Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-23 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за простроченим грошовим зобов`язанням. В обгрунтування позову позивач зазначила, що Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.11.2007 року з відповідача на користь позивача стягнуто 16 709,05 гривень. На виконання вказаного рішення суду відкрито виконавче провадження № ВП/22210735. Оскільки вказане рішення тривалий час не виконується, позивач просить стягнути з відповідача суму інфляційних втрат та 3 % річних за період з жовтня 2010 року по серпень 2018 року. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 21.12.2018 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Позивач подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, а також не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач відзив у встановлений строк не подав, явку свого представника у судове засідання не забезпечив, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи до суду від нього не надходило. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на вищевикладене, наявні всі передбачені ч. 1 ст. 223 та ч. 1,2 ст. 280 ЦПК України підстави для заочного розгляду справи. Суд ухвалив провести заочний розгляд справи із ухваленням заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Заочним Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 13.11.2007 року у цивільній справі № 2-2075/07 було задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , про стягнення матеріальних збитків та моральної шкоди, заподіяних в результаті ДТП (а.с. 28-30). На виконання вказаного рішення було видано виконавчий лист про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 14 038,67 грн матеріальної шкоди, 2 500 грн. моральної шкоди та 170,38 грн судових витрат (а.с. 31). Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 11.04.2012 року внаслідок невиконання судового рішення щодо стягнення з відповідача вказаних сум, з відповідача було додатково стягнуто інфляційні втрати в розмірі 7 240,58 грн та 3 % річних в розмірі 1 378,50 грн за період часу з лютого 2008 року по вересень 2010 року (а.с. 7-8). 06.06.2015 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] в результаті укладення шлюбу з [PERSON] (а.с. 33). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися от певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Пунктом 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов`язання встановлює завдання майнової та моральної шкоди іншій особі. Відповідно до Рішення Подільського районного суду м. Києва від 13.11.2007 року з відповідача на користь позивача стягнуто матеріальну шкоду в сумі 14 038,67 грн, моральну шкоду в сумі 2 500 грн та судові витрати. Оскільки вказане зобов`язання зводиться до сплати грошей, його можна визнати грошовим зобов`язанням. 28.10.2010 року на виконання рішення суду було відкрито виконавче провадження № 222210735 про стягнення з відповідача на користь позивача 16 709,05 гривень. Вказане рішення на момент звернення до суду не виконано. Відповідно до положень ст. 625 Цивільного кодексу України (надалі за текстом - ЦК України) боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Позивачем надано розрахунок, відповідно до якого сума інфляційних втрат за період з 01.10.2010 по 09.08.2018 року становить 31 640,49 гривень, а три відсотка річних за аналогічний період складає 3 941,50 гривень (а.с. 10). Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або в повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, стаття 599 цього Кодексу передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Приписами статті 604 ЦК України унормовано, що зобов`язання припиняється за домовленістю сторін. Зобов`язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов`язання новим зобов`язанням між тими ж сторонами (новація). З аналізу вищевказаних норм закону слідує, що чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦКУкраїни сум. Вирішення судом спору про стягнення грошових коштів за договором не змінює природи зобов`язання та підстав виникнення відповідного боргу. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі № 916/190/18 (постанова від 04.06.2019 року). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про обгрунтованість позовних вимог та про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved