Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

У серпні 2020\~року позивач\~звернувся до\~суду із\~позовом до\~[PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру, в обґрунтування якого вказав, що 31 грудня 2015 року о 13 год 30 хв [PERSON] , керуючи автомобілем Scoda Octavia, державний номерний знак [NUMBER] , на перехресті вул. Цілиноградська та вул. Лялі Убийвовк не надала перевагу в русі автомобілю HONDA CRV, державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що призвело до зіткнення транспортних засобів і отримання механічних ушкоджень. Відповідно до звіту авто-товарознавчого дослідження № 68 від 08 лютого 2016 розмір завданої матеріальної шкоди в результаті ДТП склав 435317,20 грн. Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року [PERSON] визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП шляхом накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова по справі від 23 грудня 2016 у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. 06 лютого 2017 рішенням апеляційного суду Харківської області заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] задоволено, стягнуто з [PERSON] 386317,42 грн матеріальної шкоди, 2500 грн витрат на правову допомогу, 8382 грн судового збору. 16 березня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова видано виконавчі листі, після направлення яких для примусового виконання з`ясувалось, що із власності боржника вибула квартира [ADDRESS] . Відповідачка була обізнана про те, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року в майбутньому із неї будуть стягнуті матеріальна і моральна шкода, оскільки на момент укладення договору дарування її вина у вчиненні ДТП вже була встановлена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, а тому вирішила укласти фіктивні правочини з метою ухилення від виконання судового рішення, яким вона буде зобов`язана відшкодувати завдані нею збитки. 27 жовтня 2017 року відкрито виконавче провадження № 55019748 із примусового виконання вищевказаного виконавчого листа приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєва О.С. На час відкриття виконавчого провадження у власності боржника вже не перебувало майно, на яке можливо б було накласти стягнення. З огляду на те, що зазначені у позові правочини почали укладатись одразу після завдання шкоди позивачу та судового рішення, яким [PERSON] визнана винною у дорожній транспортній пригоді за участю [PERSON] , тому останній вважає, що [PERSON] був мотив фіктивно переоформити право власності на її майно на близьких родичів. З урахуванням матеріальної шкоди, судових витрат, а також 3% річних та інфляційного збільшення за період із 07 лютого 2016 року по 28 липня 2020 року загальна сума боргу [PERSON] складає 561760,60 грн. Для задоволення вимог позивача достатньо накласти стягнення на один з об`єктів нерухомості, який зараз знаходиться у власності малолітнього сина боржниці - [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] на користь [PERSON] є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а направлений саме для виведення нерухомості з власності [PERSON] з метою ухилення від виконання рішення суду в майбутньому про стягнення завданих в ДТП збитків. Позивач просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною у реєстрі за № 2043 від 02 липня 2016 року, недійсним, скасувавши рішення про державну реєстрацію права власності [PERSON] на житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] , прийняте 02 липня 2016 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лантьєвою Вірою Валентинівною, індексний номер 30284583, номер запису про право власності: 15211300, а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. У відзиві\~на позовну\~заяву [PERSON] зазначила, що вона подарувала квартиру своєму малолітньому сину 02 липня 2016 року, а позов про відшкодування матеріальної шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди подано до суду 18 липня 2016 року. На момент укладення договору дарування її воля була направлена на реальне настання правових наслідків, а саме дарування квартири малолітній дитині, що не пов`язано з ухиленням від виконання судового рішення, оскільки на той момент [PERSON] не знала і не могла знати про результати розгляду справи, оскільки на момент дарування квартири заборгованості не існувало і вона боржником не була. У відповіді на відзив позивач зазначив, що завдавши шкоду під час ДТП, [PERSON] не відшкодувавши збитки добровільно, зобов`язана була передбачити, що відносно неї у майбутньому будуть відкриті судові справи і саме тому тривалий час не реєструвала своє місце проживання. Про небажання [PERSON] виконувати судове рішення із відшкодування збитків свідчить і те, що від останньої не надходили кошти на рахунок приватного виконавця. У поясненнях на позовну заяву приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна вказала, що оспорюваний договір відповідає вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину, встановленим статтею 203 ЦК України. Дії нотаріуса відповідають закону, тому немає підстав вважати даний договір недійсним. Позивач та\~відповідачка в\~судове засідання\~не з`явились,\~були належним\~чином повідомлені\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи у відповідності до ч. 5 ст. 130 ЦПК України. Представник відповідачки в судове засідання не з`явився, надав клопотання про відкладення розгляду справи. Судом визнана неповажною причина неявки представника відповідачки в судове засідання, оскільки частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, яка набрала чинності для України\~\~з 11 вересня 1997 року та відповідно до\~ст. 9 Конституції України\~є частиною національного законодавства України, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи\~\~упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 2 вересня 2010 року, «Смірнова проти України» від 8 листопада 2005 року, «Матіка проти Румунії» від 2 листопада 2006 року, «Літоселітіс проти Греції»\~\~від 5 лютого 2004 року та інші). Відповідно до ч. 2\~ст. 210 ЦПК України\~суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Представник Служби у справах дітей по Шевченківському району Департаменту служби у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника третьої особи. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та третьої особи суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року [PERSON] визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП шляхом накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн, що підтверджується копією постанови суду (а.с. 22). Рішенням апеляційного суду Харківської області 06 лютого 2017 року заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 23 грудня 2016 року скасовано, позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою задоволено, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 386317,42 грн, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] витрати на правову допомогу в розмірі 2500 грн та 8382 грн -судового збору (а.с. 23-28). Постановою про відкриття виконавчого провадження від 27 жовтня 2017 року ВП № 55019748 приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Семендяєвим Олександром Сергійовичем відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 638/11639/16-ц, виданого 16 березня 2017 року суддею Дзержинського районного суду м. Харкова Шестаком О.І., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 386317,42 грн, про що свідчить копія постанови про відкриття виконавчого провадження ВП № 55019748 від 27 жовтня 2017 року (а.с. 29-30). Відповідно до договору дарування від 02 липня 2016 року, укладеного між фізичними особами, які перебувають у родинних відносинах між собою першого ступеня споріднення, [PERSON] з однієї сторони (далі дарувальник) і [PERSON] , від імені якого діє його мати [PERSON] , з другої сторони (далі обдарований), дарувальник передає у власність обдаровуваного, а обдаровуваний приймає від дарувальника належну йому на праві приватної власності двокімнатну квартиру загальною площею 44,7 кв.м., жилою площею 27,4 кв.м., за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 2 цього договору дарунок сторонами оцінюється у 70000 грн, що підтверджується копією договору дарування квартири від 02 липня 2016 року (а.с. 31-32). Пунктом 10 вказаного договору дарування квартири від 02 липня 2016 року визначено, що право власності на квартиру у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до ч. 3 ст. 334 Цивільного кодексу України та до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають з моменту такої реєстрації. З Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 листопада 2019 року вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована 02 липня 2016 року, державний реєстратор: приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна, підстава виникнення права власності: договір дарування квартири, серія та номер: 2043, виданий 02 липня 2016 року, видавник: Лантьєва В.В. приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу, підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 30284583 від 02 липня 2016 року, власник: [PERSON] , форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 (а.с. 35-36). Ухвалою Харківського апеляційного суду від 06 липня 2020 року ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 18 лютого 2020 року скасовано та ухвалено нову постанову, якою тимчасово обмежено [PERSON] у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язання по сплаті заборгованості за виконавчими листами № 638/11639/16-ц, виданими 16 березня 2017 року Дзержинським районним судом м. Харкова. Правом оспорювати правочин ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. У Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 надано офіційне тлумачення поняття «охоронюваний законом інтерес», як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам. Тобто, інтерес особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам і відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надано у резолютивній частині зазначеного рішення Конституційного Суду України. Відповідно до\~ч. 1 ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначати предмет та підстави позову відповідно до ст. 13, 49, 175 ЦПК є виключним правом позивача. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. Підстава позову обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, які об`єктивуються у поданих доказах. Звертаючись до суду із вимогою про визнання договору дарування квартири [ADDRESS] від 02 липня 2016 року недійсним, позивач зазначив, що відповідачка була обізнана про те, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року в майбутньому із неї будуть стягнуті матеріальна і моральна шкода, оскільки на момент укладення договору дарування її вина у вчиненні ДТП вже була встановлена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, а тому вирішила укласти фіктивні правочини з метою ухилення від виконання судового рішення, яким вона буде зобов`язана відшкодувати завдані нею збитки. З огляду на те, що зазначені у позові правочини почали укладатись одразу після завдання шкоди позивачу та судового рішення, яким [PERSON] визнана винною у дорожній транспортній пригоді за участю [PERSON] , тому останній вважає, що [PERSON] був мотив фіктивно переоформити право власності на її майно на близьких родичів. У позовній заяві позивач зазначив, що договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] на користь [PERSON] є фіктивним, оскільки не був спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, а направлений саме для виведення нерухомості з власності [PERSON] з метою ухилення від виконання рішення суду в майбутньому про стягнення завданих в ДТП збитків. Отже, як на підставу позову позивач посилається на те, що оспорюваний договір від 02 липня 2016 року дарування квартири [ADDRESS] , укладений [PERSON] на користь [PERSON] є фіктивним. Доказуванню підлягають фактичні обставини, з якими закон пов`язує визнання такого правочину недійсним і настання відповідних наслідків, та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Отже, предметом доказування у даній справі є те, що фіктивність оспорюваного договору дарування квартири дійсно мала місце. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи\~доказів). Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно вимог статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частиною першою статті 717 ЦК України передбачено, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною другою статті 719 ЦК України обумовлено, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився і Верховний Суд у постановах від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц, від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц. Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Аналогічний висновок зазначений у постанові Верховного Суду від\~04 березня 2020 року у справі № 647/3085/17. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Аналогічні за змістом висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц. Разом з тим, судом встановлено, що договір дарування, який укладено до ухвалення рішення апеляційного суду Харківської області 06 лютого 2017 року, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та відкриття виконавчого провадження від 27 жовтня 2017 року ВП № 55019748, виконано, [PERSON] \~прийняв у дар спірну квартиру від [PERSON] , а після укладення цього договору дарувальник не проживає у спірній квартирі. Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] (т. 1, а.с. 181). Згідно з пунктом 10 вказаного договору дарування квартири від 02 липня 2016 року право власності на квартиру у обдаровуваного виникає з моменту прийняття дарунка. Прийняттям дарунка вважається одержання обдаровуваним примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до ч. 3 ст. 334 Цивільного кодексу України та до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» виникають з моменту такої реєстрації. За [PERSON] зареєстровано право власності вказаної квартири у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 15 листопада 2019 року (т. 1, а.с. 35-36). Таким чином, зі змісту договору вбачається, що його сторони своїми діями підтвердили реальність договору дарування [PERSON] , як дарувальником, її сину [PERSON] , як обдарованому, а отже діє\~презумпція договору,\~передбачена статтею 204 ЦК України. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних, достатніх та допустимих доказів того, що договір дарування є фіктивним, не відповідає намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, передбачені законом щодо договорів дарування. При цьому, сторонами договору дарування вчинені всі необхідні дії для його виконання, в тому числі щодо державної реєстрації. Укладеним між відповідачами договором дарування права позивача не порушуються, оскільки судове рішення апеляційного суду Харківської області від 06 лютого 2017 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в розмірі 386317,42 грн, набрало законної сили та перебуває на виконанні у приватного виконавця. Позивачем не надано доказів, як це передбачено ст.\~81\~ЦПК\~України і є його процесуальним обов`язком, відсутності у сторін договору дарування створення правових наслідків, тому немає підстав для\~визнання договору дарування фіктивним\~на підставі статті 234 ЦК України, суд же\~відповідно до\~вимог частини\~1\~статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі викладеного у цій конкретній справі суд дійшов висновку, що відсутні будь-які фактичні дані, які б вказували, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір дарування житлового будинку від 02 липня 2016 року є фіктивним та укладений без мети настання реальних наслідків, та які б спростували встановлену законом презумпцію правомірності правочину. Безпідставним є посилання позивача в позовній заяві на те, що відповідачка була обізнана про те, що рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 березня 2017 року в майбутньому із неї будуть стягнуті матеріальна і моральна шкода, оскільки на момент укладення договору дарування її вина у вчиненні ДТП вже була встановлена постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, а тому вирішила укласти фіктивні правочини з метою ухилення від виконання судового рішення, виходячи з наступного. Договір дарування спірної квартири укладено 02 липня 2016 року, в той час як рішення апеляційного суду Харківської області суду про стягнення матеріальної шкоди ухвалено 06 лютого 2017 року, тобто через півроку після укладення оспорюваного договору дарування квартири. Отже, на час укладення договору дарування рішення суду про стягнення матеріальної шкоди не було ухвалено, тому відповідно, спірний договір не міг бути фіктивним на час його укладення. Також, суд вважає безпідставним посилання позивача на те, що зазначені у позові правочини почали укладатись одразу після завдання шкоди позивачу та судового рішення, яким [PERSON] визнана винною у дорожній транспортній пригоді за участю [PERSON] , тому у [PERSON] був мотив фіктивно переоформити право власності на її майно на близьких родичів, оскільки постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року [PERSON] визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП шляхом накладення стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн, з огляду на таке. Зазначеною постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року не вирішувалось питання щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] завданих матеріальних збитків. При цьому наявність постанови Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 березня 2016 року, якою [PERSON] визнана винною у порушенні Правил дорожнього руху та притягнена до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП не може слугувати доказом фіктивності оспорюваного правочину. З огляду на вказане та враховуючи, що рішення суду про стягнення матеріальних збитків з [PERSON] на користь [PERSON] ухвалено 06 лютого 2017 року, в той час як договір дарування відповідачкою було укладено 02 липня 2016 року, тобто за півроку до ухвалення рішення про стягнення матеріальних збитків, а також враховуючи, що право власності на квартиру за [PERSON] було переоформлено 02 липня 2016 року, тому суд дійшов висновку про недоведеність позивачем фіктивності\~договору дарування у зв`язку із відсутністю головної ознаки фіктивного правочину - наміру створити правові наслідки, обумовлені спірним договором дарування, так як подальші дії сторін правочину свідчили про його виконання. З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що скільки позивачем не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог щодо фіктивності оспорюваного договору дарування квартири, тому відсутні у справі підстави для задоволення позову [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова задоволено заяву [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , про забезпечення позову, накладено арешт на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві приватної власності [PERSON] , до розгляду по суті позовної заяви [PERSON] , в інтересах якого діє представник [PERSON] , до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру, третя особа приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Лантьєва Віра Валентинівна. З огляду на те, що позов не підлягає задоволенню, тому відсутня необхідність для подальшого застосування заходів забезпечення позову. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню, тому підстав для розподілу судових витрат, понесених позивачкою у зв`язку з розглядом справи, немає.

Outcome: dismissed