Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

У січні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач, посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 04.01.1996 року №49 та свідоцтвом про право на спадщину за законом від 30.09.2019 року. В даній квартирі також зареєстрований відповідач у справі - [PERSON] , який в квартирі не проживає з 2000 року. Наразі відповідач по справі відбуває покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія №4». В спірній квартирі відсутні речі відповідача, його майно, ним не сплачуються комунальні послуги. Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.01.2020 року головуючим суддею по розгляду даної справи визначено суддю Панченко О.М. Ухвалою суду від 31.01.2020 року відкрито провадження за даним позовом з призначенням справи до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка в судове засідання не з`явилася. Представник позивача в судове засідання не з`явилася, проте, в матеріалах справи міститься письмова заява від останньої, з проханням про проведення розгляду справи за відсутності сторони позивача, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшов лист В.о. начальника Державної установи «Житомирська виправна колонія (№4)» Прокопенка П. із письмовою заявою відповідача по справі, в якій останній з позовними вимогами погодився у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, враховуючи, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечать його інтересам, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з такого. Матеріалами справи встановлено, що позивачка у справі являється єдиним та повноцінним власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . З копії свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1996 року вбачається, що квартира [ADDRESS] належала в рівних долях [PERSON] та [PERSON] (позивачу по справі). [INFO] помер один із співвласників спірної квартири - [PERSON] . Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 30.09.2019 року спадкоємцем майна померлого [PERSON] (1/2 частина квартири [ADDRESS] ) є його дружина - [PERSON] . З тексту даного свідоцтва вбачається, що відповідач по справі - [PERSON] , який є сином позивача та померлого [PERSON] , відмовився від майна померлого на користь позивача у справі - [PERSON] . З урахуванням викладених обставин встановлено, що 1/2 частина спірної квартири належить позивачу на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 04.01.1996 року, інша 1/2 частина даної квартири належить позивачу на праві власності відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 30.09.2019 року. Згідно акту від 31.01.2020 року виданого начальником ЖЕД-310 [PERSON], відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований, але не проживає за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні № 11589206 від 30.01.2020 року, в квартирі зареєстрований відповідач у справі - [PERSON] . Як зазначила в позовній заяві позивачка, відповідач з 2000 року в спірній квартирі не проживає, в ній відсутні його речі та майно, він не сплачує комунальні послуги. На даний час [PERSON] відбуває покарання в Державній установі «Житомирська виправна колонія №4». Реєстрація місця проживання фактично відсутнього тривалий час відповідача за спірною адресою змусило позивачку звертатись до суду з вказаним позовом, у якому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимоги усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Враховуючи викладене, а також те, що судом достовірно встановлено, що відповідач не мешкає за адресою: [ADDRESS] , не утримує дане житло, не сплачує комунальні послуги. В даному житлі особистих речей немає, він в даній квартирі лише зареєстрований, а також те, що відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі, не заперечує щодо задоволення позову, про що свідчить його письмова заява, наявна в матеріалах справи, суд вважає, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність правових підстав визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність та обґрунтованість вимог позову та про можливість їх задоволення. У зв`язку із задоволенням позову згідно ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивачки понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору.

Outcome: approved