Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власником Ѕ частки житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 30 травня 2019 року за реєстровим номером №445, посвідченого Плахотньою О.Г. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області та договору про зміну розміру часток у спадщині від 06 лютого 2019 року, посвідченого Плахотньою О.Г. приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області, за реєстровим номером 14. Інша частина будинковолодіння належить [PERSON] . Оскільки будинковолодіння є спільною частковою власністю сторін, дані обставини перешкоджають позивачу в повній мірі здійснювати своє право власності, оскільки сторони є особами різного віку та різних поглядів на життя. На підставі викладеного просила суд припинити право спільної часткової власності на будинковолодіння та поділити в натурі будинковолодіння в [ADDRESS] на два окремих будинки; визнати за нею та відповідачем право власності на визначені приміщення будинковолодіння, а саме визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку як на окреме будинковолодіння в [ADDRESS] , що складається з наступних приміщень: кухня 1-1 площею 13,2 кв. м., житлова кімната 1-2 площею 12,6 кв. м., житлова кімната 1-3 площею 12,4 кв. м., загальною площею 38,2 кв. м., житловою - 25,0 кв. м. та надвірних будівель і споруд, а саме: сарай-літня кухня літ. «Б», погріб під літ. «Б», вбиральня літ. «Е», 1/2 частину огорожі №2-4, 1/2 частина колодязя літ. «М» (у спільному користуванні з відповідачкою, [PERSON] ). Визнати за [PERSON] право власності на частину житлового будинку як на окреме будинковолодіння в [ADDRESS] , що складається з наступних приміщень: веранда 1-4 площею 7,6 кв. м., кухня 1-5 площею 5,3 кв. м., коридор 1-6 площею 4,2 кв. м., житлова кімната 1-7 площею 12,4 кв. м., житлова кімната 1-8 площею 12,6 кв. м., загальною площею 42,1 кв. м., житловою - 25,0 кв. м. та надвірних будівель і споруд, саме: В прибудова до «Б», гараж літ. «Г», «Д» прибудова до «Г», літній душ літ. «Ж», 1/2частину огорожі №2-4, 1/2 І частина колодязя під літ. «М» (у спільному користуванні з [PERSON] ). 12.11.2019 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] . Свої вимоги мотивувала тим, що з грудня 1990 року [PERSON] (мати [PERSON] ) та [PERSON] почали проживати спільно у житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . [INFO] народилася [PERSON] . 16.02.1995 року [PERSON] та [PERSON] отримали у власність по Ѕ частини квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 16.02.1995 року за №36/95. 17.05.2006 року [PERSON] подарував [PERSON] подарував земельну ділянку та житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . [INFO] померла [PERSON] 30.05.2019 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Плахотнюк О.Г. було видано свідоцтво на право спадщини за законом на Ѕ земельної ділянки з кадастровим номером 3222486603:02:002:0033 та 3222486603:02:002:0034 та на житловий будинок що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Також було видано свідоцтво на право спадщини за законом на ј квартири за адресою: [ADDRESS] . Просила суд виділити в натурі частку [PERSON] із майна, що є у спільній частковій власності [PERSON] і [PERSON] та поділити це майно в натурі: визнати право особистої приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2372га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0033; визнати право особистої приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0201га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0034; визнати право особистої приватної власності [PERSON] на житловий будинок загальною площею 80,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0033; визнати право особистої приватної власності [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Припинити право спільної часткової власності [PERSON] і [PERSON] на майно: земельну ділянку площею 0,2372га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0033; земельну ділянку площею 0,0201га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0034; житловий будинок загальною площею 80,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0033; квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 12 лютого 2020 року зустрічний позов прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом та вимоги за зустрічним позовом об`єднані в одне провадження з первісним позовом. 28 лютого 2020 року до суду надійшов відзив на зустрічний позов. Не погоджуючись з даним позовом [PERSON] вказала, що з обставинами викладеними в зустрічний позовній заяві вона не згодна. Крім того, розподілити спірно майно, яке знаходиться в спільній часткові власністю, так як це зазначено в зустрічній позовній заяві позивачка не погоджувалась. На підставі викладеного, просила суд відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала, проти доводів зустрічного позову заперечувала. Просила позов задоволити та відмовити в задоволенні зустрічного позову. У судовому засіданні представники відповідача проти позову заперечували, підтримали зустрічний позов. Просили відмовити в задоволенні позову та задоволити зустрічний позов. Дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та позовні вимоги зустрічного позову [PERSON] не підлягають задоволенню. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно з вимогами статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і що до яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. В п. 27 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року «Про застосування судами норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз`яснено, що виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Згідно зі ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи Частиною 1 статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 16.02.1995 року власниками квартири за адресою [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] . Власником будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] була [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно та договором дарування земельної ділянки від 17.05.2006 року. [INFO] померла [PERSON] . Договором від 06.02.2019 року було змінено розмір часток у спадщини після майна померлої [INFO] [PERSON] , а саме сторони отримали по Ѕ частині спадщини. 20.05.2019 року [PERSON] видано свідоцтво на право спадщини за законом на Ѕ частку житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 30.05.2019 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на ј частку квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на Ѕ частку земельної ділянки та будинку який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту депутата Тарасівської сільської ради Кузьменко В.Ф. від 12 жовтня 2019 року [PERSON] [INFO] проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до акту депутата Тарасівської сільської ради Кузьменко В.Ф. від 18 лютого 2020 зареєстрована але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно із ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою; кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Частиною 1 ст. 364 ЦК України передбачено право співвласника на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За змістом цієї норми виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Так, відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Ураховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8.12.2010 №1117 «Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них». Виходячи з аналізу змісту норм ст.ст. 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин такий поділ (виділ) можна провести зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування майном, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки виходячи з предмету позову по справі [PERSON] в судовому засіданні не заявила клопотання про призначення експертизи, виходячи із ч. 1 ст. 103 ЦПК України, або не подала суду окремий висновок експерта, а тому суд, не маючи спеціальних знань в галузі будівництва, не може самостійно визначити чи буде відповідати запропонований варіант чинним вимогам, визначити нові частки співвласників, компенсацію за різницю у вартості часток, визначити чи потрібні переобладнання та які саме, та чи взагалі є технічна можливість поділити будинковолодіння на дві частини, враховуючи пояснення сторін щодо аварійності будинку. Щодо зустрічного позову, слід вказати наступне. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. У відповідності з ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно зі ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. За правилами ч. 1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). З огляду на вимоги ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Судова практика Європейського суду з прав людини підтверджує висновок про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а основною вимогою, на якій повинно ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди (рішення Європейського суду з прав людини від 21.12.2010 (набуло статусу остаточного 21.03.2011) у справі «Андрій Руденко проти України» № 35041/05). З огляду на правову позицію, висвітлену у постанові Верховного Суду від 18.07.2019 у справі № 210/2236/15-ц, аналіз ст. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що припинення права особи на частку в спільному майні поза її волею за рішенням суду на підставі позову інших співвласників (співвласника) можливе за наявності хоча б однієї з чотирьох передбачених частиною першою статті 365 ЦК України підстав, проте таке припинення в усякому випадку не повинно завдати істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, і за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном. Вказаний правовий висновок також міститься у: постанові Верховного Суду України від 23.11.2016 у справі №357/11232/14-ц; постанові Верховного Суду України від 15.07.2016 у справі №6-1599ц16; постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 у справі №6-68цс14 та ін. Водночас, при визначенні судом розміру грошової компенсації, яка підлягає стягненню з однієї сторони на користь іншої, необхідно враховувати роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладені в абз. 3, 4 п.6 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 №7 (далі - ППВСУ №7) та відповідно до яких розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а при відсутності такої угоди - судом по дійсній вартості будинку на час розгляду справи. Під дійсною вартістю будинку розуміється грошова сума, за яку він може бути проданий в даному населеному пункті чи місцевості. Для її визначення при необхідності призначається експертиза. Крім того, згідно з абз. 5 п.6 ППВСУ №7, в окремих випадках суд може, враховуючи конкретні обставини справи, і при відсутності згоди власника, що виділяється, зобов`язати решту учасників спільної власності сплатити йому грошову компенсацію за належну частку з обов`язковим наведенням відповідних мотивів. Зокрема, це може мати місце, якщо частка у спільній власності на будинок є незначною й не може бути виділена в натурі чи за особливими обставинами сумісне користування ним неможливе, а власник в будинку не проживає і забезпечений іншою жилою площею. З огляду на встановлені обставини та проаналізовані норми законодавства, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі, враховуючи наступне. На підтвердження вартості майна, [PERSON] подано звіти про оцінку майна: земельну ділянку площею 0,2372га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0033 (оцінено 374 000 грн.); земельну ділянку площею 0,0201га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 3222486603:02:002:0034 (оцінено в 14900 грн.); житловий будинок загальною площею 80,3 кв.м з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] (оцінено в 367 200 грн.); квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (оцінено в 756 200 грн.). [PERSON] подала на підтвердження вартості квартири звіт про оцінку майна: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (оцінено в 454 230 грн.). Заперечуючи проти звіту, поданого [PERSON] , представники вказували, що він не відповідає визначеним вимогам, складений для цілей оподаткування. Разом з тим, дані заперечення не стосуються визначення безпосередньої ринкової вартості квартири. З урахуванням поданих доказів, пояснень сторін, суд приходить до висновку, що подані звіти не підтверджують дійсну ринкову вартість майна, з них не можливо встановити чи було оглянуто майно. Будь-які докази, що б підтверджували ринкову вартість майна жодною стороною не подано. Також суд критично оцінює посилання відповідача [PERSON] , що будинок перебуває в аварійному стані, оскільки належні та допустимі докази на підтвердження таких тверджень матеріали справи не містять. Не можуть підтверджуватись такі обставини показами свідків, з огляду на допустимість та належність. Дані обставини потребують спеціальних знань, разом з тим жодна із сторін заяв про призначення експертизи не подала, не надала суду відповідні висновки. У судовому засіданні сторона відповідача посилалась на те, що спільне користування спірним житловим будинком є очевидно неможливим, оскільки має місце складна, неприязна ситуація у відносинах між відповідачем та позивачем, сторони є лише родичами, але не є членами однієї сім`ї, не проживають спільно і не ведуть спільне господарство. Але доказів того, що не може бути встановлено порядок користування спірним житловим будинком, відповідачем не надано. Не міститься в матеріалах справи і висновку експерта, що належна позивачу спірна частка у житловому будинку не може бути виділена в натурі, оскільки її частка не є незначною, а по суті сторони мають рівні частки в будинку. Також [PERSON] мала довести, що задоволення її зустрічних позовних вимог не завдасть істотної шкоди інтересам іншого співвласника. Наявність частини в іншому майні не може ототожнюватися з відсутністю шкоди, оскільки умов проживання в квартирі позивача судом не досліджувалось. Фактично позивач просить припинити частки у праві власності без визначення ринкової вартості таких часток, без вирішення питання компенсації такої різниці, без дослідження питання можливості взагалі поділу майна в натурі. Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України та ч.ч. 1, 4 ст. 120 ЗК України з урахуванням того, що суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є не обґрунтованими і вимоги про визнання за права власності на майно, та про припинення права власності відповідача на ці частини, а тому у задоволенні зустрічного позову також відмовляє. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed