Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив усунути йому перешкоди у користуванні власністю - домоволодінням за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] , [INFO] , шляхом виселення [PERSON] та зняття її з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви вказав, що він є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10.01.2012 року. Зазначене домоволодіння позивач успадкував після смерті його матері [PERSON] , що померла [INFO] . Відповідачка є колишньою дружиною позивача, шлюб з якою було розірвано на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.06.2019 року, яке набрало чинності 11.07.2019 року. Зазначає, що відповідачка була зареєстрована у зазначеному домоволодінні з 11.03.2005 року в якості члена сім`ї позивача. У 2016 році позивач припинив шлюбні відносини з відповідачкою, але проживали разом у належному позивачеві домоволодінні, що підтверджується зазначеним вище рішенням суду про розірвання шлюбу, де вказано, що відповідачкою не заперечувалась та обставина, що шлюбні стосунки між нами припинені саме у 2016 році. Після розірвання шлюбу у судовому порядку, між позивачем та відповідачкою стали виникати конфліктні ситуації пов`язані з тим, що позивач, будучи власником домоволодіння, запропонував відповідачці виселитися з його будинку та знятися з реєстраційного обліку за вказаною адресою, оскільки, хоч і періодичне, але все ж таки перебування, відповідачки, яка стала зовсім чужою особою для позивача, у належному йому будинку, створювало йому перешкоди у користуванні цією власністю. Проте, відповідачка на прохання позивача не реагувала. 11 вересня 2019 року позивачем було направлено рекомендованого листа на ім`я відповідачки з вимогою виселитися з належного йому житлового будинку, оскільки вона не є членом його сім`ї та ніяких договорів щодо користування житловою площею у належнім йому домоволодінні, між ними не укладалося. Вказану вимогу відповідачка отримала 20.09.2019 року. Відповідач спільним побутом з позивачем не пов`язана, ніяких договорів з ним щодо користування зазначеним житлом не укладала, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Відповідачкою у справі було подано відзив на позовну заяву, в якому вона просила в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити. В обґрунтування відзиву вказала, що в позовній заяві позивач зазначає як підставу позбавлення відповідачки права користування житловим приміщенням вказаного домоволодіння розірвання між ними шлюбу за рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року. Проте відповідно до положень ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Крім цього зазначає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази того, що відповідачка самоправно зайняла жиле приміщення спірного домоволодіння, в якому проживає, руйнує чи псує його або порушує правила співжиття. Таким чином, позивач [PERSON] в порушення вимог ст. 12, 78, 81 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів, які підтвердили б порушення відповідачкою умов проживання й користування жилим приміщенням домоволодіння [ADDRESS] , [PERSON] намагається незаконним і несправедливим шляхом позбавити відповідачку права користування житловим приміщенням домоволодіння. Протягом 15 років відповідачка постійно проживає в домоволодінні [ADDRESS] , сплачує комунальні послуги, своїм коштом та зусиллям приймає участь в поліпшенні домоволодіння, а саме: у проведенні внутрішніх робіт по придбанню і укладці нових полів із ламінату, придбанню і заміні всіх вікон домоволодіння на євро-вікна (пластикові), придбанню та установці всіх дверей в домоволодінні у кількості 18 штук, придбанню і укладці кахлю на кухні. У відповідачки немає у власності нерухомого майна, де вона могла би зареєструватися, вказує, що ніколи не чинила перешкод позивачу у користуванні домоволодінням [ADDRESS] . Отже, відсутня і така правова підстава як відсутність відповідачки без поважних причин понад один рік в домоволодінні [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач підтримав позовну заяву та просив її задовольнити посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Крім цього вказав, що він розлучений з відповідачкою, вона деякий час проживала в невідомому йому місці. Зараз не проживає в його будинку, а лише зберігає там свої речі (частково). Крім цього, відповідачка не сплачує за комунальні послуги. Пояснив, що в будинку три кімнати. Пояснив, що відповідачка неодноразово повідомляла в поліцію неправдиву інформацію стосовно позивача. Речі відповідачки зберігаються в одній кімнаті. Відповідачка та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову, оскільки відповідачка також приймала участь у поточному ремонті будинку під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем. На даний час максимальний час, який відповідачка була відсутня в будинку, складає 4 місяці - той час, коли вона перебувала на заробітках в Польщі, щоб сплачувати за навчання сина. Вказала, що позивач влаштував безлад в кімнаті, в якій вона проживає у її відсутність. Пояснила, що з 15 червня 2020 року не проживає в будинку позивача, а проживає у свого брата, а позивач не повертає їй її речі. Представник Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, раніше директор Пономарьов А.С. надав заяву, в якій просив провести розгляд справи без участі представника Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню по наступним підставам. В судовому засіданні було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 10 січня 2012 року є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1-2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1-2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У зв`язку з вищенаведеним позивач і звернувся до суду з даною позовною заявою. Відповідно до довідки № 645 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 11 березня 2005 року по теперішній час, що також підтверджується відповіддю з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання Управління з питань громадянства, паспортизації, реєстрації та еміграції ГУ ДМС України в Дніпропетровській області (а.с. 27). Крім цього, в судовому засіданні було оглянуто паспорт відповідачки, яким також підтверджується факт реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідачка зареєстрована в даному будинку 11.03.2005 року, як член сім`ї, про що також зазначає позивач в своїй позовній заяві. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 18 вересня 1999 року Виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, актовий запис № 56 - розірвано (а.с. 6). Крім цього, у вищевказаному рішенні суду вказано, що подружні відносини припинилися між сторонами з вересня 2016 року. Втім, необхідно зазначити, що припинення шлюбних відносин не є тотожним поняттям з припиненням проживання, оскільки навіть після розірвання шлюбу сторони проживали в одному будинку. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В рішенні Колегії суддів Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 28 травня 2008 року вказано: «Ураховуючи, що [PERSON]. не вселялася у спірний будинок як наймач, а є колишнім членом сім`ї власника будинку, підстав для її виселення за ст. ст. 156, 169 ЖК України, як просив позивач, не має, а тому у її виселенні слід відмовити» (з повним текстом рішення можливо ознайомитися за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/2029269). Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Крім цього, в постанові Верховного Суду від 14 травня 2020 року у справі № 336/1773/17 (провадження № 61-5924св18) викладено наступний висновок: «За таких обставин, правильними є висновки судів попередніх інстанцій про відмову в позові з тих підстав, що заявлена у цій справі вимога про зняття з реєстраційного обліку місця проживання відповідача у вказаній квартирі не може бути задоволена у розумінні статті 16 ЦК України, оскільки поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов`язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше), вимог про що позивачем не заявлено. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Частина перша статті 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересую Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 16 ЦК України суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частини другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу, зокрема відмовити у захисті права, яким особа зловживала (з повним текстом постанови можливо ознайомитись за посиланням: https://reyestr.court.gov.ua/Review/89289810?fbclid=IwAR04EyK9nZDRwmvXGrhPv91tOmZdrlmE_iopciUvRea_FkyZn99wvvMZpQ ). Таким чином, вимоги позивача про зняття особи з реєстрації за місцем проживання можливе лише при вирішенні спору про житлові права. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні відповідачка пояснила, що не проживає в будинку позивача лише з 15 червня 2020 року у зв`язку з неможливістю проживати з колишнім чоловіком, так як він влаштовує сварки. Крім цього, відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 416 ЦПК України, у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів, палата, об`єднана палата, що передала справу на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так само, й згідно з ч. ч. 5-6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Таким чином, суд зобов`язаний враховувати правовий висновок, викладений Верховним Судом, оскільки право на відступлення від її правового висновку має лише суд касаційної інстанції, шляхом передачі такої справи на розгляд палати, об`єднаної палати або Великої Палати Верховного Суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня2006 року). За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням всього вищевказаного в сукупності, суд вважає необхідним відмовити позивачеві в задоволенні його позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed