Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] , яким просила визначити порядок користування земельною ділянкою домоволодіння за адресою домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 01.10.2014 року нею придбано 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS] , що складається із житлового будинку, який позначений на плані будинку в технічному паспорті від 22.11.2004 року «Ааа1а2», загальною площею 86,7 м, житловою площею 39,3 кв.м., а також господарсько-побутові будівлі, що до нього прилягають: погріб, який позначено літерою «Гг», літня кухня «Б», сарай «В», убиральня «Д», сарай «Ж», сарай «З», гараж «К», оглядова яма гаражна «К1», убиральня «Л», сарай «П», колонка питна «+», огорожа «N», огорожа «N1», огорожа «N2», огорожа «N3», хвіртка «N4», огорожа «N5», огорожа «N6», хвіртка «N6», хвіртка «N7», огорожа «N8», козирок «коз1», ганок «кр», ганок «кр1». Сторони користуються своїми частками домоволодіння самостійно, порядок користування встановлено між ними, частини будинку, якими користуються сторони, є відокремленими, мають окремі входи. Земельна ділянка, на якій розташований цілий житловий будинок (домоволодіння), співвласниками якої є [PERSON] та [PERSON] , належить територіальній громаді, сторони не є власниками земельної ділянки, розташованої під ним. З метою отримання у власність частини земельної ділянки, яка відповідає належній позивачу частині будинку, позивач зверталася до відповідача та до міської ради, замовивши документацію із землеустрою, проте відповідач відмовився погоджувати схему розподілу, надану позивачем, уникає надання згоди на приватизацію спільної земельної ділянки, чим порушує права її права, як співкористувача ділянки. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Кіровограда від 05.02.2019 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання /а.с. 25-26/. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 07.05.2019 року ухвалу Ленінського районного суду від 05.02.2019 року про відкриття провадження скасовано, справу передано до Кіровського районного суду м. Кіровограда /а.с. 58-59/. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 13.05.2019 року визначено суддю Мохонько В.В. для розгляду справи про визначення порядку користування земельною ділянкою /а.с. 62/. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда від 16.05.2019 року прийнято матеріали до розгляду та призначено підготовче засідання /а.с. 66-67/. 12.06.2019 року відповідачем надано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого, просить позов задовольнити частково, визначити порядок користування земельною ділянкою S-905,1 кв.м. по [ADDRESS] відповідно до ідеальних часток в праві власності на будинок з урахуванням того порядку користування, який фактично склався між ним та попереднім власником, виділивши йому в користування земельну ділянку площею S-0,0579 га, а позивачу [PERSON] земельну ділянку S-0,299 га. На обґрунтування відзиву зазначено, що він не заперечує проти визначення порядку користування земельною ділянкою відповідно до ідеальних часток в праві власності на будинок, але з урахуванням того порядку користування, який фактично склався між ним та попереднім власником. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] загальна площа земельної ділянки становить 905,1 кв.м. Фактичне землекористування відповідає встановленій нормі. Порядок користування земельною ділянкою, який склався з попереднім співвласником відповідає схемі земельної ділянки із варіантами поділу запропонованому позивачем [PERSON] . Відповідно до запропонованої схеми в його користуванні залишається земельна ділянка S-0,0579 га, в користуванні позивача залишається земельна ділянка S-0,0299 га /а.с. 72-73/. 14.11.2019 року на адресу суду надійшла мирова угода відповідно до якої сторони просять затвердити мирову угоду укладену між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , в користуванні [PERSON] залишити земельну ділянку площею 0,0558 га; в користуванні [PERSON] залишити земельну ділянку площею 0,0274 га, в їхньому спільному користуванні залишити земельну ділянку площею 0,0046 га по [ADDRESS] , відповідно до схеми та закрити провадження по справі /а.с. 91-93/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.11.2019 року залучено до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міську раду міста Кропивницького /а.с. 99-100/. 10.03.2020 року представником третьої особи подано додаткові пояснення по справі, відповідно до яких вважає позовну заяву необґрунтованою, безпідставною та такою, що не підлягає задоволенню, так як набуття особами права власності або користування на земельну ділянку в установленому загальному порядку відбувається поетапно, починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою (оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади) до погодження та затвердження такого проекту землеустрою й прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування. Таким чином, позивач намагається отримати у власність земельну ділянку під домоволодінням [ADDRESS] всупереч установленого законодавством загальному порядку, а саме, без отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, який оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади, до погодження та затвердження такого проекту землеустрою й прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування. Вказує, що між сторонами відсутній спір з приводу порядку користування земельною ділянкою під домоволодінням [ADDRESS] , сторони дійшли згоди з приводу вищевказаних обставин, тому вони можуть отримати земельну ділянку в порядку встановленому ст. 118 ЗК України. Отже, права позивача не порушуються та відсутні підстави для задоволення позовної заяви з даних підстав. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.03.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 132-133/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 11.03.2020 року відмовлено у затвердженні мирової угоди /а.с. 135-136/. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, згідно заяви позовні вимоги не визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міської ради міста Кропивницького в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся судом належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 01 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тєрєховою С.В., зареєстровано в реєстрі за № 2315, [PERSON] набула у власність 1/3 (одну третю) частку житлового будинку з відповідною частиною господарсько-побутових будівель номер [NUMBER] що знаходиться в [ADDRESS] /а.с. 9-12/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер витягу: 27520320 від 01.10.2014 рок, 1/3 частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на праві спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, серія та номер: 2316, виданого 01.10.2014 року приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Тєрєховою С.В. /а.с. 13-14/. Відповідно до технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , загальна площа земельної ділянки становить 905,1 кв.м. /а.с. 74-76/. Земельна ділянка сторонами не приватизована. Виділ часток співвласників домоволодіння в натурі не проводився. Відповідно до частин першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Частиною першою статті 356 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що власність двох чи більше осіб з визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до статей 364, 367 ЦК України кожен із співвласників має право на виділ його частки майна, що є у спільній частковій власності в натурі або його поділ з дотриманням вимог статті 183 цього Кодексу. Аналогічне положення закріплено в частині третій статті 88 ЗК України. Частиною першою цієї статті передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання у його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Оскільки володіння та порядок користування земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, в тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, то при застосуванні статті 88 ЗК України при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або жилий будинок, слід брати до уваги цю угоду. Згідно ч. 1 ст. 86 ЗК України, земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної планки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля, або споруда, розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Пленум Верховного Суду України у Постанові № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 2 від 19.03.2010 року) роз`яснив, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо (п.19 Постанови). Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК України бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, що угода явно порушує законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам (п.21 Постанови). За правилом частини другої статті 120 ЗК України, якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, кожен доказ у справі, у тому числі висновок експертизи, підлягає оцінці в порядку, передбаченому процесуальним законом. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі статтями 116, 118 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Відповідно до ч. 3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства. Загальний порядок одержання безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації врегульовано статтею 118 Земельного кодексу України. За змістом вказаної статті (п. 6-11) громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки розробляється за замовленням громадян суб`єктами господарювання, що є виконавцями робіт із землеустрою згідно із законом, у строки, що обумовлюються угодою сторін. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186 ЗК України. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. У разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Суд вважає, що між співвласниками будинку склався фактичний порядок користування земельною ділянкою, між сторонами відсутній спір з приводу порядку користування спірною земельною ділянкою, та набуття особами права власності або користування на земельну ділянку в установленому загальному порядку відбувається поетапно - починаючи з отримання дозволу на розробку проекту землеустрою (оформлюється відповідним рішенням органу місцевого самоврядування або органу державної влади) до погодження та затвердження такого проекту землеустрою й прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність або користування. Таким чином, позивачем порушується загальний порядок передачі земельних ділянок у власність, проте ухвалене судове рішення не позбавляє можливості позивача за вирішенням питання щодо меж земельної ділянки, на якій збудовано у встановленому порядку належний співвласникам жилий будинок, звернутися до органу місцевого самоврядування. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог, а тому відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00,§ 23, Європейського суду з прав людини, від 18 липня 2006 року ). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, при відмові у задоволенні позовних вимог, покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed