Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди в розмірі 250 000 грн. В обґрунтування позову вказує, що слідчим прокуратури Львівської області Пшеничка А.М. ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017140000000141 від 25.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.296, ч.2 ст. 365 КК України, в якому позивач до цього часу не визнаний потерпілим, хоча йому була завдана значна моральна шкода, чим грубо порушено ч. 2 ст. 55 КПК України та Постанову Пленуму Верховного Суду України №13 від 02 липня 2004 року. Вказує, що понад два з половиною роки триває бездіяльність у даному кримінальному провадженні слідчого Пшеничка А.М . що вже є протиправним та грубо порушуються права позивача, як потерпілого, та не проводяться усі необхідні слідчі дії, а саме: слідчий не допитав позивача в якості потерпілого, не вручив пам`ятки про процесуальні права та обов`язки потерпілого, а також не провів інших необхідних слідчих дій. 31.01.2019 року слідчим Пшеничка А.М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №42017140000000141 від 25.04.2017 року за відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2019 року у справі №461/2684/19 було задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого Пшеничка А.М. про закриття кримінального провадження № 42017140000000141 від 25.04.2017 року. Посилаючись на те, що такими незаконним діями слідчого йому завдана моральна шкода, просив задовольнити позов та стягнути з Державної казначейської служби за рахунок державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку на користь позивача в рахунок відшкодування шкоди 250 000 грн. Позивач в судове засідання не з`явився, про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, проте, подав письмову заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1. ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. На підставі викладених, суд визнав можливим провести розгляд справи у відсутності сторін, на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити виходячи наступного. З матеріалів справи вбачається, що слідчим прокуратури Львівської області Пшеничка А.М. ведеться досудове розслідування, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42017140000000141 від 25.04.2017 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого, ч.2 ст.296, ч.2 ст. 365 КК України в якому позивач до цього часу не визнаний потерпілим. 31.01.2019 року слідчим Пшеничка А .М. було винесено постанову про закриття кримінального провадження №42017140000000141 від 25.04.2017 року за відсутністю складу кримінального правопорушення. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2019 року у справі №461/2684/19 було задоволено скаргу [PERSON] та скасовано постанову слідчого Пшеничка А.М. про закриття кримінального провадження № 42017140000000141 від 25.04.2017 року. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, статей 1173, 1174 ЦК України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках : постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Звертаючись з даним позовом, позивач посилався на ту обставину, що повна бездіяльність, протиправність дій слідчого Пшеничка А.М. у кримінальному провадженні №42017140000000141 від 25.04.2017 р. доведена судом та не потребує додаткового доказування, а саме ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 26.04.2019 року. Разом з тим, вказана ухвала не містить висновків щодо незаконних та протиправних дій слідчого Пшеничка А.М . Крім того, з матеріалів справи вбачається, що позивач не оскаржував неправомірні дії чи бездіяльність слідчого прокуратури Львівської області Пшеничка А.М. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки доказів неправомірних дій слідчого прокуратури Львівської області Пшеничка А.М. позивачем не надано, в зв`язку з чим звернення [PERSON] до суду із даним позовом є передчасним.

Outcome: dismissed