Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-03 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 17 січня 2020 року він надав [PERSON] у позику грошові кошти в сумі 1 000 доларів США з терміном повернення до 01 квітня 2020 року, про що відповідачем була складена відповідна розписка. Посилаючись на те, що [PERSON] свої зобов`язання за договорами позики не виконав, грошові кошти в обумовлений строк не повернув, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики від 17 січня 2020 року на суму 1 000 доларів США. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав. Відповідач у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду не повідомив, а також не подав відзив на позов. За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК Українисуд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 17 січня 2020 року [PERSON] надав [PERSON] у позику 1 000 доларів США з терміном повернення до 01 квітня 2020 року, про що відповідачем була складена відповідна розписка. Після закінчення строку виконання зобов`язань відповідач борг не повернув. Звертаючись до суду з указаним позовом, [PERSON] просив стягнути на свою користь суму боргу в розмірі 1 000 доларів США. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з частиною першою статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною першою статті 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Частиною другою статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми (частини перша та друга статті 1047 ЦК України). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми (постанова Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі №6-63цс13). Отже, між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] склалися позикові відносини (боргові зобов`язання), що підтверджується розпискою, яка в силу вимог частини другої статті 1047 ЦК України підтверджують як факт отримання коштів за договорами позики, так і зобов`язання повернути ці кошти до 01 квітня 2020 року. Оскільки у визначений у договорах строк кошти позивачу повернуті не були, суд дійшов висновку, що на користь позивача із відповідача належить стягнути за договором позики від 17 січня 2020 року суму боргу у розмірі 1 000 доларів США. Щодо стягнення суми боргу у валюті, що визначена договором позики, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»,Законом України від 23 вересня 1994 року «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов'язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі висновки викладені у правовій позиції, висвітленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі №373/2054/16-ц. З врахуванням наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача суму боргу у валюті, що визначена договором позики - 1 000 доларів США. Виходячи зі змісту ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, понесені останнім судові витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 908 грн. На підставі ст.ст.202, 524, 526, 527, 530, 1046-1049 ЦК України та

Outcome: approved