Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-07 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], третя особа: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Український страховий стандарт» про відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. У своєму позові [PERSON] посилався на те, що він є власником автомобіля Volkswagen Passat, р/н [NUMBER]. 28 лютого 2018 року о 13 год. 30 хв. відповідач, керуючи автомобілем Chevrolet Malibu, р/н [NUMBER], під час руху заднім ходом в районі буд. № 5 на пл. Соборна в місті Дніпрі, не переконався в безпечності свого маневру, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Passat, р/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Своїми діями відповідач порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у ПрАТ «СК «Український страховий стандарт». На звернення позивача та страхової компанії, останній отримав відповідь, якою йому було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки на момент огляду представником страховика автомобіль позивача був відремонтований. Розмір понесених позивачем фактичних витрат на відновлювальний ремонт автомобіля Volkswagen Passat, р/н [NUMBER] склав 74897,16 грн. Відповідач добровільно завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду досі не відшкодував. З метою визначення вартості матеріального збитку позивач замовив відповідний висновок, згідно із яким вартість матеріальної шкоди склала 107103,54 грн., з яких вартість відновлювальних робіт - 77714,11 грн.; величина втрати товарної вартості - 29289,43 грн. При цьому позивач поніс витрати на автотоварознавче дослідження у розмірі 1700 грн. З урахуванням викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача 74897,16 грн. фактичних витрат на віднолювальний ремонт автомобіля; 29289,43 грн. в рахунок відшкодування втрати товарної вартості автомобіля; 1700 грн. - витрат на автотоварознавче дослідження (а.с.1-8). Позивач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від позивача до суду надійшла заява, у якій останній просить розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с.63-64). Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Від представника третьої особи до суду надійшли до суду пояснення, у яких останній пояснив, що оскільки позивачем було відновлено транспортний засіб до його огляду представником страховика, підстав для виплати страхового відшкодування немає (а.с.44-45). Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. 280, 281, 282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON] 28 лютого 2018 року о 13 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Шевролет»,\~д/н\~[NUMBER], під час руху задіним ходом в районі буд. № 5 на пл. Соборна в м. Дніпрі, не переконався в безпечності свого маневру, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «Фольксваген», д/н [NUMBER], під керуванням водія [PERSON] Своїми діями [PERSON] порушив п. 10.9 Правил дорожнього руху України, спричинивши матеріальний збиток та механічні пошкодження зазначеним транспортним засобам. Факт дорожньо-транспортної пригоди та її фактичні обставини підтверджені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року у справі № 201/2419/18, якою відповідача [PERSON] було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого с. 124 КУпАП та на підставі ст. 22 КУпАП відповідача звільнено від адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП за малозначністю вчиненого правопорушення, обмежившись усним зауваженням та провадження у справу закрито (а.с.17). Відповідно до приписів ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою, а тому фактичні обставини встановлені постановою Жовтневого районного суду міста Дніпропетровська від 11 квітня 2018 року є преюдиційними і доведенню не підлягають. Як вбачається із наданого позивачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER], власником автомобіля «Фольксваген», д/н [NUMBER], є позивач [PERSON] (а.с. 11). Згідно із висновком № 031-1/18 експертного автотоварознавчого дослідження від 28 квітня 2018 року, складеного судовим експертом Різниченко В., вартість матеріальної шкоди, заподіяної власнику автомобіля «Фольксваген», д/н [NUMBER], на 28 лютого 2018 року склала 107103,64 грн., з яких вартість відновлювального ремонту складає 77714,11 грн., а величина втрати товарної вартості складає 29389,43 грн. (а.с.22-28). Витрати позивача на проведення автотоварознавчого дослідження склали 1700 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.37). Згідно із актом № ИС-0000010 від 23 березня 2018 року з надання послуг по ремонту автомобіля, рахунку-фактури № ИС0000012 від 19 березня 2018 року, а також квитанції до прибуткового касового ордеру № 10 від 19 березня 2018 року позивач поніс витрати на ремонт автомобіля у розмірі 74897,16 грн. (а.с.20-21). Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована згідно із полісом № АК/3502255 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 01 березня 2017 року, страховик - ПрАТ «Страхове компанія «Український страховий стандарт» (а.с.18). 23 березня 2018 року позивач направив на адресу ПрАТ «СК «Український страховий стандарт» повідомлення про настання страхового випадку, на що страхова компанія 30 березня 2018 року надала відповідь про відсутність правових підстав для здійснення виплати страхового відшкодування, оскільки автомобіль «Фольксваген», д/н [NUMBER] на момент огляду представником страховика був відновлений (а.с.19). Згідно із пп. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених ст. 41 Закону, ? МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. Пунктом 33.3 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що водії та власники транспортних засобів, причетних до дорожньо-транспортної пригоди, власники пошкодженого майна зобов'язані зберігати пошкоджене майно (транспортні засоби) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, до тих пір, поки його не огляне призначений страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) представник (працівник, аварійний комісар або експерт), а також забезпечити йому можливість провести огляд пошкодженого майна (транспортних засобів). Особи, зазначені в цьому пункті, звільняються від обов'язку збереження пошкодженого майна (транспортних засобів) у такому стані, в якому воно знаходилося після дорожньо-транспортної пригоди, у разі якщо не з їхньої вини протягом десяти робочих днів після одержання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду його уповноважений представник не прибув до місцезнаходження такого пошкодженого майна. За пп. 37.1.3 п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов'язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, позивач не виконав обов'язку щодо збереження транспортного засобу у тому стані, який існував після дорожньо-транспортної пригоди, пошкоджений автомобіль відновлено до отримання експертного висновку та відповідно до звернення до страхової компанії. Зазначене призвело до неможливості представника страхової компанії встановити розмір заподіяної шкоди, а тому у ПрАТ «Український страховий стандарт» були відсутні правові підстави для відшкодування заподіяної шкоди. За змістом Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння ДТП) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Разом з тим, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічний правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16 та від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15. Цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти (ст.11 ЦК України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені статтею 1166 ЦК України, згідно з частинами першою, другою якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з частиною першою статті 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1)шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2)за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3)за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Відповідно до частин другої, п'ятої статті 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Положеннями частини другої статті 1192 ЦК України визначено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Позивачем доведено належними та допустимими доказами факт того, що вартість відновлювального ремонту автомобіля «Фольксваген», д/н [NUMBER] склала 74897,16 грн. Крім того, згідно за змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно із пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика) вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості). Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості. Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків). Згідно із актом № ИС-0000010 від 23 березня 2018 року з надання послуг по ремонту автомобіля та з калькуляції, доданої до висновку експертного автотоварознавчого дослідження, в ході проведених ремонтних робіт та заміни відповідних деталей автомобіля, потребувалося фарбування, що впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу та свідчить про втрату товарної вартості. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що оскільки внаслідок неправомірних винних дій відповідача, який на відповідній правовій підставі керував транспортним засобом, майну позивача було завдано шкоди, яка не підлягає компенсації за рахунок страхового відшкодування, а підлягає стягненню з винної особи, дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а шкода в заявленому обсязі підлягає відшкодуванню відповідачем. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved