Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

У серпні 2020 року представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що [PERSON] , [INFO] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, має діагноз шизофренія, параноїдна форма зі стійким дефектом особистості змішаного типу, є дієздатною та підопічною Грабарівського психоневрологічного будинку інтернату Пирятинського району Полтавської області відповідно до виписки з наказу за № 57 від 20.11.2019 та знаходиться на повному державному утриманні на підставі путівки Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № 243 від 28.10.2019. 31 липня 2020 року [PERSON] будучи підопічною Грабарівського психоневрологічного будинку інтернату Пирятинського району Полтавської області, будучи дієздатною особою, уклала договір дарування, відповідно до якого подарувала [PERSON] належну їй квартиру, що находиться за адресою: [ADDRESS] , житловою площею 24,9 кв.м., загальною площею 42,5 кв.м, договір посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шимкою О.М. 31.07.2020 та зареєстровано в реєстрі за № 1048. Позивач вважає, що на момент складення договору дарування [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними, у наслідок хвороби, узв`язку з чим просить визнати його недійсним. 02 вересня 2020 року від представника відповідача адвоката Курила В.О. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якій представник відповідача зазначив, щоз позовними вимогами Грабарівського психоневрологічного будинку інтернату Ніколіна Н.В. не погоджується, вважає вимоги такими, що не підлягають до задоволення з огляду на наступне, відповідно до ч. 1 ст. 34 ЦК України повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття) а згідно ч. 2 ст. 30 ЦК України обсяг цивільної дієздатності фізичної особи встановлюється Цивільним кодексом і може бути обмежений виключно у випадках і в порядку, встановлених законом. Загальні положення про фізичну особу, зокрема положення щодо визнання фізичної особи недієздатною та обмеження цивільної дієздатності особи, визначені главою 4 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 36 ЦК України суд може обмежити цивільну дієздатність фізичної особи, якщо вона страждає на психічний розлад, який істотно впливає на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Натомість, окремо від вказаних вище положень, у ст. 39 ЦК України визначені підстави визнання фізичної особи недієздатною, згідно з якими фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок хронічного, стійкого психічного розладу не здатна усвідомлювати значення своїх дій (або) керувати ними. Як вбачається з медичної документації [PERSON] , а саме огляду психіатра від 31.07.2020: «Доступна формальному мовному контакту. Рухомо спокійна, зовні впорядкована. Орієнтовна всебічно вірно. Має цивільну дієздатність, в контакт входить охоче, на питання відповідає по суті. Мислення уповільнене за темпоп. Поведінка добросовісна та розумна. Чітко усвідомлює значення своїх дій та керує ними. Своїми діями здатна набувати для себе цивільних прав, самостійно їх здійснювати. Самостійно їх виконувати. Володіє навиками письма, рахунку, читання. Мова розвинута, словниковий запас доступний.» Також згідно Висновку № 1456 Пирятинської ЛКК від 16.07.2020 № 132 [PERSON] на даний час усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Таким чином, з урахуванням вимог цивільно - процесуального законодавства, саме позивач повинен довести, що відповідачка під час укладання договору дарування не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доказів визнання [PERSON] недієздатною чи обмежено дієздатною позивачем не подано. За положеннями частин першої і третьої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦК України встановлюється опіка над фізичною особою у разі визнання її недієздатною. Як зазначалося вище, що і встановлено Пирятинською лікарсько-консультативною комісією від 16.07.2020 № 132 [PERSON] усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Отже, підстави для задоволення позову відсутні 08 вересня 2020 року від третьої особи на стороні відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив, у якому остання зазначила, що заперечує проти задоволення позовних вимог, що відповідач по справі [PERSON] , під час укладання договору дарування від 31.07.2020, повністю усвідомлювала зміст своїх дій, будучи дієздатною особою подарувала їй квартиру [ADDRESS] . Тому позивач безпідставно посилається на ст. 225 ЦК України, як на підставу для визнання правочину не дійсним. Навіть наявність медичного діагнозу не позбавляє особу, яка не визнана не дієздатною в установленому законом порядку, права вчиняти правочини без будь яких обмежень. Представник позивача Грабарівського психоневрологічного будинку-інтернату - Тягун Г.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проси їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача [PERSON] адвокат Курило В.О. проти задоволення позовних вимог заперечував, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] та її представник адвокат Бесарабов О.Б. у судове засідання не з`явилися, до суду надіслали заяву про розгляд справи у їх відсутність, проти задоволення позову заперечували. Суд, заслухавши пояснення учасників, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Згідно ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: [PERSON] народилася [INFO] (а.с. 22). [PERSON] 26.09.2019 було написано заяву до Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації про прийняття її до психоневрологічного інтернату для отримання соціальної послуги - соціального догляду (а.с. 23). Відповідно копії виписки з наказу № 57 по Грабарівському психоневрологічному будинку - інтернату від 20.11.2019 підопічна [PERSON] , інвалід ІІ групи, зарахована на всі види обслуговування і державного забезпечення на правах підопічної з 20 листопада 2019 року, на підставі путівки Департаменту соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № 243 від 28.10.2019 ( а.с. 6), вищезначене також підтвержується довідкою Грабарівського психоневрологічного будинку - інтернату № 01-750 від 22.11.2019 (а.с. 30). Наказом Головного Управління праці та соціального захисту населення Полтавської обласної державної адміністрації № 86к від 05 серпня 2003 Тягуна Григорія Васильовича призначено на посаду директора Грабарівського психоневрологічного будинку - інтернату (а.с. 7). Відповідно копії довідки про прийняття на обслуговування в спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту особи [PERSON] проживає у Грабарівському психоневрологічному будинку - інтернаті, за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25), що також підтверджується заякою [PERSON] про прийняття її на постійне місце проживання до будинку - інтернату (а.с. 31). [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання, що підтверджується довідкою Сер МСЕ - № 0179375 від 05.06.2000 (а.с. 32). Згідно повідомлення комунального підприємства «Полтавський обласний психоневрологійний диспансер Полтавської обласної ради» [PERSON] , інвалід ІІ групи, за станом здоров`я може перебувати у будинку - інтернаті психоневрологічного профілю (а.с. 38). 20 листопада 2019 року між директором Грабарівського психоневрологічного будинку - інтернату Тягуном Г.В. та [PERSON] було укладено договір про надання соціальних послуг Грабарівським психоневрологічним будинком - інтернатом (а.с. 40-41). Відповідно копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 186173086 від 25.10.2019 [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с. 33). 31 липня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , посвідчений нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шимкою О.М., Серія НОН 723973 (а.с. 76-79). Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування, волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обда-ровуваного. За змістом ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а частинами 2 та 3 цієї статті передбачені загальні умови, додержання яких необхідно для чинності правочину, в тому числі: особа яка вчинила правочин, повинна мати необхідних обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оособа, яка вважає, що її права, речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до п.п. 4 та 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. За правилами ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Судом встановлено, що укладаючи 31 липня 2020 року оспорюваний договір дарування, сторони стверджували, що волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі, умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін та дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки. У договорі дарування зазначено, що сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдарованого вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру, дарувальник та обдарований стверджують, що однаково розуміють значення і умови цього договору та його правові наслідки, підтверджують дійсність вільних намірів при його укладанні, а також те, що цей договір не є фіктивним чи удаваним правочином. Представник позивача, стверджує, що хоча [PERSON] на момент укладення договору була дієздатною, проте була та є підопічною Грабарівського психоневрологічного будинку - інтернату, інвалідом ІІ групи безтерміново загального захворювання, має діагноз шизофренія, параноїдної форми епізодичний тип перебігу, параноїчний синдром з наростаючим дефектом особистості по апато-абулічному типу та не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Проте доводи позивача спростовуються характеристиками щодо [PERSON] , наданими лікарем будинку - інтернату Грабарвського психоневрологічного будинку інтернату [PERSON] , сестрою господаркою [PERSON] та організатора культурно-дозвільної діяльності закладу [PERSON] , відповідно до яких [PERSON] за час перебування в інтернаті зарекомендувала себе з позитивного боку. Доступна формальному мовному контакту. Рухомо спокійна, зовні впорядкована, володіє великим життєвим досвідом, лагідно поводить себе з оточуючими, користується певним авторитетом серед мешканців та медичних працівників, завжди з турботою ставиться до своїх друзів, знайомих, доброзичливо спілкується з працівниками закладу. В повній мірі усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Ставиться відповідально до поставлених завдань, свої думки висловлює прямолінійно та відстоює їх з доводами (аргументами), які заслуговують на увагу. До критики відноситься правильно та реагує на неї. В спілкуванні з оточуючими спокійна та розсудлива, готова до співпраці, діалогу. В правильній мірі розуміє свої дії та керує ними на власний розсуд, в межах розумності та життєвих обставин. Ініціативна, володіє навиками письма, рахунку, читання, регулярно відвідує бібліотеку, кінозал, концерти, приймає активну участь в гуртку художньої самодіяльності, займається розповідями з уроків історії. Погіршення психічного стану останнім часом не було (а.с. 135-137). Відповідно висновку судово-психіатричної експертизи № 692 від 17.12.2020 [PERSON] на момент укладення правочину - договору дарування від 31.07.2020 виявляла психічний розлад у вигляді резидуальної шизофренії, проте за свої психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а.с. 138-147). Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечен-ня або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їх-ніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Позивачем не надано суду належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент укладення договору дарування 31 липня 2020 року [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Враховуючи вищевикладене, суд вважає що позовні вимоги про визнання недійсним договіру дарування від 31.07.2020, який посвідчено приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Полтавської області Шимкою О.М. від 31.07.2020 та зареєстровано в реєстрі за № 1048, між [PERSON] та [PERSON] - слід залишити без задоволення. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Позивачем понесені судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 420 грн (а.с. 5). Позивач також поніс матеріальні витрати у зв`язку з проведенням почеркознавчої експертизи у розмірі 7450 грн, що підтверджується платіжним дорученням (а.с. 125) та самим висновком експерта. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. У зв`язку вищевикладеним судові витрати у справі слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed