Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-20 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка - відповідачка [PERSON] просить постановити рішення, яким розділити майно, що є їхньою з відповідачем спільною сумісною власністю, а саме домоволодіння, яке знаходиться по вул. Миру, 1 у смт. Перегніське, визнавши за нею та відповідачем право власності по ? частині домоволодіння кожному, встановити порядок користування домоволодінням та стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі. У своїй зустрічній позовній заяві відповідач - позивач [PERSON] просить поновити йому строк звернення до суду з даним позовом та постановити рішення, яким визнати недійсним договір купівлі - продажу домоволодіння від 14 липня 2010 року, укладений між ним та [PERSON], який посвідчений нотаріально та зареєстрований в реєстрі за № 1072. У судовому засіданні позивачка - відповідачка [PERSON] свої позовні вимоги підтримала, а позовні вимоги [PERSON] не визнала та пояснила, що перебувала з відповідачем - позивачем у зареєстрованому шлюбі. Спільне сімейне життя у них з відповідачем не склалося і рішенням Рожнятівського районного суду від 12 серпня 2016 року шлюб між ними розірвано. За час перебування у шлюбі вони з відповідачем - позивачем набули у власність нерухоме майно домоволодіння, яке знаходиться по вул. Миру, 1 у смт. Перегніське, Рожнятівського району, Івано-Франківської області шляхом укладення договору купівлі - продажу між [PERSON] та його батьком [PERSON] Вважає твердження [PERSON] про те, що вказаний договір купівлі-продажу домоволодіння був укладений з метою економії коштів замість договору дарування таким, що не відповідає дійсності, однак не заперечує, що ні вона особисто, ні її колишній чоловік [PERSON] не платили будь-які грошові кошти [PERSON] за будинок. Даний договір купівлі-продажу будинку був укладений для того, щоб вона мала право на його половину, тому що вона вкладала значні кошти свої власні у його ремонт та перебудову, доглядала і хоронила чоловікову матір, надавала кошти на лікування чоловікового батька. Також просить відмовити у задоволенні вимоги відповідача-позивача [PERSON] про поновлення строку звернення до суду з даним позовом, оскільки останній наполягає, що уклав умисно договір купівлі - продажу замість договору дарування, отже йому з моменту укладення даного правочину було відомо про його фіктивність. Вважає позовні вимоги [PERSON], які викладені у зустрічному позові, безпідставними та необґрунтованими, тому просить у їх задоволенні відмовити. Відповідач - позивач [PERSON] у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримав, а проти задоволення позовних вимог позивачки - відповідачки [PERSON] заперечив, та пояснив, що 14 липня 2010 року між [PERSON], як продавцем, та ним, як покупцем, був укладений договір купівлі - продажу будинковолодіння, яке розташоване в смт. Перегінське, по вул. Мирна, 1. Зазначений договір посвідчувався нотаріально. Згідно п. 1 згаданого договору, продавець продав, а покупець купив домоволодіння, що знаходиться в смт. Перегінськ по вул. Мирна, 1, а згідно п. 3 договору, предмет договору сторонами оцінюється в 237723 гривні, які покупець оплатив до підписання цього договору. Зазначений договір купівлі - продажу будинковолодіння носить виключно формальний характер і є фіктивним правочином і його слід визнати недійсним, оскільки він не відповідає загальним принципам дійсності правочинів та не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. Спірний житловий будинок належав його батькові [PERSON] Він народився в даному будинку, постійно там проживав та проживає і фактично батько подарував йому вказаний житловий будинок та господарські споруди. Оскаржуваний договір купівлі - продажу оформлявся виключно з метою економії коштів при сплаті податку з доходу фізичних осіб. Жодних грошей батько [PERSON] від нього не отримував, а також ними не обговорювались, не погоджувались та не виконувались жодні істотні умови договору купівлі-продажу. Також батько не передавав йому домоволодіння, оскільки у ньому він народився і проживав на час укладення договору і живе по сьогоднішній час. Про порушення свого права він дізнався з позову своєї дружини [PERSON] про поділ майна, де вона заявляє вимогу про розподіл домоволодіння № 1 по вул. Мирна в смт. Перегінське, яке фактично ними за час перебування у шлюбі не було придбано за спільні кошти. Дане домоволодіння було збудоване його батьками і позивачка - колишня його дружина, до нього не має будь - якого відношення. Оскільки позивачка - відповідачка ставить питання про те, що за зазначеним договором вони придбали спірне майно, то зазначеними діями вона порушує його майнові права, тому вважає що строк звернення до суд він пропустив з поважних причин, оскільки раніше дружина не претендувала на майно його батька. Аналогічні пояснення по суті позову в послідуючому дали представники відповідача - позивача: [PERSON] та адвокат [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні дала показання про те, що з сімєю [PERSON] все життя проживала по сусідству. Дружина [PERSON] померла, а тому протягом останніх трьох років життя, аж до смерті, останній жив у цивільному шлюбі з нею в її будинку. Вони обвінчалися у церкві. Їй відомо, що спірне домоволодіння збудував [PERSON] За життя її чоловік нічого не говорив, що має намір продати будинок синові. Їй достовірно відомо, що будь - які кошти за будинок від сина чи від невістки він не отримував. Підтвердила, що її чоловік [PERSON] був не грамотний та міг підписати документ, достовірно не розуміючи його змісту. Свідок [PERSON] у судовому засіданні дав показання про те, що з покійним [PERSON] перебував у добрих стосунках. Останній розповідав, що будинок переписав на свого сина [PERSON] З його слів він зрозумів, що будинок [PERSON] не продавався. Йому достовірно відомо, що будь-яких грошей за домоволодіння [PERSON] від сина чи від невістки не отримував. Вислухавши сторін, свідків та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного позову необхідно відмовити, а зустрічний позов підлягає до задоволення з таких підстав. Позивачка - відповідачка [PERSON] та відповідач - позивач [PERSON] з 17 липня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі та спільно жили у домоволодінні, що знаходиться у смт. Перегінськ по вул. Мирна, 1 та складається з житлового будинку, двох літніх кухонь, двох сараїв, воріт та огорожі, що підтверджується копіями свідоцтва про шлюб (а. с. 4), технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого Івано-Франківським обласним бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на нерухомість (а. с. 10-15) та поясненнями сторін. Зазначене домоволодіння належало [PERSON] батьку відповідача - позивача [PERSON], що підтверджується копією інвентаризаційної справи на будинок № 1 по вул. Мирна (а. с. 119 - 173) та копіями свідоцтва про народження позивача (а. с. 32). 14 липня 2010 року між відповідачем - позивачем [PERSON] та його батьком [PERSON] був укладений договір - купівлі продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив домоволодіння, що знаходиться в смт. Перегінськ по вул. Мирна, 1, предмет договору сторонами оцінюється в 237723 гривні, які покупець оплатив до підписання цього договору, що підтверджується копією договору купівлі продажу від 14 липня 2010 року (а.с. 8). Батько відповідача - позивача [PERSON] помер 02 липня 2012 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 33). Відповідно до положень ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до\~ст. 234 ЦК України\~ фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного суду України у своїй\~постанові № 9 від 06.11.2009 року «Про практику\~\~розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у п.\~24, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь - яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Відповідно до\~ст. 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно\~ст. 655 ЦК України\~за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідач - позивач [PERSON] стверджує, що за договором купівлі -продажу спірного домоволодіння сплата певної грошової суми його батьку [PERSON], як продавцю, не здійснювалася. Позивачка-відповідачка [PERSON] у судовому засіданні підтвердила, що будь-які гроші за домоволодіння ні вона ні [PERSON] не платили. З пояснень сторін та свідків також встановлено, що [PERSON] був неграмотним, мав намір переоформити право власності на свій будинок за своїм сином [PERSON], та при цьому не мав на меті отримати від останнього гроші. Отже судом встановлено, що у даному випадку сторони не вчинили будь - яких дій на виконання умов договору купівлі - продажу домоволодіння. Продавець не передавав предмет договору покупцю, оскільки той у домоволодінні жив з народження, а покупець не здійснював оплату за зазначеним договором, тобто не передавав батькові будь - яких грошей. За таких обставин суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений фіктивний договір. Суд вважає, що доводи позивачки - відповідачки та її представника про пропуск відповідачем - позивачем строків позовної давності не підтверджені обставинами справи та не ґрунтуються на положеннях закону, оскільки згідно положень ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини по справі «[PERSON] проти Туреччини» з цього приводу зазначає, що правило встановлення обмежень до суду у звязку із пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично й не має абсолютного характеру, тому перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи, які можна встановити лише в судовому засіданні. Суд приходить до висновку, що, укладаючи оскаржуваний договір, відповідач - позивач перебував у шлюбі з позивачкою - відповідачкою та міг не передбачати припинення шлюбних відносин та про можливі претензії колишньої дружини на зазначене майно у майбутньому. Тобто про порушення свого права він дізнався тільки з позову [PERSON], в якому вона ставить вимогу про розподіл спірного домоволодіння. За таких обставин, з урахуванням положення про непорушність права власності згідно ст. 321 ЦК України, суд вважає, що позовна давність відповідачем - позивачем пропущена з поважних причин, а тому строк звернення до суду йому слід поновити. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, а відповідно до ст. 63 названого кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.70 СК України у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Статтею 71 зазначеного кодексу визначено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60,\~69 СК,\~ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до\~частин 2,\~3 ст. 325 ЦК\~можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Судом встановлено, що спірне домоволодіння належало не подружжю, а батькові відповідача - позивача та набуте відповідачем - позивачем [PERSON] за час шлюбу з позивачкою - відповідачкою [PERSON] на підставі фіктивного договору, який судом визнається недійсним. Отже зазначене нерухоме майно не є обєктом спільної сумісної власності подружжя, у звязку з чим не підлягає поділу між сторонами, як спільно нажите майно подружжя. Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою ставка судового збору становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Вартість домоволодіння, що є предметом первісного позову, на даний час становить 994\~598 гривень. Позивачка - відповідачка [PERSON] при зверненні до суду з позовом про поділ домоволодіння сплатила судовий збір у розмірі 2372 гривень 23 копійки, отже з неї слід стягнути 4513 гривень недоплаченого судового збору.

Outcome: approved