Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-24 00:00:00

У серпні 2011 року Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» (далі - ТОВ «ОТП Факторинг Україна») звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на неналежне виконання боржником [PERSON] зобов'язань за кредитним договором від 15 квітня 2008 року щодо його своєчасного й повного погашення, унаслідок чого у останнього перед банком виникла заборгованість у розмірі 273 776,93 швейцарських франків та нарахована пеня 1 121 601, 27 грн., які підлягають солідарному стягненню як з боржника, так і з поручителя. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала. При цьому пояснила, що дійсно 31 липня 2009 року та 2 вересня 2009 року відповідачам були направлені вимоги про дострокове виконання боргових зобов'язань, однак у межах загального строку позовної давності боржник [PERSON] частково виконав свої грошові зобов'язання по кредитному договору від 15 квітня 2008 року, внаслідок чого на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 17 березня 2011 року були зараховані кошти у розмірі 21 846,00 швейцарських франків. Таким чином, сторона позивача вважає, що строк позовної давності встановлений ст.258 ЦК України, перервався внаслідок вчинення дій, спрямованих на визнання боргу. Після переривання позовної давності її перебіг починається заново. З врахуванням наведеного, оскільки [PERSON] 17 березня 2011 року частково був погашений борг перед ОТП «Факторинг Україна», а з позовом до суду позивач звернувся 4 серпня 2011 року, строк позовної давності вимог як до боржника, так і до поручителя (встановлений ч.4 ст.559 ЦК України), не є пропущеним. З врахуванням здійсненого 17 березня 2011 року погашення боргу загальна сума заборгованості по кредиту становить 251 864,63 швейцарських франки, заборгованість по сплаті процентів за користування кредитом відсутня. Суму заборгованості позивач просить стягнути відповідно до офіційного курсу Національного Банку України на дату ухвалення рішення. Крім того, на підставі положень п.4.1.1 кредитного договору за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені договором строки, позичальнику нарахована пеня в розмірі 1 % від суми несвоєчасного зобов'язання за кожен день прострочки. Розрахунок пені за період одного року з 29 березня 2010 року до 17 березня 2011 року складає 996 422,28 швейцарських франки, що відповідно до офіційного курсу Національного Банку України на 29 березня 2011 року 8,653139 становить 8 622 180,49 грн. Проте позовні вимоги у позовній заяві заявлені на суму 1 121 601,27 грн., які представник позивача підтримує в цьому обсязі. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] проти позову заперечував. Вказував, що шляхом надсилання досудових вимог 31 липня 2009 року та 2 вересня 2009 року банк скористався своїм правом, передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України, і змінив строк виконання зобов'язань за кредитним договором, зазначивши днем остаточного їх погашення 31 календарний день з моменту отримання такої вимоги, тобто 12 жовтня 2009 року. У той же час з вимогами про стягнення заборгованості до поручителя [PERSON] позивач звернувся лише 4 серпня 2011 року. За таких обставин в даному випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст.559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Крім того, звертав увагу суду, що вимоги про стягнення пені можуть бути задоволені в межах 12 місяців перед зверненням кредитору до суду, тобто починаючи з 5 березня 2010 року. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, надав на суду письмову заяву про визнання певних обставин та про застосування строків позовної давності. Зокрема зазначив, що визнає, що 7 серпня 2009 року ним було отримано досудові вимоги банку від 31 липня 2009 року, 10 вересня 2009 року - вимогі від 2 вересня 2009 року про необхідність дострокового виконання зобов'язання за кредитним договором. Проти задоволення позовних вимог він заперечує через відсутність доказів видачі кредиту, правонаступництва права вимоги до нового кредитора, відсутності належного обґрунтування та підрахунку основної заборгованості, процентів, пені. Враховуючи пропуск позивачем строків позовної давності просив застосувати строки позовної давності до усіх вимог. Дослідивши доводи сторін по справі, письмові докази, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 15 квітня 2008 року між Закритим акціонерним товариством «ОТП Банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» (далі - ПАТ «ОТП «Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 255 000 швейцарських франків строком до 14 квітня 2017 року, а.с. 187-193 т.1. Заперечення відповідача [PERSON] стосовно неотримання кредитних коштів спростовуються його заявою про видачу готівки з поточного рахунку за кредитним договором від 15 квітня 2008 року, даними про неодноразове погашення кредитних коштів та процентів за користування кредитом після укладання договору, фактом укладення 27 березня 2009 року додатково договору, а.с.170, 184-186, 194-195 У забезпечення виконання умов кредитного договору того ж дня між банком та [PERSON] було укладено договір поруки, за яким [PERSON] зобов'язувалася солідарно відповідати з позичальником за його кредитними зобов'язаннями, а.с.199-201 т.1. 5 березня 2010 року між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфеля, за яким ПАТ «ОТП Банк» відступило, а ТОВ «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги за вказаним кредитним договором. Крім наданого суду витягу з зазначеного договору, що стосується спірних правовідносин, на підтвердження факту його укладання надано акт приймання-передачі кредитного портфелю та квитанцію про перерахування коштів по вказаному договору, а.с.169,171, т.1. Відповідно до розрахунку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» від 25 травня 2017 року станом на 29 березня 2011 року за кредитним договором від 15 квітня 2008 року наявна заборгованість у розмірі 251 864,63 швейцарських франків та нарахованої пені 996 422,28 швейцарських франків (за курсом Національного Банку України на 29 березня 2011 року 8,653139 дорівнює 8 622 180,49 грн.), а.с. 152-153 т.2. Судовим розглядом встановлено, що розмір заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2008 року розрахований приймаючи до уваги погашення за кредитом та відсотків за користування кредитними коштами з 15 квітня 2008 року по 17 березня 2011 року. Статтею 533 ЦК України встановлено, що договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя (ч.1 ст.554 ЦК України). Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (ч.ч.1,2 ст.553 ЦК України). Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності ч.4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договоромпротягом строку. Встановленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки ( якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст.550 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.09.2014р. у справі №6-53 цс 14. Як убачається з матеріалів справи, ПАТ «ОТП Банк» 31 липня 2009 року та 2 вересня 2009 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] були надіслані досудові вимоги, згідно з якими банк з урахуванням наявної заборгованості вимагав достроково, протягом тридцяти календарних днів з дати одержання вимоги, виконати зобов'язання за кредитним договором від 15 квітня 2008 року у повному обсязі, а.с.21-24. Таким чином банк, скориставшись передбаченим ч.2 ст.1050 ЦК України та умовами кредитного договору право на дострокове повернення всієї суми кредиту, змінив строк виконання основного зобов'язання, надіславши відповідачам вказані вимоги. Отже у разі зміни кредитором на підставі ч.2 ст.1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання передбачений ч.4 ст.559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню з цієї дати. З врахуванням наведеного вище, позов про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] як солідарного боржника, який пред'явлений правонаступником банку 4 серпня 2011 року, тобто після припинення поруки, задоволенню не підлягає. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Якщо в зобов'язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (статті 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до частини п'ятої статті 261 ЦК України за зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно з пунктом 1.10 кредитного договору в разі невиконання (неналежного виконання) позичальником обов'язків, в тому числі по сплаті процентів, своєчасному та в належному розмірі сплаті кредиту й процентів, банк має право дострокового виконання боргових зобов'язань в цілому, або у визначеній банком частині. При цьому виконання боргових зобов'язань повинно бути проведено позичальником протягом 30 календарних днів з дати надіслання банком відповідної вимоги. Таким чином, сторони кредитних правовідносин врегулювали в договорі питання дострокового повернення коштів, тобто зміни строку виконання основного зобов'язання, та визначили умови такого повернення коштів. Як зазначалося судом вище ПАТ «ОТП Банк» 31 липня 2009 року та 2 вересня 2009 року на ім'я [PERSON] та [PERSON] були надіслані досудові вимоги, згідно з якими банк з урахуванням наявної заборгованості вимагав достроково, протягом тридцяти календарних днів з дати одержання вимоги, виконати зобов'язання за кредитним договором від 15 квітня 2008 року у повному обсязі. Факт отримання 7 серпня 2009р. досудової вимоги про дострокове повернення кредиту визнаний відповідачем [PERSON] Таким чином перебіг позовної давності починається зі спливом 30-денного строку, тобто з 7 вересня 2009 року кредитор мав право у відповідність до положень ст.257 ЦК України на протязі трьох років звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої статті 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Судом встановлено, що у межах загального строку позовної давності боржник [PERSON] частково виконав свої грошові зобов'язання по кредитному договору, внаслідок чого на рахунок ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 17 березня 2011 року були зараховані кошти у розмірі 21 846 швейцарських франків, за рахунок яких в повному обсязі погашено нараховані проценти за користування кредитом, частково погашено тіло кредиту і розмір заборгованості за кредитом склав 251 864,63 швейцарських франків. Факт здійснення вказаного платежу з боку відповідача [PERSON] під час розгляду справи у суді не заперечувався. Більш того, з боку ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надані суду письмові заяви [PERSON] на адресу позивача, з яких вбачається, що і в подальшому, в 2014 році, з боку відповідача мали місця намагання здійснити продаж іпотечного майна для погашення заборгованості за кредитним договором, а.с. 154, 155 т.2. З урахуванням наведеного вище суд вважає, що позовні вимоги ТОВ «ОТП Факторинг Україна», пред'явлені до суду 4 серпня 2011 року з дотримання загального строку позовної давності та підлягають захисту. Приймаючи до уваги, що у позові ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заявлено вимоги про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 квітня 2008 року відповідно до офіційного курсу Національного Банку України на дату ухвалення рішення, який на 25 травня 2017 року становить 26,90, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню 251 864,63 швейцарських франків, що є еквівалентом 6 775 158, 55 грн. Крім того, в межах заявлених позовних вимог з відповідача [PERSON] підлягає стягненню пеня у розмірі 1 121 601, 27 грн. У відповідність до ст.88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ОТП Факторинг Україна» підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору 1700 грн. та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду цивільної справи 120 грн. В зв'язку з повною відмовою в задоволені позовних вимог ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до відповідачки [PERSON] понесені нею судові витрати по сплаті судового збору 121,80 грн., 1 827 грн., 2557,80 грн., а всього 4 506,60 грн. підлягають стягненню з позивача на її користь. На підставі викладеного,

Outcome: partial