Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

У серпні 2015 року КЕВ м.Чернігів звернувся до суду з позовом у якому зазначив, що за рішенням Апеляційного суду Чернігівської області відповідачу виплачено 26759,48 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з утриманням з цієї суми податків та інших обовязкових платежів. Разом з тим за рішенням [PERSON] окружного адміністративного суду з позивача на користь [PERSON] районного центру зайнятості стягнута сплачена [PERSON] допомога по безробіттю в сумі 5156,42 грн.. Цю суму позивач виплатив [PERSON] РЦЗ. Під час розгляду справи про поновлення відповідача на роботі, вона не повідомляла суд про перебування її на обліку в центрі зайнятості та отримання нею допомоги по безробіттю, внаслідок чого судом при визначенні середнього заробітку не були враховані суми отриманої допомоги по безробіттю. Таким чином відповідач двічі отримала суму 5156,42 грн. як допомогу по безробіттю та як заробітну плату. Оскільки підстави для отримання допомоги по безробіттю у відповідача відпали, а сума цієї допомоги відшкодована позивачем, то [PERSON] зобовязана повернути позивачу це майно, а саме 5156,42 грн. в порядку ст.1212 ЦК України. У звязку з цим просить стягнути зазначену суму з відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Також зазначив, що в даному випадку необхідно застосовувати загальний строк позовної давності передбачений ЦК України. Відповідач та її представник проти позову заперечили та зазначили, що [PERSON] повідомила [PERSON] РЦЗ про рішення Апеляційного суду Чернігівської області і їй було припинено виплату по безробіттю. Стягнення суми допомоги з КЕВ м.Чернігів є мірою відповідальності за її незаконне звільнення. Під час розгляду справи про її поновлення на роботі вона неодноразово наголошувала, що перебуває на обліку в центрі зайнятості та надавала трудову книжку з відповідними записами. КЗпП України не передбачає такого виду відрахувань з заробітної плати. Також представник відповідача послався на пропуск строку звернення до суду передбачений ст.233 КЗпП України, оскільки позивачу було відомо чи повинно було бути відомо про перебування [PERSON] на обліку в центрі зайнятості ще коли вона перебувала там на обліку. Представник третьої особи [PERSON] районного центру зайнятості в судовому засіданні у вирішенні спору поклався на суд. Заслухавши представника позивача, відповідача та її представника, представника третьої особи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. За рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 17.09.2014 з КЕВ м.Чернігів [PERSON] було поновлено на роботі з 01.12.2013 року і на її користь стягнуто 26759,48 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу (утримавши з цієї суми податки та інші обовязкові платежі). Відповідно до меморіальних ордерів №84 від 23.06.2014 та №112 від 11.11.2014 на виконання цього рішення [PERSON] позивачем було сплачено 7865,51 грн. та 13730,59 грн. Згідно з постановою [PERSON] окружного адміністративного суду від 06.04.2015 з позивача на користь [PERSON] РЦЗ стягнуто 5156,42 грн. незаконно виплаченого [PERSON] матеріального забезпечення на випадок безробіття. Це рішення позивачем виконане та перераховано [PERSON] РЦЗ 5156,42 грн., що підтверджується платіжним дорученням №684 від 01.07.2015 року. За ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» із роботодавця утримуються сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг безробітному у разі поновлення його на роботі за рішенням суду. При цьому, цим законом не передбачено право роботодавця на стягнення з поновленого працівника цієї суми. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Позивач посилається, що [PERSON] отримала допомогу по безробіттю в сумі 5156,42 грн., яка не була врахована при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а коли після поновлення її на роботі підстава для її отримання відпала, то у неї виник обовязок повернути цю суму позивачу як майно набуте на підставі, що вже відпала. Проте, ця позиція є хибною з тих підстав, що допомогу по безробіттю в сумі 5156,42 грн. [PERSON] отримала не від позивача, а від [PERSON] РЦЗ. Коли ж, після її поновлення на роботі, відпала підстава отримання цієї допомоги, в дію вступила зазначена вище норма передбачена ч.4 ст.35 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття». Щодо коштів сплачених позивачем [PERSON], то вони отримані нею на підставі рішення суду, яке не було скасоване, тобто ця підстава набуття відповідачем майна від позивача не відпала. Позивач сплатив відповідачу суму стягнуту з нього за судовим рішенням, допомогу по безробіттю [PERSON] (підстави для виплати якої згодом відпали) він не виплачував, а тому обовязок повернення частини суми отриманої від позивача на виконання рішення суду у [PERSON] відсутній. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed