Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

У серпні 2017 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про визнання поділеною земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], згідно плану її поділу на дві земельні ділянки площею 0,0620 та площею 0,0380 га., визнавши за нею право власності на земельну ділянку площею 0,0380 га. Позов обґрунтований такими обставинами. 12.08.2000 [PERSON] подарувала позивачу 38/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. В подальшому згідно рішень Київської міської ради від 12.10.2000 № 33-3/1010 та від 21.05.2009 № 514/1570 позивач набула право власності на частину земельної ділянки, пропорційну належній їй частці житлового будинку, тобто 38/100 частин від ділянки загальною площею 0,1 га. Інша частина земельної ділянки була виділена у власність [PERSON], яка померла [INFO]. Спадкоємцем [PERSON] за законом є її дочка - відповідач [PERSON] Між співвласниками немає спору щодо користування конкретними приміщеннями будинку. За результатами проведення комплексу робіт по встановленню меж поділу земельної ділянки було складено план, згідно якого позивачу виділяється земельна ділянка згідно пункту ІІ з поворотними кутами 17-18-19-20-21-22-23-24-25-26-27-28-29-30-14-15-17. Правовими підставами вимог у позовній заяві зазначені положення цивільного та земельного законодавства, а саме: ч. 1 ст. 16, ч. 1 ст. 364, ст. 317, 319 ЦК України; ч. 1 ст. 78, ч. 3 ст. 88 Земельного кодексу України. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, відповідач позов визнала. Заслухавши учасників справи та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив такі обставини. На підставі договору дарування від 12.08.2000 позивач набула право власності на 38/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS], який складається з: житлового будинку житловою площею 61,90 кв.м. - літ. А, льоху - літ. В., вбиральні - літ. Е., сарая - літ. Д, літньої кухні - літ. Ж, споруджень - 1…8 (а.с. 8). Згідно умов вказаного договору у володіння позивача перейшло дві житлові кімнати площею 5,4 кв.м. та 15,5 кв.м., що складає 38/100 ідеальних частин домоволодіння. 62/100 частин вказаного домоволодіння залишилися у власності дарувальника - баби позивача [PERSON] Рішеннями Київської міської ради від 12.10.2000 № 33-3/1010 та від 21.05.2009 № 514/1570 позивачу та [PERSON] передано у спільну часткову власність земельну ділянку площею 0,1 га на [ADDRESS] у Дарницькому районі м. Києва для обслуговування належного їм на праві спільної часткової власності житлового будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11-12, 14-15). На підставі вищевказаних рішень [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.10.2011 р., зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 10-7-10832, який посвідчує право власності позивача на 38/100 частин земельної ділянки, розташованої на [ADDRESS] у Дарницькому районі м. Києва, загальною площею 0,1 га., кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 10). Натомість документ, який посвідчує право власності [PERSON] на 62/100 частин спірної земельної ділянки, не видавався, і право її власності у передбаченому законом порядку не реєструвалась. [INFO] [PERSON] померла (а.с. 28). Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складу якої увійшли усі права та обов'язки, що належали їй на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті (ст. 1218 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). За приписом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно з положеннями ст. 1270 цього Кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог цивільного законодавства право власності спадкоємця на успадковане нерухоме майно посвідчується свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно, при цьому ч. 1 ст. 1297 ЦК України зобов'язує спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Судом встановлено, що спадкоємці [PERSON] не зверталися до нотаріуса із заявами про прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину, спадкова справа не заводилась, питання про визнання права власності в порядку спадкування в судовому порядку також не вирішувалось. Правовідносини, які виникають у зв'язку зі здійсненням права спільної часткової власності, регулюються нормами цивільного законодавства, а щодо земельної ділянки - ще і земельного закону. Так, за правилом, встановленим ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Відповідно до ч. 1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За нормою ст. 88 Земельного кодексу України володіння користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спірної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. За приписами цивільного процесуального закону позивачем є особа, яка звернулася до суду у встановленому законом порядку та стверджує про порушення, невизнання або оспорювання своїх прав, свобод чи інтересів іншими учасниками цивільних відносин. Відповідач - це особа, яка має нести установлену договором або законом відповідальність. Позивач на власний розсуд визначає особу, до якої пред'являє вимоги. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( ст. 2 ЦПК України). Наведене означає, що належний суб'єктний склад учасників спору є тоді, коли у сторін спору існує зв'язок із предметом позову, тобто щодо предмету позову у сторін виникають суб'єктивні права. Від належного суб'єктивного складу сторін залежить питання про задоволення позовних вимог з підстав їх законності. Проте, якщо буде встановлено, що відповідач є неналежним, у нього не виникає суб'єктивних прав щодо предмету позову, а відтак підстави для задоволення позовних вимог відсутні незалежно від їх відповідності вимогам закону. Аналіз змісту наведених законодавчих норм дає підстави для висновку, що сторонами у справі щодо виділу в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності, повинні бути учасники цієї власності. Судом встановлено, що позивач є учасником спільної часткової власності на спірну земельну ділянку, а інший співвласник (співвласники) цієї земельної ділянки наразі відсутній. Позивач заявила позов до своєї матері [PERSON] вказуючи, що після смерті баби вона є єдиним її спадкоємцем за законом, однак жодних доказів, які б підтверджували вказану обставину, суду не надано. Натомість з пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що у [PERSON] окрім [PERSON] була ще одна дочка, яка померла, але живі її діти - онуки спадкодавця, які мають право на спадкування за правом представлення (ст. 1266 ЦК України). У цивільному судочинстві діє правило, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 12, 81 ЦПК України). Згідно положень ч. 1 ст. 51 ЦПК України залучення співвідповідача допускається лише за клопотанням позивача. В підготовчому засіданні учасникам процесу неодноразово роз'яснювались відповідні положення матеріального та процесуального закону і наслідки невчинення ними певних процесуальних дій, проте доказів, які підтверджують право власності [PERSON] на 62/100 частин спірної земельної ділянки, суду не надано, клопотання про залучення до участі у справі в якості співвідповідачів інших спадкоємців [PERSON] заявлено не було. За таких обставин суд, визнаючи суб'єктивне право позивача [PERSON] на виділення належної їй частки із складу земельної ділянки, що перебуває у спільній частковій власності, не вбачає підстав для задоволення позову у зв'язку з недоведеністю належного суб'єктного складу учасників спору. Слід також зазначити, що вимога про визнання земельної ділянки поділеною не ґрунтується на законі, а відтак позивачем невірно обрано спосіб захисту свого права. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позову, розподіл понесених позивачем судових витрат не здійснюється.

Outcome: dismissed