Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. Позивачка вказує на те, що 12 серпня 1996 року вона придбала у [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], уклавши договір купівлі - продажу, який був зареєстрований на УТБ «Нерухомість - Н» за № 283 та в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації. При укладенні угоди сторони досягли згоди з усіх її суттєвих умов, але від нотаріального посвідчення договору сторони відмовились. У зв'язку з необхідністю вчинення подальших правових дій, щодо реалізації права власності позивачка просила про визнання договору купівлі-продажу вказаної квартири дійсним. В подальшому позивачка позов уточнила, посилаючись на те, що оригінал договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] нею було втрачено, просила суд також визнати за нею право власності на зазначену квартиру. Ухвалою суду від 30 жовтня 2014 року до участі у справі залучено у якості співвідповідача [PERSON]. В судовому засіданні представник позивачки уточнені позовні вимоги підтримала, просила суд позов задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце судового засідання повідомлялися судом належним чином. Заслухавши пояснення представника позивачки, вивчивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов наступного. 12 серпня 1996 року укладений письмовий договір купівлі-продажу нерухомого майна, за яким [PERSON], [PERSON], яка діяла від свого імені, а також від імені [PERSON], продали, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS]. Сторони повністю виконали всі суттєві умови договору, за яким [PERSON] та відповідачі передали зазначену квартиру у власність позивачки, а остання прийняла нерухоме майно і сплатила за нього певну грошову суму. Даний договір було зареєстровано на Універсальній товарній біржі «Нерухомість - Н» в журналі реєстрації біржових угод з нерухомим майном 12 серпня 1996 року за № 238. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] помер [INFO] року (актовий запис про смерть № 115 від 10 червня 2010 року). Згідно архівного витягу з рішення Ленінського районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради та його копії № 125 від 7 серпня 1996 року [PERSON] було надано дозвіл продати спірну квартиру з урахуванням інтересів неповнолітнього на той час [PERSON]. Придбану за договором квартиру [ADDRESS] позивачка зареєструвала на праві власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації (реєстровий № 20027), а також зареєструвала своє місце проживання в ній. Як слідує з паспорту позивачки, вона зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 20 серпня 1996 року. У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення договору, та п.4 постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 р. «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (з внесеними змінами), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Статтею 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод регламентується, що кожна особа фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається з підстав не заборонених законом, зокрема, правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть у тих випадках, коли воно відчужено особою, яка не мала на це права. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні, крім як у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Згідно ч.1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. З матеріалів справи слідує, що позивачка втратила оригінал договору купівлі-продажу, а відтак позбавлена можливості захистити своє порушене право інакше ніж звернутися до суду з даним позовом. За таких обставин, суд вважає, що вимоги позивачки [PERSON] про визнання спірного договору дійсним, визнання права власності є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved