Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду із вказаним вище позовом, який надалі уточнив і мотивував тим, що 26 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого банк надав відповідачу кредит готівкою на споживчі потреби в розмірі 332000 грн., строком до 25 квітня 2020 року із розрахунку 18,99 % річних, а позичальниця зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і відповідачем 26 квітня 2013 року було укладено іпотечний договір, згідно якого остання передала в іпотеку належне їй майно: трикімнатну квартиру [ADDRESS]. За умовами кредитного договору позичальниця мала повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконує цих обовязків і станом на 28 липня 2015 року має заборгованість в розмірі 382847 грн. Письмова вимога [PERSON] про погашення боргу та наслідки їх невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, направлена у серпні 2015 року, залишена нею без задоволення. Посилаючись на ст.1054 ЦК України, ст.ст.33,36,37 Закону України «Про іпотеку» та умови кредитного і іпотечного договорів просив в рахунок погашення заборгованості за кредитом в розмірі 382847 грн. 73 коп., з яких тіло кредиту 301990 грн.31 коп., проценти 59277 грн. 42 коп., комісія 21580 грн. звернути стягнення на належний відповідачці [PERSON] предмет іпотеки у вигляді квартири [ADDRESS] вартість якої станом на 05.04.2016 року відповідно до висновку субєкта оціночної діяльності становить 900142 грн. шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на цю квартиру, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав порушення процедури звернення до суду з даним позовом та не співмірності ціни позову з вартістю квартири. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, в поданих суду поясненнях просив задовольнити позовні вимоги «Дельта Банк» в повному обсязі. Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що 26 квітня 2013 року між ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] було укладено кредитний договір № 4967595, згідно якого банк надав відповідачу готівкою кредит на споживчі потреби в розмірі 332000 грн. із кінцевим терміном повернення до 25 квітня 2020 року із розрахунку 18,99 % річних, а позичальниця у свою чергу зобовязалася повернути отриманий кредит та сплатити відсотки за його користування. Повернення кредиту передбачено шляхом внесення позичальницею щомісячних платежів за кредитом в розмірі 8831 грн. 87 коп. 26 числа кожного місяця, згідно графіку платежів, вказаних в додатку № 1 до кредитного договору. На забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком і [PERSON] 26 квітня 2013 року було укладено іпотечний договір, згідно якого відповідач передала в іпотеку належне їй майно: квартиру [ADDRESS]. Згідно пунктів 7.2, 7.4.1 договору банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання позичальником зобовязань за кредитним договором в тому числі шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Позичальниця за умовами укладеного сторонами кредитного договору мала повертати кредит щомісячними платежами, однак не виконує цих обовязків і станом на 28 липня 2015 року має прострочену заборгованість за кредитом 301990 грн. 31 коп., за процентами в розмірі 59277 грн. 42 коп., комісією 21580 грн.. Письмова вимога [PERSON] про погашення боргу та наслідки її невиконання у вигляді звернення стягнення на предмет іпотеки, направлена відповідачці 27 серпня 2015 року, залишена останньою без задоволення. Вказані обставини підтверджуються наявними у справі доказами. Відповідно до положень ч.2 ст.16 ЦК України, яка визначає способи судового захисту цивільних прав та інтересів особи, одним із таких способів захисту є визнання права, в тому числі визнання права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. За змістом даної норми власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права у суді, який, визначається законом чи договором. Спеціальним законом, який регулює питання звернення стягнення на предмет іпотеки є Закон України «Про іпотеку». Згідно ст.33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до положень ст.36 вказаного Закону сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно договору про задоволення вимог іпотекодержателя, які визначають можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до ч.1,3 ст.37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. В той же час порядок звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду врегульовано ст.39 вказаного Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону. Тобто, Закон України «Про іпотеку» передбачає як судовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки - ст.ст.38,39 Закону, так позасудове врегулювання - ст.36,37 Закону, які відрізняються за процедурою та правовими наслідками. Аналогічні положення щодо можливості судового і позасудового порядку звернення стягнення на предмет іпотеки містить іпотечний договір, укладений між ПАТ «Дельта Банк» і [PERSON] Зокрема, у п.7.2 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, переходу до Іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, продажу останнім від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з п.7.2, 7.4.1 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки за застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання зобовязання в порядку встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Договір іпотеки та рішення іпотекодержателя про перехід права власності є підставою для реєстрації права власності іпотекожержателя на предмет іпотеки за вартістю на підставі висновку субєкта оціночної діяльності. Сторони договору свідчать, що право іпотекодержателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі цього підпункту є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавця. Отже, як Закон України «Про іпотеку», так і наведений іпотечний договір передбачають можливість передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання виключно в позасудовому порядку. Таке узгоджується із законодавством, яке регулює питання набуття права власності в судовому порядку. Так, можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.335 та ст.376 Кодексу. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує вже наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідч не визнає, заперечує, або оспорює наявне у позивача право власнсоті, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його парво власності. Така ж правова позиція щодо набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки викладена у постанові Верховного Суду України від 30 березня 2016 року у справі № 6-1851цс15, яка згідно ст.3607 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що не підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення його вимог у спосіб, який визначено останнім, а саме шляхом визнання за ним права власності на предмет іпотеки, оскільки такий спосіб згідно Закону України «Про іпотеку» є позасудовим способом врегулювання такого питання, що повністю узгоджується із п.7.4.1 іпотечного договору. За таких обставин підстави для задоволення позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» відсутні.

Outcome: dismissed