Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

У серпні місяці 2015 року [PERSON] звернулася із позовом до суду, який обґрунтовує тим, що 01 березня 2013 року з відповідачем [PERSON] були укладені два договори позики за ідентичними умовами, однак різні за грошовими сумами: 25 000 Євро та 600 000 грн., котрі мали бути повернуті позичальником у строк до 01.03.2015 року. В забезпечення виконання зобов»язань із відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки. Передача означеної суми коштів відповідачеві підтверджується договорами поруки. Просить стягнути з відповідача грошові кошти еквівалентні 600 000 грн., інфляційні втрати в розмірі 169 866,93 грн. та три відсотки річних в сумі 9 074,88 грн.,25 000 Євро та судові витрати в примусовому порядку. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені вимоги підтримали, просять стягнути з відповідача неповернуту суму позики в розмірі 600 000 грн. та 25 000 Євро за договорами позики, інфляційні втрати від знецінення коштів та 3% річних. Суду пояснила, що кошти за розписками від 01 березня 2013 року не передавались, однак обидва договори позики були продовжені на строк до 01 березня 2015 року, і не містили нарахування процентів. Крім того, вони укладалась, позаяк коштів, аби повернути позику [PERSON] не мала, і в забезпечення виконання зобов»язання за договором був укладений договір поруки із [PERSON] Грошових коштів відповідачі не повертали. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні заявлених вимог не визнали. Позичальник [PERSON] не заперечує, що кошти позичала У [PERSON], однак вони були у гривневому незначному еквіваленті. Не заперечують про укладення договорів позики 01 березня 2013 року. Вона повертала позикодавцеві кошти, однак розписок не вимагала. На прохання позивача вона у березні місяці 2013 року написала їй розписки з врахуванням процентів. Заслухавши доводи позивача та її представника, заперечення відповідачів та їх представника, перевіривши матеріали справи доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно установлено, що між сторонами існували довготривалі позикові відносини, що підтверджуються письмовими розписками. Цих обставин сторони не заперечують. Так, відповідно до письмових розписок від 01 березня 2010 року відповідач [PERSON] позичила у позивачки [PERSON] кошти в сумі 25 000 Євро, які мала повернути позичальнику у строк до 01 березня 2013 року, що підтверджується письмовою розпискою від 01.03.2010 року. Крім того, за двома розписками від 01 березня 2010 року [PERSON] взяла в борг у [PERSON] грошові кошти на загальну суму 589 000 грн. Цих обставин сторони не заперечують. Позичальник грошових коштів позивачці [PERSON] не повернула, і сторони пролонгували повернення позичених коштів до 01 березня 2015 року, укладаючи письмові договори позики та засвідчували їх письмовими розписками. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Сторони при укладанні договору позики дотримались письмової форми договору відповідно до вимог частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, згідно якої на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання їй позикодавцем визначеної грошової суми. Так, з аналізу ст. ст. 510, 545 ЦК України та відповідно до ст. ст. 1046, 1047 ЦК України розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов'язання за договором позики. Позичальник, як передбачено частиною 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, або речі визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідач не довела належними та допустимими доказами повернення частини позичених коштів [PERSON], а суд відповідно таких не встановив. У п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим НБУ на день ухвалення рішення. Відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, встановлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Тому у зв'язку з невиконанням умов договору про поверенення суми боргу за договором позики позикодавець має право на відшкодування з боржника, який прострочив виконання договірного зобов'язання, 3 % річних від простроченої суми та інфляційних втрат внаслідок знецінення стягнутих на користь відповідача коштів відповідно до ст. 625 ЦК України. Розрахунок інфляційних втрат за період з березня місяця по серпень місяць 2015 року буде таким: основна сума боргу 600 000,0 грн. множиться на загальний індекс інфляції 127,4% та отримуємо розмір інфляційного збільшення боргу в розмірі 163 867,56 грн. Розмір трьох відсотків річних становить 7 545,0 грн. За наведених підстав позов слід задоволити та стягнути в солідарному порядку з відповідачів суму боргу в розмірі 25 000,0 Євро, що еквівалентно 215 700,0 грн. на час ухвалення рішення судом,600 000 грн., а також три відсотки річних в сумі 7 545,2 грн., 163 867,56 грн. інфляційних втрат та судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial