Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

у серпні 2014 року позивачі звернулися до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 03.07.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Пасічник С.І. був посвідчений договір дарування ? частки квартири, сторонами якого були всі відповідачі. Згідно даного договору [PERSON], який діяв від свого імені та від імені [PERSON] подарував [PERSON] ? частку квартири [ADDRESS]. Вказаний договір порушує права позивачів з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1994 року зазначена квартира була приватизована на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON]., [PERSON] (в рівних долях). Після смерті матері [PERSON] позивачка [PERSON].в порядку спадкування отримала у власність ? частину вказаної квартири. Таким чином, позивачка має право на свою окрему частку,а три інші співвласники мають ? частини квартири на праві спільної сумісної власності, при цьому зазначаючи у свідоцтві у дужках про належність квартири співвласникам врівних долях,орган приватизації презюмує, що у разі виділу частки із цього майна, частки кожного із співвласників є рівними. Частки зі спільної сумісної власності не виділялися, як і не втсановлено порядок користування квартирою. Позивачі вважають, що за таких обставин і такого статусу ? частин спірної квартири, оспорюваному договору дарування повинен був передувати виділ частки із майна,що є у спільній сумісній власності. Нотаріус без належним правових підстав зареєструвала за [PERSON].та [PERSON] право власності на 1/4 частку квартири за кожним з них та незаконно змінила правовий статус квартири. Крім того, [PERSON] надав нотаріусу невірні свідчення щодо відсутності судового спору стосовно цієї квартири. Такий спір існує, справа на даний час не розглянута. Також позивачі вважають, що даруванням раніше незнайомій [PERSON] ? квартири сторони приховали вчинений фактично договір купівлі-продажу частини спірної квартири. Такі їх дії були спрямовані на досягнення мети, яка полягала в уникненні застосування норми закону, передбаченого ст. 362 ЦК України щодо переважного права купівлі частки у праві спільної часткової та спільної сумісної власності. В тій ситуації, яку створила нотаріус, самовільно визначивши та зареєструвавши частки за кожним з відповідачів, вони при купівлі-продажу були б зобов»язані запропонувати саме позивачам купити ці частки на їх умовах,чого вони уникали будь-яким шляхом. На підставі викладеного та посилаючись на те, що даний правочин порушує права позивачів, останні заявили позовну вимогу про визнання договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS] від 03.07.2014 року недійсним. В судове засідання позивачка [PERSON] не з»явилась, про день час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи у її відсутності за участю представника. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав. Пояснив суду, що вони з відповідачкою є колишнім подружжям і спірна квартира неодноразово була і наразі є предметом судового спору. Забирачи у нього свідоцтво про власність на квартиру,відповідачка [PERSON] запевнила в суді [PERSON], що вона має намір оформити дарування своєї частини квартири на їх сина, проте оформила договір дарування половини квартири на чужу людину, при тому, що в даній квартирі проживають його батьки, ні йому, ні позивачці не пропонували викупити свою частку квартири. Порядок користування квартирою не встановлено. Просив позов задовольнити. Відповідачка [PERSON]вважає позов необґрунтованим,таким, що не підлягає задоволенню. Зазначила, що оскільки виділена частка, що належить [PERSON] в розмірі ? , то квартира набула статусу спільної часткової власності, а отже вона не повинна була пропонувати купівлю її частки співвласникам спільної часткової власності - позивачам. Крім того,зазначила, що дійсно подарувала свою та сина частку відповідачці,оскільки вони немають можливості нею користуватися через перепони позивачів. Крім того, [PERSON] має хвору доньку, якій відповідачі бажали надати допомогу. Просила в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні категорично заперечувала проти позовних вимог. Зазначила, що вважає спірну квартиру такою, о перебуває у спільній частковій власності,а отже відповідачі мають право розпоряджатися своїми частками на свій розсуд не запитуючи у співвласників. Просила в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. Спірною є квартира [ADDRESS], що складається з двох жилих кімнат,загальною площею 53,7 кв.м. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1994 року квартира [ADDRESS] дійсно належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON],[PERSON] та [PERSON] (в рівних долях) а.с.9. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину по закону [PERSON] отримала у спадок після смерті [PERSON].1/4 частини спірної квартири (а.с.10). Враховуючи викладене встановлено, що ? частини спірної квартири перебувають у спільній сумісній власності [PERSON], [PERSON]та [PERSON], а ? частина перебуває у спільній частковій власності [PERSON] Крім того, рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14.06.2013 року, яке набрало чинності, у справі за позовом [PERSON] в своїх інтересах та інтересах [PERSON]. та [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON]. про визнання недійсним договору оренди квартири, виселення, вселення та стягнення упущеної вигоди, встановлено, що ? частини спірної квартири належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а зазначаючи у свідоцтві в дужках про належність квартири співвласникам в рівних долях, орган приватизації презюмує, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, частки кожного із співвласників є рівними. Даний факт не підлягає встановленню відповідно до вимог ст. 61 ЦПК України. 03.07.2014 року [PERSON]від свого імені та імені [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого,уклали договір дарування ? частини спірної квартири. В даному договорі приватній нотаріус Київського міського нотаріального округу Пасічник С.Г. зазначила, що відчужувана ? частина квартири належить [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.10.1994 року і кожному окремо належить по ? частині спірної квартири. При цьому в п.12 та п.13 договору дарування зазначено, що [PERSON]від свого імені та імені [PERSON]повідомив,що належна кожному ? частки квартири, що є предметом даного договору є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю. Суд вважає, що посилання у п.п.12 та 13 договору не відповідають дійсності,оскільки відсутній доказ виділення часток, крім спадкової, зі спільної сумісної власності. Згідно ч.1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що єу спільній сумісній власності,володіють і користуються ним спільно,якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності,здійснюється за згодою всіх співвласників.У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинениій за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який полягає нотаріальному посвідченню та (або)державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно ч.4ст. 369 ЦК України правичин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників,може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника,який вчинив правочин, необхідних повноважень. Судом встановлено,що згоди на укладення договору дарування 1\\2 частини квартири позивач [PERSON] не надавав, з такою пропозицією позивачі до нього не зверталися. Разом з тим дані вимоги не розповсюджуються на правовідносини, що виникають з спільної часткової власності відповідно до ст. 362 ч.1 ЦК України, в яких зі сторонами перебуває позивачка [PERSON], тому суд вважає, що її згоду на укладення договору дарування частини квартири, відповідачі отримувати не повинні. Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог,які встановлені частинами першою-третьою,п»ятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст. 215 ЦК України,якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом,такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний право чин). Оцінюючи у сукупності забрані у справі докази,суд прийшов до висновку, що права позивача [PERSON] щодо розпорядження спільною сумісною власністю порушені та підлягають судовому захисту, договір дарування частини квартири вчинений без врахування думки та прав співвласника спільної сумісної власності [PERSON],тому підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Суд вважає, що права позивачки [PERSON], яка має окрему частку у власності спірної квартири та перебуває з іншими власниками у спільній частковій власності, не порушені, оскільки договір дарування не потрубує її погодження відповідно до вимог ст. 362 ЦК України. Відповідн до ст. 88 ЦПК України з відповідачів кожного окремо підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 183,93 грн. на користь [PERSON]

Outcome: approved