Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-28 00:00:00

У січні 2016 року публічне акціонерне товариство Комерційний банк «ПРАВЕКС-БАНК» (далі по тексту - позивач, Банк) звернулось до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач-1, [PERSON].) та [PERSON] (далі по тексту - відповідач-2, [PERSON].) про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги мотивовані тим, що 13.04.2006 року між позивачем та відповідачем-1 було укладено кредитний договір № 578-008/06Р, згідно з умовами якого Банк надав [PERSON], кредит з метою своєчасної оплати вартості автомобіля, в іноземній валюті на загальну суму 18410 доларів США. Позивач свої обовязки за договором виконав в повному обсязі, проте відповідач-1 неналежним чином виконувала свої обовязки, в зв'язку із чим, станом на 02.12.2015 року за нею рахується заборгованість в сумі 345,26 доларів США основної суми кредиту, 1175,73 доларів США заборгованість по сплаті процентів за користування кредитним коштами та 3020,01 доларів США нарахованої пені. Окрім того, 13.04.2006 року між Банком та відповідачем-2 було укладено договір поруки № 578-008/06Р, за умовами якого [PERSON] зобовязався нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання відповідачем-1 своїх зобовязань за кредитним договором. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором в сумі 4541,00 доларів США. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судове засідання відповідач-1 не зявилась, про причини неявки суд не повідомила, про час, дату і місце судового засідання повідомлялась належним чином. В судовому засіданні представник відповідача-2 позов не визнала та просила суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. Зазначала, що порука за договором № 578-008/06Р від 13.04.2006 року є припиненою. Окрім того, просила суд застосувати позовну давність до вимог банку про стягнення заборгованості. Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 13.04.2006 року між АКБ «ПРАВЕКС-БАНК» (правонаступником якого є позивач - ПАТ КБ «ПРАВЕКС-БАНК») (за договором - Банк) та [PERSON] (за договором - Позичальник) було укладено кредитний договір № 578-008/06Р, за умовами якого з метою своєчасної сплати Позичальником вартості автомобіля, а також з метою оплати страхових платежів згідно з договорами страхування автомобіля, Банк надав Позичальнику кредит в іноземній валюті на загальну суму 18410,00 доларів США терміном з 13.04.2006 року до 13.04.2012 року зі сплатою 12 відсотків річних, а Позичальник в свою чергу зобовязався забезпечити своєчасне повернення коштів і сплатити нараховані відсотки (п.п. 1.1., 1.2., 6.1.1 договору) (а.с. 6-9). Рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 21.09.2009 року з відповідачів на користь позивача стягнуто солідарно суму заборгованості за кредитним договором в сумі 78910,36 грн. станом на 21.09.2009 року (а.с. 20). Банком надано суду розрахунок заборгованості за період з 16.07.2009 року по 12.04.2012 року, якого вбачається, що за відповідачем-1 станом на 02.12.2015 року обліковується заборгованість в сумі 7093,46 доларів США (а.с. 5). При цьому, останній платіж за кредитом відповідач-1 здійснила 23.08.2011 року на суму 4983,93 доларів США. Окрім того, з метою забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між Банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 578-008/06Р від 13.04.2006 року, за яким поручитель зобовязався нести солідарну майнову відповідальність перед Кредитором за виконання в повному обсязі зобовязань [PERSON] за кредитним договором № 578-008/06Р від 13.04.2006 року щодо сплати процентів, неустойки (штрафу, пені), вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом у строк до 13.04.2012 року (а.с. 14). Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Частиною 4 статті 559 ЦК України закріплено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. Згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Згідно із роз'ясненнями, які містяться в п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30 березня 2012 року N 5, відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. В судовому засіданні представник позивача зазначав, що позивач звертався до Деснянського районного суду міста Києва 14.04.2015 року до зазначених відповідачів, проте його позов було повернуто для подання до належного суду, оскільки відповідач змінила адресу свої реєстрації не попередивши про це банк. На підтвердження чого надав копію позовної заяви із відміткою суду. А тому вважав, що строк позовної давності Банком не пропущено. Ту обставину, що порука є припиненою, представник позивача визнав в судовому засіданні. Враховуючи викладене, а також те, що договором поруки було визначено строк його дії, а саме: 13.04.2015 року, а позивач звернувся до суду 14.04.2015 року, суд приходить до висновку про визнання поруки припиненою на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України у зв'язку із закінченням строку, встановленого в договорі поруки. А тому у задоволенні позовних вимог до відповідача-2 слід відмовити. Щодо заяви відповідача-2 про застосування позовної давності слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Пунктом 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 19.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Із матеріалів справи вбачається, що строк надання кредиту договором встановлений до 13.04.2012 року, тоді як останній платіж за договором було здійснено 23.08.2011 року. Пунктом 4.4. кредитного договору передбачено, що позичальник зобовязався погашати заборгованість за кредитом шляхом внесення коштів рівними частинами в сумі 256,00 доларів США до 10 числа наступного місяця. Слід зазначити, що згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-160цс14: «Відповідно до статті 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - стаття 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Відповідно до вимог статті 266, частини другої статті 258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою». Із матеріалів справи вбачається, що позивач звернувся із даним позовом до належного суду 13.01.2016 року, тоді як до Деснянського районного суду міста Києва 14.04.2015 року. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову про стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 4541,00 доларів США слід відмовити у зв'язку із пропуском позовної давності. Посилання представника позивача, що, можливо Банк звернувся до Деснянського районного суду міста Києва засобами поштового зв'язку в межах позовної давності не підтверджені належними доказами. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed