Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом, який мотивує тим, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом у розмірі 2/3 частини квартири та 1/3 частини квартири на підставі договору купівлі продажу. Відповідач фактично в квартирі не проживає, особисті речі, що належать йому, у квартирі відсутні, Він фактично з 1997 року проживає в російській федерації. Просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Ухвалою від 26.08.2021 року за даним позовом у справі відкрито загальне позовне провадження та розпочате підготовче провадження. Ухвалою від 25.10.2021 року підготовче провадження закрито, справа призначена до судового розгляду. В судове засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, просить розглянути позов без її участі, позов просить задовольнити, про що зазначила у своєму клопотанні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позов не надав. Як вбачається з довідки департаменту реєстраційних ЗМР від 25.08.2021 року [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] ., саме за цією адресою відповідач провідомлявся про розгляд справи. Судові повістки, які були направлені судом за адресою місця її реєстрації, повертались до суду з приміткою: «адресат відсутній за вказаною адресою». Також, на офіційному веб-порталі суду було розміщено оголошення про час і місце розгляду справи та виклик відповідача до суду. Відповідно до ст. 128 ч. 11 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Судом були використані всі можливі способи сповіщення відповідача про наявність справи у суді, та виклик до суду. Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі матеріалів справи у відповідності зі ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, розглянувши подані докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що позивака [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом № НМХ 505842 від 13.03.2018 року (а.с. 16), та договором купівлі продажу 09.07.2021 року (а.с. 12). Згідно з п.4.1 Договору продавець [PERSON] зобов`язався в день підписання договору звільнити 1/3 частку квартири. Як вбачається з довідки департаменту реєстраційних послуг ЗМР станом на д 25.08.2021 року [PERSON] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . (а.с.19). Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 150 ЖК України передбачає, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. У відповідності зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд приймає уваги, що відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Таким чином суд вважає, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved