Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-28 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, який в ході розгляду справи було уточнено. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що працював у відповідача водієм з 31 травня 2012 року, проте в трудовій книжці, оформленій того ж дня, зазначено,що прийнятий на роботу з 2 червня 2008 року згідно наказу № 258 від 2.06.2012 р. 25 червня 2012 р. [PERSON] подав директору підприємства заяву про звільнення за власник бажанням, проте його було повідомлено, що він повинен працювати до 9 липня 2012 року. Після настання вказаного строку позивачеві не підписували обхідний лист, не надавали документи. Лише 23 липня 2012 року [PERSON], отримано трудову книжку, в якій зазначено, що відповідно до наказу від 23.07.2012 р. його звільнено з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України (прогул без поважних причин). Позивач вважає таке формулювання причини звільнення таким, що не відповідає дійсності, та просить змінити його на «звільнений за ст. 38 КЗпП України за власним бажанням», визначити дату звільнення днем розгляду справи в суді. Також ставить питання про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з тим, що невірне формулювання причини звільнення не дозволяє йому працевлаштуватися в сумі 2200 грн., нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 3000 грн,, а також компенсацію моральної шкоди в розмірі 9000 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, посилаючись на їх необґрунтованість. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судовим розглядом та матеріалами справи, [PERSON] з 02.06.2012 р. по 23.07.2013 р. працював у ТОВ «Укравтотранс плюс» на посаді водія (а.с. 5). Заяви [PERSON] про звільнення з роботи за власним бажанням до матеріалів справи не надано. В той же час, сторонами по справі не спростовується факт подання позивачем такої заяви 25 червня 2012 року. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Таким чином, двотижневий період після подання такого попередження повинен бути відпрацьований. Відповідно до наказу № 336/вк від 23.07.2012 р. в період з 27.06.2012 р. по 30.06.2012 р. [PERSON] був відсутній на робочому місці без поважних причин. У зв'язку з викладеним його було звільнено з роботи за прогул (а.с. 84). Підставами для видання такого наказу були: рапорт диспетчера (а. с. 79) про відсутність [PERSON] на робочому місці в період 27-30 червня 2012 року, письмові пояснення [PERSON] про причини невиходу на роботу (27 червня 2012 року - день народження, 28-30 червня 2012 року - стан здоров'я, а с. 80), акт комісії від 23.07.2012 р. (а.с. 81), рапорт начальника ОК (а.с. 83). Учасниками процесу та матеріалами справи не спростовується факт невиходу [PERSON] на роботу в зазначений період. При цьому посилання [PERSON] на необізнаність про необхідність надання лікарняного листа не можна вважати обґрунтованим, оскільки за таких обставин саме не доведена поважність причин відсутності на робочому місці, що і було підставою для видання наказу про звільнення позивача. За таких обставин суд вважає правильними дії відповідача щодо застосування звільнення [PERSON] саме за прогул, оскільки передбаченим п. 4 ст. 40 КЗпП України прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин. З огляду на наведене, з урахуванням того, що підстави для звільнення [PERSON] саме за п. 4 ст. 40 КЗпП України існували, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог як в частині зміни формулювання та дати звільнення, так і в інших позовних вимогах, оскільки саме встановлення порушення трудового права позивача давало б суду підстави для задоволення його майнових вимог та вимог про відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відповідно до ст.235 КЗпП України лише при поновленні робітника на роботі у разі його звільнення без законної підстави, або якщо неправильне формулювання причини звільнення перешкоджало працевлаштуванню працівника, працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Зважаючи на те, що звільнення [PERSON] з роботи було проведено на законній підставі і він не підлягає поновленню на роботі, то суд відмовляє [PERSON] в позовній вимозі про стягнення з відповідача заробітної плати за час вимушеного прогулу. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed