Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-22 00:00:00

у серпні 2017 р. позивачі звернулися до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд визнати [PERSON] ( [INFO] ) такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивачі являються власниками двокімнатної квартири [ADDRESS] , яким належить по Ѕ частині вказаного майна, так 22.07.2005 [PERSON] уклав шлюб з відповідачем, після чого подружжя почало проживати разом у спірній квартирі, однак 16.09.2015 шлюб між ними було розірвано і відповідач разом з дитиною переїхали до іншого помешкання, внаслідок чого відповідач понад встановлений строк у спірній квартирі не проживає, тому 03.11.2015 позивачі звернулися до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, відповідач у свою чергу подала зустрічний позов про усунення перешкоду користуванні квартирою та вселення, тому 15.12.2015 рішенням Святошинського районного суду м. Києва від первісні позовні вимоги задоволено, а у зустрічних відмовлено, в подальшому Апеляційний суд м. Києва від 07.04.2016 скасував рішення суду від 15.12.2015 і зобов`язав позивачів не чинити перешкоди у користуванні, тому після ухвалення судових рішень відповідач у квартиру не вселилася та не проживала жодного дня, про було складено акти про не проживання відповідача із серпня 2014 р., однак комунальні послуги нараховуються на всіх зареєстрованих осіб, які позивачі не взмозі сплачувати. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 21.08.2017 відкрито провадження по справі (а.с. 31). Провадження у даній справі було відкрито в порядку Цивільного процесуального кодексу України, що діяв до 15.12.2017. У зв`язку з набранням чинності з 15.12.2017 Закону України «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України», згідно Перехідних положень цього Кодексу, справи провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином розгляд даної цивільної справи здійснюється за правилами Цивільного процесуального кодексу України, які діють з 15.12.2017. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с. 36, 43, 54), причини неявки суд не повідомив. Представник позивача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечував у повному обсязі, просив відмовити. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] належить на підставі договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] , який посвідчений 09.10.2007 державним нотаріусом Київської державної нотаріальної контори Фещук Н.І., за реєстровим номером №6-3729. Право власності на частину квартири зареєстровано 19.10.2007 у КП «Київське міське бюро інвентаризації та реєстрації права власності на нерухоме майно, за №526 в реєстровій книзі №583-190 (а.с. 6, 7). Згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 23.06.1997 Ленінградською районною державною адміністрацією м. Києва згідно з розпорядженням №1945 від 23.06.1997 [PERSON] належить 1/2 частина спріної квартири (а.с. 8). Згідно довідки Форми №3 від 06.01.2017 виданої КП «Центр Комунального Сервісу» у квартирі [ADDRESS] зареєстровані такі особи: [PERSON] власник особового рахунку; [PERSON] син співвласника; [PERSON] кол. дружина сина та [PERSON] онук (а.с. 9). У зв`язку з тим, що відповідач понад встановленні строки не проживала в спірній квартирі 03.11.2015 позивачі звернулися до Святошинського районного суду із позовом про визнання Відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою. У рамках поданого позову відповідач свою чергу подала зустрічний позов в якому просила суд усунути їй перешкоди в користування квартирою та вселитися до квартири. 15.12.2015 Святошинський районний суд м. Києва цивільну справу № 759/17339/15-ц ухвалив рішення, яким визнав відповідача такою, що втратила право користування спірною квартирою, а в задоволенні зустрічного позову відмовив (а.с. 10, 11). Не погодившись із вказаним рішенням суду відповідач звернулася до Апеляційного суду м. Києва із апеляційною скаргою на рішення суду від 15.12.2015, яке 07.04.2016 Апеляційний суд м. Києва скасував рішення попереднього суду та виніс нове, яким позов відповідача задовольнив, і зобов`язав позивачів не чинити їй перешкоди в користуванні квартирою (а.с. 12, 13). Комісією ЖЕД - 4 було складено акти в яких вказано, що відповідач з серпня 2014 року в спірній квартирі не проживає 17.08.2016, 21.09.2016, 07.10.2016, 12.12.2016, 25.01.2017, 10.03.2017, 26.04.2017, 26.05.2017, 23.06.2017, 28.07.2017, 29.08.2018 та 27.02.2019 (а.с. 14-23, 57, 58). Відповідно до ст. 41 Конституції України та ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно положень ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Окрім того, положеннями ст. 391 ЦК України регламентовано, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 № 2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Постановою Верховного Суду України у справі № 6-57цс11 від 16.01.2012 визначено, що вказаний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, а положення статті 7 цього Закону застосовуються до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захисти права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Оскільки позивач є власником спірної квартири, він правомірно послався на ст. 405 ЦК України, згідно якої визначено, що член сім`ї власника житла має право користуватися цим житлом. Однак це право користування втрачається у разі відсутності без поважних причин понад один рік. За змістом абз. 1 п. 10 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З урахуванням доказів, оцінку яким надано вище, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved