Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-07 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На обґрунтування своїх вимог [PERSON] зазначив, що він є власником 1/2 частини житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Красилові по вул. Гагаріна, 37-А Хмельницької області. За даною адресою в вищезазначеному будинку зареєстровані, крім нього, дружина [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO], внучка [PERSON], [INFO] внучка [PERSON], [INFO], внук [PERSON], [INFO], зять [PERSON], [INFO] У 2002 році [PERSON] та [PERSON] залишили постійне місце проживання та реєстрації за адресою: м.Красилів, вул. Гагаріна, буд. 37-А та забравши з будинку особисті речі, переїхали на постійне місце проживання у власний будинок за адресою: м.Красилів, вул. Кутузова, 40, не знявшись із реєстрації. В подальшому, з метою працевлаштування за кордоном, покинули межі України і з того часу за місцем реєстрації не з'являлись та не проживають по даний час. Таким чином, відповідачі не проживають у [INFO] понад шість місяців без поважних на те причин, а тому їх може бути визнано такими, що втратили право користування житловим приміщенням. На його неодноразові звернення, телефонні дзвінки до відповідачів вони добровільно виписатись та знятись із обліку з даного жилого будинку не реагують, чим поставили його у важке матеріальне становище так, як він змушений утримувати даний будинок, сплачувати всі комунальні послуги, не має можливості оформити документи для отримання субсидії для сплати комунальних послуг, а також не має можливості розпорядитися належною йому як власнику 1/2 частиною житлового будинку, що ущемляє його права як власника житлового будинку, а тому він змушений з даним позовом звертатись до суду. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку по вул. Гагаріна, 37-А в м.Красилові. У судове засідання позивач надіслав заяву про розгляд справи за його відсутності, залишення позовних вимог до [PERSON] без розгляду, щодо заочного розгляду справи не заперечив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибув, до суду повернулася надіслана йому повістка з відміткою про те, що він за зазначеною адресою не проживає. Враховуючи, що відповідно до ч. 5 ст. 74, ч. 3 ст. 122 ЦПК України в разі, якщо відповідачем у позовній заяві, поданій і оформленій у порядку, встановленому цим Кодексом, вказана фізична особа, що не є суб'єктом підприємницької діяльності, судова повістка надсилається цій фізичній особі за адресою її місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку; в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином, - слід вважати, що судова повістка [PERSON] вручена належним чином, а тому судовий розгляд справи проводиться у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України на підставі наявних у ній доказів у порядку заочного розгляду. Дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок від 26 червня 1998 року, власником 1/2 частини житлового будинку № 37-А по вулиці Гагаріна в м.Красилові Хмельницької області є [PERSON] У даному житловому будинку, крім [PERSON] зареєстровані, зокрема, його зять [PERSON], [INFO] та внук [PERSON], [INFO], однак не проживають у ньому з 2002 року. Добровільно знятись з реєстрації в будинку позивача відповідач [PERSON] не бажає. Ці обставини підтверджуються: свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 26 червня 1998 року, технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду, довідкою № 513 від 31.07.2017 реєстраційного відділу Красилівської міської ради, актом встановлення факту непроживання громадян у житловому будинку по вул. Гагаріна, 37-а від 08.08.2017. Відповідно до стст. 386, 391 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 150, 156 Житлового Кодексу УРСР передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди; члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням; до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу; припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Частиною 2 статті 64 ЖК УРСР визначено, що до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки; членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону; житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ході судового розгляду справи встановлено, що члени сім'ї власника спірного житла [PERSON] та [PERSON] з 2002 року припинили спільне проживання з [PERSON] у його будинку, що, однак, не позбавило їх права користування цим приміщенням, але тільки у випадку їх відсутності в цьому приміщенні строком до одного року. Оскільки ж [PERSON] та [PERSON], як встановлено в судовому засіданні та підтверджується наданими позивачем та дослідженими в судовому засіданні доказами, не проживають без поважних причин у будинку [PERSON] з 2002 року, тобто більше 15-и років, слід визнати їх такими, що втратили право користування житлом позивача. При цьому суд приймає до уваги заяву позивача про залишення без розгляду позовних вимог до [PERSON] Статтями 10, 11 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однак відповідачами в ході судового розгляду справи не надано будь-яких доказів наявності обставин, за яких за ними мало б зберігатися жиле приміщення понад один рік. Не надали відповідачі також будь-яких доказів, які б заперечували факт їх непроживання в спірному будинку понад один рік та спростовували встановлені судом обставини. На підставі викладеного,

Outcome: approved