Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-13 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до Ізюмської міської ради Харківської області про визнання права власності на спадкове майно, а саме на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом від 21.01.2013 року після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається, що [INFO] року померла [PERSON], про що 07.03.2013 року складено відповідний актовий запис № 200 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області. За життя [PERSON] склала заповіт від 21.01.2013 року, посвідчений нотаріусом, згідно до якого [PERSON] заповідала [PERSON] майно, яке буде належати їй на день смерті і на те, що за законом вона має право мати. Таким майном після смерті [PERSON] є житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], право власності на яке зареєстровано за [PERSON] у відповідності до свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2004 року та рішенням народного суду міста Ізюм від 13.04.1976 року по справі № 20225/1976р.. Вона, [PERSON], прийняла спадщину від [PERSON] шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області у шестимісячний строк, так як постійно не проживала із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Інших спадкоємців за заповітом або черги спадкування за законом не має. Після звернення до нотаріуса з питань отримання свідоцтва про право спадщину за заповітом, вона почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Однак нотаріус не має можливості оформити їй свідоцтво про право на спадщину на вказане майно у зв'язку із неможливістю надання нею рішення народного суду міста Ізюм від 13.04.1976 року по справі № 20225/1976р. з відміткою про державну реєстрацію, тобто оригіналу правовстановлюючого документу на 1/2 частину спадкового майна, про що вона отримала письмову відмову від нотаріуса Ізюмської державної нотаріальної контори від 06.12.2013 року за № 4219/02-17, та їй було рекомендовано звернутися до суду з питання визнання права власності на вказаний будинок у порядку спадкування. Вказує, що хоча вона і отримала з архіву суду копію рішення народного суду міста Ізюм від 13.04.1976 року по справі № 20225/1976р., однак провести державну реєстрацію вказаного правовстановлюючого документу на ім'я померлої [PERSON] на теперішній час вона не має права і можливості згідно діючого на теперішній час Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Оскільки у неї відсутній правовстановлюючий документ із відповідною реєстрацією права власності щодо належності 1/2 частини цього майна спадкодавцеві [PERSON], вона, як спадкоємець, не має можливості у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, тому звернулась з позовом до суду. Позивачка [PERSON] просить суд визнати за нею право власності на: житловий будинок, загальною площею 53,2 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м.; та побутово-господарські будівлі, а саме: літня кухня під літ. «Б», сарай під літ. «В», вбиральню під літ. «Д», погріб під літ. «Г», сарай під літ. «Е», сарай під літ. «Ж», літній душ під літ. «З», бесідка під літ. «Л», паркан № 1, що розташовані за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року. (а.с. 3-5) Позивачка в судове засідання не з'явилася, її інтереси у судовому засіданні представляла представник [PERSON], яка підтримала позовні вимоги повністю, підтвердила обставини справи та просить суд позов задовольнити повністю. Представник відповідача Ізюмської міської ради Харківської області в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника відповідача, заперечень на позов не мають||| (а.с. 29, 30-31). Вислухавши пояснення представника позивачки [PERSON] - [PERSON], перевіривши і дослідивши матеріали справи|речі|, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивач на підставу своїх вимог посилаються на статті 328, 392, 1218, 1220, 1222, 1223 ЦК України, а згідно зі ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як установлено судом і підтверджується матеріалами справи, [INFO] року в селі Липчанівка Ізюмського району Харківської області померла [PERSON], про що 07.03.2013 року складено відповідний актовий запис № 200 відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції у Харківській області та видано свідоцтво про смерть Серія [NUMBER] від 07 березня 2013 року (а.с. 13). Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій, притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимогам ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За змістом зазначених норм прийняття особою спадщини обумовлюється або постійним проживанням спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини, або, в разі відсутності наведених вище обставин - поданням до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини у визначений ч. 1 ст. 1270 ЦК України строк. Згідно ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Відповідно до змісту ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно заповіту від 21 січня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 21 січня 2013 року за реєстром № 100, [PERSON], [INFO], на випадок її смерті зробила розпорядження, яким все її майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що буде їй належати на день її смерті, і на що вона за законом буде мати право, вона заповідає гр. [PERSON], [INFO]. Заповіт на день смерті заповідача не відмінено, не змінено, не скасовано (а.с. 11, 12). Після смерті гр. [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове майно, в тому числі у вигляді житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями, розташованих за адресою: [ADDRESS], належного спадкодавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 12.07.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Ізюмської державної нотаріальної контори в реєстрі за № 3-1217, зареєстрованого в БТІ 26.07.2004 року та в реєстрі прав власності 06.09.2004 року, та на підставі рішення народного суду міста Ізюм від 13.04.1976 року по справі № 20225/1976 року, дійсна вартість на 05.11.2013 року складає 125 281 гривня, що підтверджується технічним паспортом на будинок від 05.11.2013 року та довідкою КП МБТІ від 05.11.2013 року (а.с. 8, 9, 14-16, 17, 47-50). Згідно пункту 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спорів у зв'язку зі спадкуванням за заповітом суд повинен застосовувати правила глави 85 ЦК та враховувати, що заповідач, зокрема, має право: 1) призначити своїми спадкоємцями фізичних осіб, незалежно від наявності в нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (частина перша статті 1235 ЦК); 2) без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом, крім тих, які мають право на обов'язкову частку у спадщині; у разі смерті особи, яка була позбавлена права на спадкування, до смерті заповідача, позбавлення її права на спадкування втрачає чинність; (частини друга, третя, четверта статті 1235 ЦК); 3) охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати в майбутньому. Якщо він розподілив між спадкоємцями лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав (частини перша, третя статті 1236 ЦК); 4) зробити у заповіті заповідальний відказ, відказоодержувачами у якому можуть бути особи, які входять, а також ті, які не входять до числа спадкоємців за законом (стаття 1237 ЦК); 5) зобов'язати спадкоємців до вчинення певних дій немайнового характеру, зокрема, щодо розпорядження особистими паперами, визначення місця і форми здійснення ритуалу поховання, дій, спрямованих на досягнення суспільно корисної мети (стаття 1240 ЦК); 6) обумовити виникнення права спадкування наявністю певної умови (наявність інших спадкоємців, проживання у певному місці, народження дитини, здобуття освіти тощо), тобто скласти заповіт з умовою. Умова, визначена у заповіті, є нікчемною, якщо вона суперечить закону або моральним засадам суспільства (частини друга, третя статті 1242 ЦК); 7) установити сервітути щодо земельних ділянок, без зміни їх цільового призначення, інших природних ресурсів або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб (стаття 1246 ЦК); Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК немає відповідного правила. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже, право на оформлення спадщини у судовому порядку пов'язане з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до Листа Верховного Суду України від 29 жовтня 2008 року № 19-3767/0/8-08 (пункт 11) при розгляді справ про визнання права власності на спадкове майно необхідно враховувати, що за наявності правовстановлюючих документів на нього, документального підтвердження місця, часу відкриття спадщини, підстав закликання до спадкування та за відсутності спору між спадкоємцями свідоцтво про право на спадщину на підставі статей 1296, 1297 Цивільного кодексу України, ст. 34 Закону України від 2 вересня 1993 р. № 3425-ХІІ «Про нотаріат» видається нотаріусом. Відповідно до п.1 Глави 13 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок), нотаріус відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відповідно до п. 3 Глави 13 Порядку нотаріус на вимогу особи, якій відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, зобов'язаний викласти причини відмови в письмовій формі і роз'яснити порядок її оскарження. У цих випадках нотаріус протягом трьох робочих днів виносить постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Копією спадкової справи № 447/2013, підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], померлої [INFO] року, до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області з заявою про прийняття спадщини від 08 липня 2013 року звернулася гр. [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім'я [PERSON], на яку померлою було залишено заповіт на все майно, не видавалось (а.с. 35-40). Судом установлено та підтверджується, що спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину від [PERSON] шляхом звернення з заявою до Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області у шестимісячний строк, та почала збирати необхідні документи за запитами нотаріуса. Проте у відповідності до відповіді Ізюмської державної нотаріальної контори Харківської області від 06.12.2013 року № 4219/02-17 за заявою [PERSON] про прийняття спадщини за заповітом, вбачається, що на підставі п. 4.15, гл. 10, розділу ІІ Порядку (видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна) в зв'язку з тим, що заявником не наданий правовий документ на частину житлового будинку на ім'я померлої [INFO] року [PERSON], видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом Ізюмська державна нотаріальна контора не має можливості. Рекомендовано звернутися до суду (а.с. 18). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У задоволенні позовних вимог відповідач Ізюмська міська рада Харківської області не заперечували. Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню. Судові витрати суд, які позивачка сплатила за судовий збір, не компенсуються їй у зв'язку із вимогами про це позивача (а.с. 1-2).

Outcome: approved