої кредитної заборгованості останньої перед банком. Крім того, суд бере до уваги положення ч. 1 статті 12 ЦК України, відповідно до якої особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Сутність договору поруки полягає у тому, що сторона договору (поручитель) добровільно приймає на себе ризик невиконання зобов`язань боржником, несучи солідарну відповідальність своїм майном за невиконання грошового зобов`язання останнім. А відтак, покладання позивачем відповідальності на кредитора за власну недостатню поінформованість про кредитну спроможність боржника і неналежне виконання ним грошового зобов`язання, суперечить правовій природі поруки. Таким чином, суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача та відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed