Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-05 00:00:00

У січні 2018 року позивач, в інтересах малолітньої [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину. В обґрунтування вимог позивач зазначив, що [PERSON] та [PERSON], будучи батьками малолітньої [PERSON], ухиляються від виконання своїх обов'язків по її вихованню. У зв'язку з цим дитина, згідно рішення Краснокутського районного суду Харківської області від 21 грудня 2016 року, була відібрана у батьків. На даний час малолітня [PERSON] направлена на виховання та спільне проживання до прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON]. Оскільки відповідачі не піклуються про здоров'я дитини, її фізичний та моральний розвиток, спілкуватися з нею не бажають, позивач просив суд позбавити їх батьківських прав та стягнути аліменти. 23 травня 2018 року представник позивача подала до суду заяву, в якій просила позов, в частині позбавлення відповідачів батьківських прав, задовольнити, а в частині стягнення аліментів - залишити без розгляду, оскільки вказане питання вирішене раніше в судовому порядку. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та прохала їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце слухання справи були повідомлені завчасно та належним чином, про що свідчать оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи - служби у справах дітей Краснокутської РДА, у відкритому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, згідно якої суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши письмові докази, допитавши свідків, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, з 02 липня 2004 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Краснокутського районного суду Харківської області від 10 червня 2011 року розірвано. Від вказаного шлюбу, [INFO], у відповідачів народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Згідно вказаного свідоцтва батьками дитини записані мати [PERSON] та батько [PERSON]. 16 травня 2016 року, директор Пархомівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів звернувся до Пархомівського сільського голови зі зверненням в якому вказав, що мати [PERSON], учениці 5 класу, не приділяє належної уваги вихованню дитини. Дівчинка тікає з дому, не ночує вдома мотивуючи це тим, що мати на неї кричить, погрожує фізичною розправою. Дитина неохайна, брудна, голодна. Мати шукати дитину відмовляється. У сім'ї неодноразово бували працівники правоохоронних органів, якими складались і передавались до суду протоколи про вжиття адміністративних заходів, однак дієвої сили такі заходи не мали. Вважав за необхідне поставити питання про вилучення дитини з сім'ї. Згідно довідки начальника Краснокутського ВП Валківського ВП ГУ НП в Харківській області від 31.08.2016 року, в період з 01.01.2016 року по 31.08.2016 року, відносно [PERSON] складено два протоколи про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.184 КУпАП - «Невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов'язків щодо виховання дітей». Рішенням № 20, виконавчого комітету Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області від 23 червня 2016 року, вирішено відібрати малолітню [PERSON] від батьків у зв'язку з тим, що подальше перебування дитини в сім'ї загрожує її життю та здоров'ю, належному вихованню. У липні 2016 року, в інтересах малолітньої [PERSON], Краснокутська районна державна адміністрації Харківської області, звернулася до Краснокутського районного суду з позовом до відповідачів про відібрання дитини від батьків без позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на дитину, який рішенням суду від 21 грудня 2016 року задоволено, у зв'язку з чим дитина має статус позбавленої батьківського піклування. На підставі розпорядження голови районної державної адміністрації № 29 від 18 січня 2017 року «Про направлення на виховання та спільне проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO] до прийомної сім'ї [PERSON] та [PERSON]» малолітню [PERSON] направлено на виховання та спільне проживання в прийомну сім'ю родини [PERSON] та [PERSON], що проживають за адресою: [ADDRESS]. Про те, що дитина проживає за вказаною адресою також свідчить акт депутата Краснокутської селищної ради виборчого округа № 12 Панчішної І.В. від 05.06.2018 року, складений в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON]. З довідки Краснокутського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді № 2 від 30.03.2018 року, а також характеристики виховання, навчання, утримання та розвитку дитини, яка виховується в дитячому будинку сімейного типу № 01-44/88 від 29.05.2018 року, наданої Краснокутською гімназією імені Героя Радянського Союзу І.Н. Нестерова Краснокутської районної ради Харківської області, вбачається що батьки-вихователі добре впливають на світогляд [PERSON], дитина відчуває себе захищеною в родині, товариська, життєрадісна, комунікабельна, доброзичлива, має помірно виражений лідерський потенціал. Згідно акту обстеження житлових та матеріально-побутових умов від 25.10.2017 року, проведеного по [ADDRESS], за місцем проживання та реєстрації [PERSON], встановлено, що стан будинку задовільний, він газифікований, санітарно-побутові умови добрі, з продуктів харчування у наявності крупи, овочі, консервація та варення, однак, їх запас недостатній для повноцінного харчування дітей, кімната для повернення дитини в сім'ю не облаштована. 09 січня 2018 року, комісія в складі начальника служби у справах дітей Краснокутської РДА Харківської області Пономаренко Л.А, у присутності батьків-вихователів ДБСТ [PERSON] та [PERSON], намагалася повторно провести обстеження вказаного житлового будинку, однак, це їй не вдалося, оскільки [PERSON] ні з ким спілкуватися не бажала та до будинку комісію не впустила. Те, що [PERSON] не бажає спілкуватися з дочкою, підтверджується листом директора Краснокутського районного центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді № 24 від 17.01.2018 року, згідно якого відповідачу було запропоновано зустрічатися з дочкою в останню п'ятницю місяця на базі Центру в присутності працівників центру та прийомної матері. Протягом року із 12 зустрічей відповідач побувала на 6. Здоров'ям дитини, умовами проживання, її успіхами і досягненнями не цікавилася. Атмосфера під час зустрічей була холодною і напруженою. Висновком комісії з питань захисту прав дитини районної державної адміністрації № 1 від 11.01.2018 року підтверджується доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] та [PERSON]відносно їх малолітньої дочки [PERSON]. Допитані по справі свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що дійсно мати не цікавиться долею дитини , не спілкується з нею, матеріально не утримає . За час перебування дитини в прийомній сім»ї , мати її не відвідувала. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання батьківських обов'язків, передбачених Сімейним кодексом України. Статтею 1 СК України передбачено забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку. Згідно ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки і піклування, прокурор, сама дитина, яка досягла 14 років. Сімейний кодекс України детально регулює питання застосування такого засобу захисту дитини, її прав та інтересів від посягань з боку її власних батьків, як позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх або неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Статтею 150 СК України передбачені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини. Стаття 164 Сімейного кодексу України передбачає підстави для позбавлення батьківських прав, це ухилення батьків від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, жорстокого поводження з дитиною, коли вони є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ч.4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладання на них відповідальності, встановленої законом. Частиною 1 ст.164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Згідно з п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. За загальним правилом позбавлення батьківських прав спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей та є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що відповідачі свідомо ухиляються від виконання батьківських обов'язків відносно малолітньої дитини, жодним чином участі у її вихованні та утриманні не приймають, не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною і до теперішнього часу ніякого інтересу до неї не проявляють, а тому, вважає, що позбавлення їх батьківських прав відповідає інтересам [PERSON]. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи на підставі наданих сторонами доказів, в межах заявлених позовних вимог. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Виходячи з цього, суд вважає, що позовні вимоги законні, обґрунтовані, підтверджені необхідними доказами та підлягають задоволенню.

Outcome: approved