Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування позивач посилається на те, що з 19.07.2012 року до 29.08.2014 року працював на посаді охоронця господарського відділу товариства з обмеженою відповідальністю «Техноторг» (далі по тексту ТОВ «Техноторг») та з 29.08.2014 року його було звільнено по п.4 ст.40 КЗпП України з посади охоронця господарського відділу ТОВ «Техноторг». 27.08.2015 року він особисто керівнику Пугаєву П.Л. подав заяву про звільнення з займаної посади за взаємною згодою сторін з 28.08.2014 року через невідповідні умови праці. Протиправними діями відповідача щодо внесення незаконного та невідповідного запису до його трудової книжки, йому було спричинено моральну шкоду, яка полягає у сильному душевному хвилюванні, моральних стражданнях. Посилаючись на ці обставини, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь моральну шкоду в сумі 3000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] просив змінити формулювання причини звільнення в трудовій книжці позивача серії [NUMBER] із «Звільнено за прогул п.4 ст.40 КЗпП України» на «Звільнений за власним бажанням, ст.38 КЗпП України» та стягнути з відповідача моральну шкоду у розмірі 3000,00 грн. Представник відповідача Махнова О.В. позов не визнала, посилаючись на те, що позивач не надавав заяви із пропозицією щодо його звільнення за п.1 ст.36 КЗпП України та його правомірно було звільнено з посади за п.4 ст.40 КЗпП України і моральної шкоди позивачу не завдано, та позивач без поважних причин пропустив строк звернення до суду і просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням фізичної особи, поданою згідно вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Крім того, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював з 19.07.2012 року на посаді охоронця господарського відділу ТОВ «Техноторг» на підставі наказу №93-к від 19.07.2012 року. 29.08.2014 року позивач був звільнений за прогул без поважних причин за п.4 ст.40 КЗпП України, про що видано наказ №47-к від 29.08.2014 року. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України припинення трудового договору є, зокрема, прогул (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як стверджує позивач, підставою його звільнення за згодою сторін згідно п.1 ч.1 ст.36 КЗпП України є його особиста заява про звільнення. Суд не приймає у якості доказу свідчення [PERSON], який в суді пояснив, що про існування написаної заяви [PERSON], йому було відомо лише зі слів позивача. Свідок [PERSON] суду пояснила, що особисто була присутня під час виявлення відсутності позивача на робочому місці 29.08.2014 року та складання акту від 29.08.2014 року про фіксацію зазначеного факту. Всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, позивач не надав суду доказів написання ним заяви про звільнення та передачі її керівництву ТОВ «Техноторг». Крім того, згідно ст.233 КЗпП України працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно роз'яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені статтею 233 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. Суд виходить з того, що позивачем [PERSON] належних та допустимих доказів згідно положень ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження поважності пропуску строку із зверненням до суду, не надано. Ст.23 ЦК України встановлює, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом . Право працівника на відшкодування моральної шкоди, завданої порушенням його трудових прав, передбачено ст.237-1 КЗпП, згідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. В зазначеній статті не встановлено строки звернення до суду за відшкодуванням моральної шкоди. Спір про відшкодування працівнику моральної шкоди, завданої незаконним звільненням з роботи, є трудовим спором, а тому до відносин, що виникли між сторонами, належить застосувати ч.1 ст.233 КЗпП України, відповідно до якої працівник може звернутися до суду з заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Даний висновок суду грунтується на правовій позиції Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу (рішення від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012). З позовом про зміну формулювання причини звільнення та відшкодування моральної шкоди, позивач звернувся до суду 12 січня 2015 року, тобто майже через чотири місяця після отримання трудової книжки із записом про звільнення, з пропуском місячного строку звернення до суду, визначеного ч.1 ст.233 КЗпП України. Позивач не надав суду належних і допустимих доказів, які б підтвердили поважність причин пропуску строку звернення до суду, а також розміру моральної шкоди. Оскільки строк звернення до суду позивачем пропущено без поважних причин і представник відповідача до винесення судом рішення заявив про його застосування, відповідно до ч.ч.3,4 ст.267 ЦПК України у задоволенні позову належить відмовити в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed