Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-20 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом до відповідача Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України (далі - НДЕІ), просила суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 37-к від 07 липня 2016 року, поновити її на роботі, стягнути з позивача середній заробіток за час перебування у відпустці без збереження заробітної плати з 22.02.2016 по 07.07.2016, а також за час вимушеного прогулу з 07.07.2016 додати поновлення на роботі, у відшкодування моральної (немайнової) шкоди суму у розмірі 10-ти мінімальних заробітних плат на час розгляду справи. (а.с.2-6) Протягом розгляду позивач подала заяви, якими змінювала предмет вимог та збільшувала розмір вимог, таким чином просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення № 37-к від 07.07.2016 «Про звільнення [PERSON]», поновити її саме на посаді старшого співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності НДЕІ з 07.07.2016, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з урахуванням індексу інфляції за період з 08.07.2016 по 29.05.2017 у сумі 83 074 грн. 80 коп., у відшкодування моральної (немайнової) шкоди суму у розмірі 35 000 грн. 00 коп., а також заборгованість по заробітній платі у розмірі 25 649 грн. 31 коп. за період жовтень 2014 - грудень 2015 р.р. та індексацію за період жовтень 2014 - грудень 2015 р.р. у розмірі 7 667 грн. 49 коп. з урахуванням індексів інфляції на час її виплати.(а.с.110-114, 161-166) В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що 20.08.2001 її було прийнято на роботу до НДЕІ на посаду економіста 2 сектору зайнятості і ринку праці відділу проблем праці та політики доходів населення НДЕІ. Протягом роботи в НДЕІ її неодноразово переводили на різні посади, з 01.08.2007 позивач займала посади виконуючого обв'язки за посадою, і в останнє була переведена на посаду виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності НДЕІ з посадовим окладом згідно існуючого штатного розпису зі збереженням усіх існуючих надбавок і доплат. 03.12.2015 позивача було повідомлено про можливе наступне вивільнення у зв'язку з реорганізацією відповідно до наказу Міністерством економічного розвитку і торгівлі України № 1489 від 23.11.2015 «Про реорганізацію НДЕІ шляхом його перетворення». У встановлений законом трок її звільнено не було, у зв'язку з чим позивач продовжувала виконувати покладені на неї обов'язки. Позивач, знаходячись у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до наказу відповідача від 18.02.2016 № 7-к «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам НДКІ», отримала 13.07.2016 її рекомендованим листом наказ відповідача № 37 - к від 07.07.2016 про її на підставі ст. 7 КЗпП України, як таку, що була прийнята на роботу з порушенням встановлених правил. Позивач вважає наказ, винесеним з порушенням вимог ст.40 КЗПП України, ст.2 Закону України «Про відпустки», посилаючись на неможливість звільнення працівника в період відпустки. Також позивач вважає безпідставним її звільнення на підставі ст.7 КЗпП України, посилаючись на відсутність особливих умов при прийняття її на роботу з 2001 року, відсутність такої підстави як порушення при переведенні на іншу посаду. Також вважає безпідставним в оскаржуваному наказі посилання на положення ст.6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13.12.1991, який втратив чинність, та Роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати Секретаріату всесоюзної центральної Ради профспілок №30/39 від 29.12.1965. Також позивач вважає, що оскільки вона займала посаду виконувача обов'язків більше двох місяців і не була призначена, позивач автоматично стала постійним працівником. Також позивач, посилаючись обставини її життя, тривалість її праці у відповідача, душевний стан у зв'язку зі звільненням її без належного попередження у період неоплачуваної відпустки та за наявності заборгованості по заробітній платі, стверджує про заподіяння відповідачем моральної шкоди позивачу. У судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити вимоги, посилаючись на викладене в позовній заяві та заявах, якими змінено предмет та розмір вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову вимог, посилаючись на викладене в письмових запереченнях на позов, в задоволенні позову просила відмовити. Зокрема, послались на заборону зазначеними в оскаржуваному наказі про звільнення нормативними актами заборонено прийняття на вакантну посаду працівника виконувачем обов'язків, покладення обов'язків є тимчасовим заходом, до моменту призначення на посаду. Також позивач, при прийнятті на роботу не проходила конкурсного відбору відповідно до вимог ст.6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність», що відповідач вважає самостійною підставою для звільнення відповідно до ст.7 КЗпП України, а тому на неї не поширюються обмеження та вимоги, передбачені ст.40, 41, 43-1 КЗпП України. Також відповідач вважає безпідставним вимоги про поновлення позивача на діючій посаді, оскільки остання була звільнена з посади виконуючого обов'язки, яка також відсутня в штатному розписі відповідача. Також відповідач послалась на необґрунтованість вимог про розмір заборгованості по заробітній платі, оскільки згідно аудиторського висновку від 18.03.2016 №5201-03/3 відсутні первинні документи на підтвердження розмірів складових заробітної плати працівників та її індексації за період 2014-2016 років, у тому числі і позивача. Також відповідач посилається на відсутність доказів заподіяння позивачу моральної шкоди. Також відповідач вважає пропущеним встановлений ст.233 КЗпП України місячний строк звернення до суду. (а.с.69-72, 126-128) Представник третьої особи Міністерства економічного розвитку і торгівлі України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши наявні в матеріалах справи дані та докази, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи наказом НДЕІ № 139-к від 20.08.2001 [PERSON] зараховано за сумісництвом згідно з умовами контракту на посаду економіста 2 категорії сектора зайнятості і ринку праці відділу проблем праці та політики доходів населення (а.с. 20). Наказом НДЕІ № 197-к від 20.11.2001 [PERSON] звільнено з посади економіста 2 категорії відділу праці та політики доходів населення на підставі п. 2. ст. 36 КЗпП України, у зв'язку з закінченням строку дії контракту (а.с. 21). Наказом НДЕІ № 157-к від 02.11.2004 [PERSON] зараховано на посаду наукового співробітника відділу проблем розвитку ПЕК та енергозбереження з 02.11.2004 по 31.12.2004 (а.с. 24). Наказом НДЕІ № 185-к від 22.12.2004 [PERSON] переведено з 01.01.2005 постійно на посаду старшого наукового співробітника сектора проблем ринку промислової продукції відділу проблем розвитку ринків промислової продукції та інвестиційної політики (а.с. 25). Наказом НДЕІ № 50-к від 01.08.2007 у зв'язку зі зміною структури та введення і дію нового штатного розпису [PERSON] переведено на посаду виконуючої обов'язку наукового співробітника вектора економічної політики (а.с. 26). За погодженням [PERSON] Наказом НДЕІ № 92-к від 22.09.2015 останню переведено на посаду виконувача обов'язків старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності із повним робочим днем (а.с. 27). Наказом Міністерства економічного розвитку і торгівлі України №1489 від 23.11.2015 «Про реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту шляхом його перетворення» розпочато реорганізацію Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з державної установи в державне підприємство (а.с.28-29). 03.12.2015 [PERSON] попереджено про можливе наступне вивільнення з займаної посади в.о. старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності за п.1 ст. 40 КЗпП України не раніше, ніж через два місці з дня попередження (а.с.30). У встановлений строк [PERSON] звільнено не було. Разом з тим, 18.02.2016 видано наказ №7-К «Про надання відпустки без збереження заробітної плати працівникам Науково-дослідного економічного інституту», згідно якого надано, зокрема, позивачу відпустку з 22.02.2016 по 31.12.2016 (а.с.31-33). В період перебування позивача у зазначеній відпустці, наказом №36-к від 07.07.2016, позивача [PERSON], в.о. старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності, звільнено 07.07.2016 у зв'язку з порушенням встановлених правил прийняття на роботу, на підставі ст. 7 КЗпП України та виплачено останній компенсацію за 55 календарних днів невикористаної щорічної відпустки.(а.с. 37). Як вбачається з зазначеного наказу, підставою для звільнення зазначено ст.6 Закону України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13.12.1991 та Роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці та заробітної плати Секретаріату всесоюзної центральної Ради профспілок №30/39 від 29.12.1965. Суд, перевіряючи відповідно до вимог ст.234 КЗпП України дотримання встановленого ст.233 КЗпП України строку звернення позивача з вимогою про поновлення на роботі до суду, приходить до висновку про відсутність порушень, оскільки згідно наявних в матеріалах справи даних, копія наказу про звільнення отримана позивачем поштою 13.07.2016, а позов направлено до суду поштою 11.08.2016, тобто в межах встановленого законом місячного строку з дня вручення копії наказу про звільнення.(а.с.34-36, 38) Перевіряючи законність підстав звільнення позивача з посади, суд виходить з зазначених в оскаржуваному наказі підстав ст.7 КЗпП України і вважає відсутніми для звільнення з зазначеної підстави обмеження, визначені ст.40 КЗпП України щодо неможливості звільнення у період перебування працівника у відпустці, на що посилається позивач. Разом з цим, відповідно до ст. 7 КЗпП України особливості регулювання праці осіб, які працюють у районах з особливими природними географічними і геологічними умовами та умовами підвищеного ризику для здоров'я, тимчасових і сезонних працівників, а також працівників, які працюють у фізичних осіб за трудовими договорами, додаткові (крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу) підстави для припинення трудового договору деяких категорій працівників за певних умов (порушення встановлених правил прийняття на роботу та ін.) встановлюються законодавством. У відповідності до п. 29 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 (зі змінами та доповненнями) вирішуючи справи про припинення трудового договору у зв'язку з порушенням правил прийняття на роботу, суди повинні враховувати, що звільнення з цих підстав може мати місце у випадках, коли відповідно до ст. 7 КЗпП України спеціальною нормою законодавства України передбачено обмеження на прийняття на роботу за певних умов (наприклад осіб, позбавлених вироком суду права займати певні посади або займатися певною діяльністю протягом визначено судом строку; пов'язаною з матеріальною відповідальністю осіб, що раніше засуджуватись за розкрадання, хабарництво і інші корисливі злочини, якщо судимість не знята і не погашена). Таким чином, положення ст.7 КЗпП України, встановлюючи, що додаткові підстави для звільнення окремих категорій осіб, в тому числі порушення встановлених правил прийняття на роботу, можуть бути передбачені законодавством, не визначає самостійних підстав для звільнення працівника, а визначає межі регламентації КЗпП України праці окремих категорій осіб і за змістом є відсилочною нормою. В ході розгляду справи встановлено, що позивача прийнято на постійну роботу з 02.11.2004 на постійну посаду наукового співробітника, в подальшому здійснювалось виключно переведення позивача на постійні посади відповідача та посади виконувача обов'язків. Разом з тим, ст.6 Законом України «Про наукову і науково-технічну діяльність» від 13.12.1991, в редакції, яка діяла станом на 02.11.2004 - дату прийняття позивача на постійну роботу і на яку посилається відповідач в оскаржуваному наказі як на підставу для звільнення позивача, не передбачає зазначеної відповідачем в наказі додаткової підстави для звільнення - порушення встановлених правил прийняття на роботу, зокрема, щодо конкурсного відбору, як того вимагає ст.7 КЗпП України. Разом з тим, такої підстави не зазначено і в оскаржуваному наказі та доказів на її підтвердження, зокрема, щодо не проходження позивачем при прийнятті на роботу конкурсного відбору, відповідачем суду також не надано. Виходячи зі змісту ст.7 КЗпП України звільнення з вказаної підстави можливо лише з посади, щодо якої було порушено порядок прийняття на роботу, а не з посади, на яку особу було переведено. Так, надалі позивача було переведено на інші посади виконуючим обов'язки. Останнім наказом номер 92-к від 22.09.2015 позивача було переведено на посаду виконуючого обов'язки старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності з 21.09.2015. У зв'язку з цим, вважати позивача такою, що з 22.09.2015 прийнята на роботу на посаду старшого наукового співробітника відсутні. Посилання відповідача на п.2 роз'яснення Державного комітету Ради Міністрів СРСР з питань праці і заробітної плати та Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 29.12.1965 номер 30/39 також є безпідставним, оскільки, виходячи зі змісту роз'яснень щодо призначення працівника виконуючим обов'язків на вакантну посаду не допускається, вказане стосується лише посад, призначення на які здійснюється вищим органом управління, що обумовлено особливостями порядку призначення на такі посади. Виходячи зі змісту ст.33 КЗпП України, тимчасове переведення працівника на іншу роботу, не обумовлену трудовим договором, допускається лише за його згодою. Після закінчення строку тимчасового переведення працівник має бути переведений на попередню (основну) посаду. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечувалось позивачем в судовому засіданні, її переведено на посаду виконувача обов'язки старшого наукового співробітника відділу розвитку зовнішньоекономічної діяльності за згодою з 21.09.2015. Як вбачається з даних, наявних в матеріалах справи копій наказів відповідача, трудової книжки у відповідача в штаті була наявна посада виконувача обов'язків старшого наукового співробітника. Належних доказів на підтвердження доводів про відсутність у штатному розписі відповідної посади представником відповідача не надано. При цьому, суд приймає до уваги, що вчинення запису до трудової книжки про тимчасове переведення працівника на іншу роботу Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 номер 58 не передбачено. Разом з тим, всі записи про переведення [PERSON] на посаду виконуючого обов'язки внесені в трудову книжку позивача. Враховуючи вищевикладене, встановлені судом обставини та положення законодавства, яким регламентовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що позивача звільнено з посади без наявності на те підстав, передбачених ст.7 КЗпП України, а відтак суд вважає наявними підстави згідно ст.ст.15, 19-20 ЦК України, для його скасування та поновлення позивача на посаді, з якої її незаконно звільнено. Виходячи з вищевикладених мотивів, відсутні підстави згідно ст.235 КЗпП України для поновлення позивача на посаді старшого наукового співробітника, оскільки остання на цю посаду переведена не була. При цьому, суд не приймає доводів представника позивача, що через два місяці перебування на посаді виконувача обов'язків працівник набуває статусу постійного працівника як безпідставних, оскільки такого порядку законодавством не визначено. В частині вимог про визнання оскаржуваного наказу незаконним суд вважає, що такий спосіб захисту не відповідає вимогам ст.ст.15, 19-20 ЦК України, оскільки дана обставина встановлена судом і визнання цього факту рішенням суду не має юридичним наслідком ефективне поновлення порушених прав позивача. Щодо вимоги про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням суми індексації суд приходить до наступних висновків. У відповідності до ч.2 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більше ніж за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100, (далі - Порядок). Відповідно абз.4 п.2 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановою КМ N 1398 (1398-99-п ) від 30.07.99), якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно останнього абзацу п.4 Порядку (із змінами, внесеними згідно з Постановами КМ N 1398 (1398-99-п) від 30.07.99, N 1266 (1266-2001-п ) від 26.09.2001) в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Відповідно до абз.1 п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки. Відповідно до абз.3 п. 3 Порядку усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення суми відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до п.п.б абз.1 п.4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються: б) одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо). Згідно довідки відповідача №1/254 від 25.01.2017, що не заперечував позивач, посадовий оклад позивача згідно штатного розпису становить 4 389 грн. 00 коп.(а.с.129) Таким чином, в межах заявленого позивачем розміру вимог про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приходить до висновку про часткове їх задоволення та стягнення з відповідача на користь позивача за період з часу звільнення і по день ухвалення рішення суду протягом 14 місяців, а саме з липня 2016 по серпень 2017 року включно, виходячи з окладу позивача у розмірі 4 389 грн. 00 коп., суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу у сумі 61 446 грн. 00 коп. При цьому, вимоги позивача про стягнення суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу з урахуванням суми індексації, задоволенню не підлягають, у зв'язку з відсутністю на те підстав згідно ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», оскільки за вказаний період величина індексу споживчих цін не перевищила поріг індексації в розмірі 103 відсотка, встановлений цим Законом. При вирішенні вимог про стягнення суми у розмірі 25 649 грн. 31 коп. за період жовтень 2014 - грудень 2015 р.р. та суми індексації за період жовтень 2014 - грудень 2015 р.р. у розмірі 7 667 грн. 49 коп., усього у сумі 33 316 грн. 80 коп., суд враховує, що ухвалою суду апеляційної інстанції від 28.09.2016 скасовано судовий наказ суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у розмірі 27 079 грн. 51 коп. (а.с.101-103), та приходить до наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Суд не приймає твердження позивача про наявність заборгованості у відповідача по виплаті заробітної плати за період з жовтня 2014 року по грудень 2015 року у розмірі 25 649 грн. 31 коп., як необґрунтоване. (а.с.164) Зокрема, суд не приймає надані позивачем на виписки по особовому рахунку як не належні докази виплачених відповідачем сум заробітної плати за вказаний період, оскільки виписки не містять даних про період, за який нараховано та виплачено заробітну плату, згідно сум, перерахованих на картковий рахунок позивача.(а.с.92-93) Також суд не приймає посилання відповідача на дані акту аудиту про відсутність відомостей про підстави нарахування та виплату заробітної плати працівникам відповідача за вказаний період, оскільки ці дані не спростовують наданих позивачем в матеріали справи даних пенсійних та податкових органів про розмір нарахованих та виплачених позивачу доходів за 2014-2016 роки. Відповідно до даних з Індивідуальних відомостей про застраховану особу за 2014 рік ПФ України (а.с.90), усього з жовтня 2014 року по грудень 2014 року включно позивачу нараховано відповідачем 11 142 грн. 00 коп., що відповідає відомостям з Державного реєстру фо - платників податків, наданих ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за №7444/к від 18.07.2016, про суми нарахованих та виплачених позивачу доходів та утриманих податків за 2014 рік, зокрема, за 4 квартал 2014 року у виді заробітної плати у розмірі 11 142 грн. 00 коп. та сум податків у розмірі 1 569 грн. 36 коп. (а.с.97) Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність заборгованості у відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати за період з жовтня 2014 року по грудень 2014 року, на яку посилається позивач. Відповідно до даних з Індивідуальних відомостей про застраховану особу за 2015 рік (а.с.89), усього з січня 2015 року по грудень 2015 року включно позивачу нараховано відповідачем усього заробітної плати у сумі 32 255 грн. 32 коп. При цьому, суми нарахування за період з січня по червень 2015 року включно відповідають відомостям з Державного реєстру фо - платників податків, наданих ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві за №11976/к від 24.11.2016, про суми нарахованих та виплачених позивачу доходів та утриманих податків за 2015 рік, в частині нарахування та виплати за перший та другий квартали 2015 року заробітної плати відповідно у розмірі 8 356 грн. 50 коп. та 8 765 грн. 15 коп., а також сум податків відповідно у розмірі 1 177 грн. 02 коп. та 1 234 грн. 57 коп.(а.с.96) Таким чином, суд, приймаючи до уваги, дані з Індивідуальних відомостей про застраховану особу за 2015 рік про нараховані суми заробітної плати за період з липня по грудень 2015 року включно, без вирахування сум податків, усього у сумі 15 133 грн. 67 коп., та відсутність даних податкової про їх виплату позивачу за 3-й та 4-й квартал 2015 року, приходить до висновку про наявну у відповідача перед позивачем заборгованість по заробітній платі у зазначених періоді та розмірі. При розрахунку суми індексації, суд виходить з положень ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в редакції, чинній в період з липня по грудень 2015 року включно, відповідно до якої індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Виходячи з даних про індекси споживчих цін за період з липня по грудень 2015 року включно, індекс споживчих цін перевищив встановлений законом поріг індексації в розмірі 101 відсотка: в вересні становив 102, 3 відсотка та в листопаді в становив 102, 0 відсотка. Відповідно до ч.5 ст.2 зазначеного Закону України, в редакції, чинній в період з липня по грудень 2015 року включно, індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Відповідно до ст.7 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» установлено у 2015 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для основних соціальних і демографічних груп населення, зокрема, для працездатних осіб з 1 вересня - 1 378 грн. 00 коп. Відповідно до ч.2, ч.3, ч.4 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в редакції, чинній в період з липня по грудень 2015 року включно, обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком. Починаючи з місяця введення в дію цього Закону, для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Відповідно до ст.3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Таким чином, враховуючи відсутність в матеріалах справи даних про підвищення у зв'язку з індексацією заробітної плати позивача за період з жовтня по грудень 2015 року, відсутність даних про нараховану заробітну плату позивачу за листопад 2015 року, та встановлені законом правила індексації, індексації підлягає заробітна плата позивача за вересень 2015 року (а.с.89) в межах суми у розмірі 1 378 грн. 00 коп. та в межах заявлених вимог по грудень 2015 року включно. Таким чином, сума індексації вираховується 1 378 грн. 00 коп.* 2,3 відсотки / 100, = 31 грн. 69 коп., що усього за вказаний період становить 95 грн. 08 коп. Суд не приймає розрахунку розміру індексації, здійсненого позивача, у сумі 7 667 грн. 49 коп. як безпідставного, який не ґрунтується на положеннях Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в редакції, чинній в період з липня по грудень 2015 року включно. Таким чином, вимоги позову про стягнення суми заборгованості по заробітній платі з урахуванням суми індексації, підлягають частковому задоволенню, усього у сумі 15 228 грн. 75 коп. Щодо вимог позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступних висновків. Виходячи зі змісту ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно роз'яснень п.п.3,9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробних стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Виходячи з положень матеріального Закону, з урахуванням роз'яснень Верховного Суду України, доводи [PERSON] в частині стягнення з відповідача моральної шкоди є обґрунтованими, а тому враховуючи обсяг завданих позивачу моральних страждань, які є наслідком, перш за все, незаконного звільнення, а також прикладення додаткових зусиль для організації свого життя, з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. У зв'язку з частковим задоволенням позову, враховуючи, що ухвалою судді від 05.10.2016 (а.с.63) позивачу було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у даній справі, а також звільнення позивача від сплати судового збору в частині вимог про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», ст.88 ЦПК України, з відповідача в дохід Держави належить до стягнення судовий збір за немайнові вимоги у розмірі 1 653 грн. 00 коп. та за майнові вимоги у розмірі 766 грн. 75 коп., усього 2 419 коп. 75 коп. На підставі викладеного та

Outcome: partial