Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 20037 доларів 38 центів США та 1601 гривню 59 коп. на відшкодування судових витрат. Свої вимоги обґрунтував тим, що 03 червня 2009 року він позичив [PERSON] 15 000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 03 грудня 2009 року, про що свідчить розписка. Однак відповідач коштів не повернув і 11 січня 2011 року написав повторне зобов'язання про повернення вказаного боргу до 20 січня 2011 року, яке також не виконав. Також зазначав, що 15 лютого 2011 року, 18 грудня 2013 року звертався до відповідача з письмовою вимогою про повернення коштів, неодноразово телефонував з приводу погашення заборгованості, проте на момент звернення до суду борг не був повернутий. Тому просив суд стягнути з [PERSON] з урахуванням встановленого індексу інфляції 17958 доларів 75 центів США і 3 % річних від простроченої суми, що складає 2078 долара 63 цента США, а разом 20037 доларів 38 центів США. А також стягнути судові витрати у розмірі 1601 гривня 59 коп. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, що зазначені в позові. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково. Суду пояснив, що він дійсно позичав у [PERSON] кошти, однак у розмірі 10 500 доларів США, про що давав розписку. І на час розгляду справи у суді повернув борг у розмірі 5 500 доларів США. Представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на пропущення [PERSON] строків давності. Проте у ході судового розгляду свою позицію змінив і борг визнав частково у розмірі 5 000 доларів США. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона передає у власність другій стороні грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. Крім того зазначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Судом встановлено, що 03 червня 2009 року [PERSON] отримав у борг від [PERSON] 15 000 доларів США, які зобов'язувався повернути до 03 грудня 2009 року, про що свідчить розписка (а.с. 7). У встановлений строк кошти повернуті не були у зв'язку із чим [PERSON] 11 січня 2011 року повторно складає розписку на ту ж суму, у якій зобов'язується повернути борг у розмірі 15 000 доларів США до 20 січня 2011 року (а.с. 8). Тобто, судом достовірно встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання договору позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За умовами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності зі ст. ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору і в установлений договором строк. Суд критично оцінює твердження [PERSON] і його представника про те, що відповідач позичав у [PERSON] лише кошти у розмірі 10 500 доларів США, що підтверджується розпискою від 30 жовтня 2008 року (а.с. 59), оскільки вказана розписка була надану у судовому засіданні представником відповідача і ніяким чином не стосується відносин, які виникли між сторонами 03 червня 2009 року з приводу позики 15 000 доларів США. Окрім цього, позивач вказував, що ніколи не позивач відповідачеві гроші у розмірі 10 500 доларів США і не знав про існування такої розписки. Свідок [PERSON] вказувала, що їй було відомо зі слів [PERSON] про те, що у нього існував борг перед [PERSON] у розмірі 10 000 доларів США і що [PERSON] щомісяця передавав [PERSON] гривневий еквівалент 500 доларів США для погашення існуючого боргу. Ці гроші свідок видавала [PERSON], оскільки вела з ним спільні справи. Також свідок вказувала, що вона особисто була присутня у грудні 2012 року під час передачі [PERSON] [PERSON] 3 500 гривень та влітку 2012 року - 2 800 гривень, а саме: вона з [PERSON] була в машині, де давала йому гроші, а потім позивач, вийшовши з машини, підходив до [PERSON] За ці кошти [PERSON] розписок у [PERSON] не брав. Суд критично оцінює показання свідка [PERSON], оскільки в момент передачі коштів вона присутня не була, а лише незадовго до цього давала гроші [PERSON], і про те, що [PERSON] дійсно передав гроші [PERSON] їй відомо зі слів відповідача. Разом з тим, між сторонами склалися таким чином відносини, що факт передачі коштів від [PERSON] до [PERSON] посвідчувався розписками, тому й повертати кошти [PERSON] [PERSON] повинен був під розписку. Твердження відповідача та його представника про те, що [PERSON] частину коштів в рахунок повернення боргу перераховував [PERSON] через платіжні термінали ПриватБанку не знайшли свого підтвердження. В судовому засіданні досліджувалися чеки (а.с. 82), з яких вбачається, що на номер картки « [NUMBER]» 22 грудня і 28 грудня 2011 року зараховувались кошти. Однак хто саме їх перераховував з указаних документів встановити неможливо. Також суд оцінює критично посилання представника відповідача на пропущення позивачем строків позовної давності, оскільки повторно розписка на ту ж суму грошей видавалася 11 січня 2011 року і [PERSON] зобов'язувався повернути кошти до 20 січня 2011 року. 17 січня 2014 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, направивши його на адресу суду поштовим відправленням (а.с. 17). Таким чином, посилання представника відповідача на пропущення строків давності безпідставні. Отже, судом встановлено, що [PERSON] позичив [PERSON] 03 червня 2009 року 15 000 доларів США, які останній зобов'язувався повернути до 20 січня 2011 року. Однак на час розгляду справи у суді кошти повернуті не були. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги у частині повернення коштів да договором позики підлягають задоволенню. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 533, ч. 2 ст. 625 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно з Словником економічних термінів (http://optikomt.narod.ru/Kurs_lekcij/Economics/s0i.html) інфляція - це обезцінення паперових грошей, що знаходяться в обігу, тобто падіння їхньої купівельної спроможності, яке проявляється у підвищенні цін на всі товари і послуги. Статтею 99 Конституції України проголошено, що грошовою одиницею України є гривня. На час укладення договору позики 100 доларів США коштували 761 гривню 15 коп. за офіційним курсом Національного банку України (http://www.bank.gov.ua/control/uk/curmetal/currency/search?formType=sea rchFormDate&time_step=daily&date=03.06.2009&execute=%D0%92%D0%B8%D0%BA%D 0%BE%D0%BD%D0%B0%D1%82%D0%B8). На час винесення рішення по даній справі 100 доларів США коштують 1300 гривень 86 коп. (http://www.bank.gov.ua/control/uk/curmetal/currency/search?formType=sea rchFormDate&time_step=daily&date=02.09.2014&execute=%D0%92%D0%B8%D0%BA%D 0%BE%D0%BD%D0%B0%D1%82%D0%B8). Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення грошового зобов'язання, вираженого в національній валюті, полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, суд приходить до висновку, що індекс інфляції уже врахований при виконанні зобов'язання у гривнях еквівалентно до долару США. На підставі ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Ст. 79 ЦПК України визначає, що до судових витрат належать судовий збір та витрати пов'язані із розглядом справи. Судом встановлено, що [PERSON] при подачі позову до суду сплатив 1601 гривню 59 коп. (а.с. 5). Таким чином, [PERSON] належить сплатити [PERSON] 1601 гривню 59 коп. на відшкодування понесених ним судових витрат. На підставі ст. ст. 526, 530, 533, 625, 1046, 1047, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved