Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-02 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з указаним позовом до [PERSON], вказуючи, що вона є власником земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS], на яких розпочала будівництво житлового будинку для чого завозяться будівельні матеріали. Проте, відповідачка, будучи власницею суміжної земельної ділянки, чинить перешкоди у користуванні її нерухомим майном, шляхом створення перепон та перешкоджання у доставці та вивантаженні будівельних матеріалів. Позивач, вважаючи дії відповідача протиправними та такими, що загрожують її праву власності, просить суд усунути перешкоди у користуванні майном шляхом заборони відповідачці підходити до межі, заходити на територію та здійснювати дії, що перешкоджають реалізації її права власності на земельних ділянках, розташованих по [ADDRESS]. Позивач, будучи належно повідомленою про день, час та місце слухання справи, до суду не з'явилася, але 03 листопада 2014 року подала до суду заяву про можливість слухання справи за її відсутності, вимоги позову підтримала, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечувала (а.с. 26). Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, пояснивши, що причиною всіх сварок є небажання відповідачки примиритися із власністю її довірительки, що підтверджується поданим до суду з цих підстав позовом (а.с. 21). Відповідач, будучи належно повідомленою про день, час та місце слухання справи, до суду не з'явилася, заяв про відкладення розгляду справи чи слухання справи у її відсутності не надала (а.с. 16, 22). Оскільки позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, суд на місці ухвалив провести заочний розгляд справи та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 01 лютого 2013 року у справі № 2-159/12 (провадження № 2/362/49/13) за позовом [PERSON] до [PERSON], треті особи - Васильківська міська рада Київської області та відділ Держкомзему в м. Василькові, про визнання недійсним державного акту про право власності на землю, яке ухвалою Апеляційного суду Київської області від 02 квітня 2013 року залишено без змін, встановлено, що у відповідності до рішення виконавчого комітету Васильківської міської ради № 74 від 19.03.1996 року та договору від 17.04.1996 року, [PERSON] на умовах тимчасового користування лише 3-річної оренди для ведення городництва була надана земельна ділянка площею 0,16 га по [ADDRESS], дія якого закінчилася у квітні 1999 року (а.с. 8-11). Згідно рішення двадцять восьмої сесії Васильківської міської ради п'ятого скликання від 7.03.2008 року, [PERSON] передано безоплатно у приватну власність присадибну земельну ділянку загальною площею 0,190 га для ведення особистого селянського господарства по [ADDRESS]. У відповідності до рішення 47 сесії п'ятого скликання Васильківської міської ради від 07.10.2009 року, затверджені розміри переданої [PERSON] безоплатно у приватну власність земельної ділянки, а саме: 0,037 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку та 0,153 га - для ведення особистого селянського господарства. Згідно до рішень двадцять третьої сесії п'ятого скликання від 31 жовтня 2007 року та тридцять другої сесії п'ятого скликання від 11 липня 2008 року, [PERSON] передано безоплатно у приватну власність земельну ділянку, а саме: 0,100 га - для будівництва та обслуговування жилого будинку, та 0,100 га - для ведення особистого селянського господарства, по [ADDRESS]. У відповідності до Державних актів про право власності на землю від 25.11.2009 року серії ЯЗ № 343139-5077 та № 343140-5078, [PERSON] є власницею двох земельних ділянок по [ADDRESS], кадастровий № 3210700000:13:021:0032, площею 0,100 га, для ведення особистого селянського господарства та № 3210700000:13:021:0033, площею 0,100 га, для будівництва та обслуговування жилого будинку Згідно листів відділу Держкомзему Васильківської міської ради від 01.09.2010 року та 20.07.2010 року, під час виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] по [ADDRESS],, при внесенні відомостей до бази даних АСК встановлено її накладання на земельну ділянку по [ADDRESS], що належить на праві власності відповідачеві. Факт накладення земельної ділянки [PERSON], що знаходиться по [ADDRESS], на земельну ділянку відповідача по [ADDRESS], підтверджується витягом з обмінного файлу схеми розміщення земельних ділянок, розташованих по [ADDRESS] та [ADDRESS], відділу Держкомзему в м. Василькові. Згідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи № 5158-12 від 27 листопада 2012 року, за даними координат кутів поворотів зовнішніх меж землекористування, кадастрові № 3210700000:13:021:0032 та № 3210700000:13:021:0033, що встановлені Державними актами про право власності на земельні ділянки серії ЯЗ № 343139-5077 та № 343140-5078 відповідають фактичному місцю розташуванню цих земельних ділянок [PERSON] На них накладається земельна ділянка якою користується [PERSON], площею, відповідно, 0,0459 га та 0,0450 га. Таким чином, вказаним рішенням суду першої інстанції встановлено, а тому не потребує доказуванню, що [PERSON] не доведено порушення [PERSON] її земельних прав, що обумовлено неналежністю виділення [PERSON] земельної ділянки в натурі та визначення її меж в натурі на місцевості (а.с. 8-11). Крім того, право власності позивачки підтверджується Державним актом серії ЯЗ № 343140 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану по [ADDRESS], кадастровий № 3210700000:13:021:0032, та Державним актом серії ЯЗ № 343139 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, розташовану по [ADDRESS], кадастровий № 3210700000:13:021:0033 (а.с. 4-5). Разом з тим, на відміну від відсутності порушення [PERSON] прав [PERSON], судом достовірно встановлено факт вчинення відповідачкою перешкод у користуванні позивачкою належним останній нерухомим майном, а саме зазначеними вище земельними ділянками, що підтверджується висновком за матеріалами перевірки ДІМ СДІМ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області від 24 березня 2014 року за заявою позивачки від 20 січня 2014 року та висновком за матеріалами перевірки від 03 листопада 2014 року ДІМ СДІМ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області, складеним за заявою [PERSON], що зареєстрована до журналу ЄО Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області ЖЄО за № 10910 від 03 листопада 2014 року, вх. № Л-885 від 03 листопада 2014 року згідно ЗУ «Про звернення громадян» ( а.с. 12, 27-28). Згідно вимог ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом положень ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Передбачена ст. 14 Конституції України особлива охорона землі як основного національного багатства спрямована на забезпечення раціонального використання земельних ресурсів, збереження й відтворення родючості грунтів, захист їх від псування й забруднення, реалізації громадянами та юридичними особами їх права на землю відповідно до закону. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. З огляду положень ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з правилами ч. ч. 1, 3 ст. 125 ЗК України право власності та постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частиною 1 ст. 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач, відповідно ч. 2 ст. 152 ЗК України, може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків . Власником або землекористувачем земельної ділянки право на її забудову (будівництво) реалізується за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням та видом відповідно до містобудівних умов і обмежень, встановлених законодавством. Право на забудову виникає у особи, яка набула права на земельну ділянку на законних підставах, після здійснення нею дій, передбачених статтями 26 - 32 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності». За п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 7 від 16.04.2004 року Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, судам слід мати на увазі, що спори, пов'язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованою законом від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.), передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України (далі - ЦК)). Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Оскільки з письмових матеріалів справи достовірно встановлено, що між сторонами вже довгий час існують неприязні стосунки, в обґрунтування вимог існування перешкод в користуванні майном саме з боку відповідача позивач надав суду достовірних доказів, тим самим довівши порушення її права як власника, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову. На підставі наведеного та

Outcome: approved