Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

У січні 2014 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернулись [PERSON], [PERSON] із позовом до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що їм на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2013 року належить жилий будинок, розташований у [ADDRESS]. На теперішній час у цьому будинку зареєстрована як член сім'ї відповідач [PERSON], яка з червня 2012 року не проживає за зазначеною адресою, не сплачує комунальні платежі, проживає за іншою адресою, внаслідок чого порушуються права позивачів, які не можуть оформити субсидію, в добровільному порядку відповідач не бажає знятися з реєстрації. Просять суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим будинком [ADDRESS]. Позивачі підтримали позовні вимоги, прохали їх задовольнити, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідач [PERSON] повідомлялася про час та місце судового розгляду, в судове засідання повторно не з'явилася, суд зі згоди позивачів вважає можливим ухвалити заочне рішення по справі на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є власниками в рівних частках по ? частці житлового будинку з прилеглими до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.12.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] ( № в реєстрі 4885, 4887) (а. с. 5,24-29). В зазначеному вище будинку [ADDRESS] 02.09.2003 року, а потім через перереєстрацію та зміну прізвища з 31.10.2006р. зі згоди на той час власника будинку [PERSON] була зареєстрована член сім'ї (дружина власника) відповідач [PERSON] ( а. с. 13). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER], виданого 14 грудня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Слов'янську Слов'янського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] - розірваний, актовий запис № 158 від 14.12.2012 року. ( а. с. 12). З наданого суду акту від 28.12.2013р., складеного головою квартального комітету мікрорайону «Словважмаш» м. Слов'янська, вбачається, що [PERSON], [INFO], не проживає в будинку [ADDRESS] з 12.06.2012 року по час складання акту ( а. с. 8). Інших доказів сторонами суду не надано та суд розглядає справу у межах заявлених позовних вимог, на правових підставах, визначених позивачем, та на підставі доказів, наданих сторонами. Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст. ст. 391,405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд з'ясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивачі вказали порушення їх прав власників житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, яка понад один рік (з червня 2012 року) не проживає в спірному приміщенні, не несе витрат по його утриманню, не сплачує комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірний жилий будинок зареєстрований на праві власності в рівних частках по ? за позивачами на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом від 25.12.2013р. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сім'ї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку ( квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення змінився, ними стали позивачі [PERSON] та [PERSON], а тому за відповідачем [PERSON] право користування цим приміщенням не зберігається. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз'яснив судам, що у справах цієї категорії необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивачі є власниками будинку, а відповідач - колишня дружина їх сина та батька, яка була зареєстрована в цьому будинку, а після припинення шлюбних відносин з сином та батьком позивачів звільнила спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про колишнього члена сім'ї власника житлового приміщення, а тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України, а застосування положень ЖК до цих відносин виключається. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім'ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому в даному випадку відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сім'ї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] через припинення сімейних відносин з сином та батьком позивачів не проживає в спірному будинку з червня 2012 року, що не заперечували сторони в судовому засіданні, позивачі до суду з даним позовом звернулися у січні 2014 року, тобто на час звернення позивачів до суду та на час вирішення справи пройшов один рік, як це передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають. Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивачів по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved