Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить суд: 1) здійснити поділ майна, а саме квартири розташованої за адресою: [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя; 2) визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] ; 3) судові витрати по справі стягнути з відповідача. В обґрунтування позовних вимог вказано, що з 06.07.2010 року по 03.08.2018 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі. В період шлюбу 20.11.2013 року сторонами була придбана спірна квартира. Після розлучення позивач та відповідач не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема, вказаної квартири. Вказано, що оскільки майно було придбане в період шлюбу, то є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу шляхом визначення за [PERSON] 1/2 частки квартири. 13.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 16.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 30.10.2020 року відповідач засобами поштового зв`язку направила до суду відзив на позовну заяву, в якому позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування зазначила, що спірна квартира придбана [PERSON] за її особисті кошти в сумі 149 990 грн., оскільки 12.11.2012 року вона продала квартиру [ADDRESS] за суму 149 330 грн., що належала їй на праві особистої приватної власності та 01.11.2013 року продала [PERSON] особисту річ індивідуального користування, а саме темно-синє плаття з вишивкою за ціною 700 грн. 30.11.2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав позов, надав пояснення, які узгоджуються з позовом. Також зазначив, що квартира купувалась в шлюбі, ціна по документам була заниженою, фактично спірна квартира придбана за 41 000 доларів, розрахунок був у доларах, особиста квартира дружини продана за 36 000 доларів, його батьки доклали ще 10 000 доларів. Також позивачем зроблено утеплення та опалення. У власній квартирі дружини, яку вона продала, він також робив ремонт. Документів на підтвердження витрат на ремонт він не зберігав. Представник відповідача адвокат Шевчук Ю.І. позовні вимоги не визнав, надав пояснення, що узгоджуються з відзивом на позов. Зазначив, що в позові не вказано за які саме кошти придбана квартира, а 149 990 грн. ціна квартири за договором купівлі-продажу, є особистими коштами відповідача. Заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, покази свідка, а також дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 06.07.2010 року по 03.08.2018 року позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03.08.2018 року у справі № 357/5086/18. 12.11.2013 року [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] за суму 149 330 грн., що підтверджується копією договору купівлі-продажу, зареєстрованого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Мельничук І.М. За умовами вказаного договору продавець та покупець підтвердили про повний розрахунок та відсутність матеріальних претензій один до одного (п. 3 договору). Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на праві особистої приватної власності, що підтверджується копією договору дарування від 17.09.2001 року, зареєстрованого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Дуднік І.В. в реєстрі за № 4005. Цього ж дня - 12.11.2013 року, на ім`я [PERSON] була придбана квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу, зареєстрованого державним нотаріусом Другої Білоцерківської міської нотаріальної контори Київської області Вигівською О.С. в реєстрі за № 2-5307, а також витягом з ДРРПНМ від 12.11.2013 року № 12657890. Відповідно до п. 2.1 вказаного договору продаж квартири, за домовленістю сторін, вчинено за 149 990 грн. Згідно з п. 2.3 договору сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру. Відповідно до копій договору від 01.11.2013 року та розписки від 12.11.2013 року, [PERSON] продала [PERSON] особисту річ, а саме темно-синє плаття з вишивкою за 700 грн., а остання прийняла річ та сплатила за неї вказану суму коштів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона з позивачем та відповідачем працює в одній установі АТ «Київоблгаз», неприязних відносин з ними не має. Вказала, що з [PERSON] була знайома в 2013 році, восени, коли [PERSON] був потрібен наряд на весілля, вона за 700 грн. придбала у відповідача плаття. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила факт укладання нею договору з відповідачем, копія якого міститься в матеріалах справи та надана для огляду свідку під час дачі показів. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Разом з тим, відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно набуте нею, ним до шлюбу, майно набуте за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування, майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно з ч. 2 ст. 57 ЦК України особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Нормою ч. 7 ст. 57 СК передбачено, якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Стаття 12 ЦПК України визначає принцип змагальності цивільного судочинство. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Оцінка надається як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Судом встановлено, що за час шлюбу [PERSON] була придбана спірна квартира за кошти, які належали їй особисто, а тому вказане майно є її особистою приватною власністю та не підлягає поділу. Презумпція спільності права власності подружжя на спірну квартиру відповідачем спростована, а доводи позивача про вклад особистої праці у спірну квартиру не знайшли підтвердження. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених позивачем обставин, а тому судом відхиляються. Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed