Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-18 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду зі позовом до [PERSON] і [PERSON] про стягнення 13000 грн. боргу за договором позики, 5% - щомісячно користування грошовими коштами за період з 1 березня 2012 року по 1 серпня 2015 року 26650 грн. та 396 грн. 50 коп. витрат на сплату судового збору, посилаючись на неповернення відповідачами отриманої за договором суми в обумовлений строк. Відповідач [PERSON], який діяв також і в інтересах [PERSON] під час судового розгляду позовні вимоги не визнав, зазначив, що він разом із дружиною [PERSON] дійсно брали у позивача кошти в борг під відсоток, про що написали йому розписку. Проте, вони періодично сплачували йому гроші на погашення даного боргу, але він зараховував їх в рахунок відшкодування інших боргів, а коли вони звернулись до нього із проханням підписати розписку про отримання таких коштів, то той відмовився це зробити. Крім того, пояснив, що у вересні 2015 року віддав позивачу суму основного боргу 13000 грн., про що позивач розписався у його розписці. Також наполягав, що ті відсотки, які позивач просить з нього стягнути, він нарахував безпідставно, оскільки позивач не має ліцензії для нарахування відсотків за договорами позики. Позивач, під час судового розгляду позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав наведених у ньому. Разом з тим не заперечував тої обставини, що відповідачі сплатили йому 13000 грн., в рахунок повернення основної суми боргу за розпискою від 16 лютого 2012 року. Що стосується інших виплат, то заперечував такий факт, зауважив, що за даною розпискою відповідачі йому більше нічого не повертали. Суд, вислухавши думку позивача та відповідача, з'ясувавши дійсні обставини та давши оцінку зібраним в справі доказам, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій же сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій же кількості, такого ж роду та такої ж якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, встановлені договором. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] і [PERSON] 16 лютого 2012 року позичили у [PERSON] 13000 грн. і зобов'язалися повернути грошові кошти до 1 червня 2015 року, про що власноручно видали письмову розписку (а.с.8). [PERSON] пояснив у судовому позивач, і це не заперечувалось відповідачем, до моменту звернення позивача до суду, грошові кошти йому повернуті не були. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Оригінал розписки від 16 лютого 2012 року, складену [PERSON] і [PERSON], було оглянуто судом в судовому засіданні. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до вимог ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до вимог ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1048 ЦК України вказаний Договір позики не можна вважати безпроцентним, оскільки при укладанні договору сторонами був обумовлений розмір і порядок сплати процентів, тому суд вважає правомірною вимогу позивача щодо стягнення з відповідача процентів щомісячно у розмірі визначеному договором, тобто 5% від суми боргу за місяць користування коштами. Враховуючи викладене, суд вважає вимогу позивача щодо стягнення процентів за користування грошовими коштами в розмірі, визначеному договором, правомірною та такою, що відповідає чинному законодавству України. Що стосується заперечень відповідача, про безпідставність нарахування позивачем відсотків за користування його грошима, з причин відсутності у позивача ліцензії на зайняття відповідною діяльністю, суд приходить до наступного. Позивач [PERSON] за своїм правовим статусом не відноситься ні до юридичних осіб, ні до субєктів підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України, а відтак відсутні підстави застосування положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» до спірних правовідносин. У свою чергу поняття «фінансова послуга» не повязане лише із фінансовими установами. Аналіз норм чинного законодавства (зокрема п. п. 6, 7 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» ст. ст. 553, 1046 ЦК України) дає підстави для висновку, що окремі послуги, які відносяться до фінансових послуг (наприклад, надання коштів у позику, поручительства) можуть надаватися не тільки фінансовими установами, які є учасниками ринку з надання фінансових послуг або юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але і фізичними особами, які не є субєктами підприємницької діяльності. [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» регулює відносини лише за участю учасників ринків фінансових послуг, то регулювання відносин між фізичними особами, зокрема щодо договорів позики, поруки регулюються нормами ЦК України (ст. ст. 553 -559, 1046 1053 ). Договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо субєктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, [PERSON] України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних субєктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб субєктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст. ст. 1046 1048 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Вимогами ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У судовому засіданні було встановлено, що відповідач після звернення позивача до суду повернув осоновну суму боргу договором позики, а саме 13 000 грн. Дана обставин підтверджується розпискою (а.с.31) та не заперечується позивачем. Тому в задоволення позовних вимог про стягнення основної суми боргу, слід відмовити. Разом з тим, відповідачі в період з 1 березня 20112 року по 1 серпня 2015 року (41 місяць) не виконували належним чином взяті на себе зобов'язання по поверненню коштів за договором позики, та процентів за користування коштами, а тому позов підлягає частковому задоволенню і з відповідача на користь позивача слід стягнути 26 650 грн. в рахунок сплати процентів від суми позики, із розрахунку 650х41=26650 грн. (де 650 відсоток за користування коштами за один місяц; 41- кількість місяців, протягом яких відповідачі користувались коштами позивача). Розписку (а.с.30), яку відповідач надав суду на підтвердження факту сплати ним позивачу 11 тисяч гривен в якості погашення відсотків за договором позики, суд не бере до уваги, оскільки вона не містить підпису позивача, який підтверджував би відповідний факт, а сам позивач категорично заперечує такі обставини. Крім того, з розписки вбачається, що вона написана одним почерком, всі відмітки про здійснення «платежів» виконані однією пастою, та така розписка має лише один підпис, і це підпис особи, що її складала. В силу ст. 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Оскільки відповідачі [PERSON] і [PERSON] не виконують взятих на себе за договором позики зобов'язань, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судові витрати по справі слід стягнути з відповідача згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України на користь позивача.

Outcome: partial