Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

У своєму позові [PERSON] посилається на те, що рішенням виконкому [PERSON] міської ради №157 від 18.03.2003 року задоволено її заяву та передано в її особисту власність квартиру, яка розташована за адресою: вул. Шевченка, 12/18 в м.Сокиряни. Після отримання вказаного рішення вона звернулася в [PERSON] філію ЧКОБТІ, для здійснення реєстрації права власності. Коли настав час забирати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, то самостійно зявитися в БТІ вона не змогла по причині хвороби, а тому попросила зробити це свого сина, [PERSON] З того часу документи на квартиру знаходилися у нього. Напочатку серпня 2017 року вона вирішила продати свою квартиру, тому попросила сина повернути їй документи на квартиру. Отримавши дані документи, вона була здивована, дізнавшись що крім неї співвласниками квартири були вказані і інші особи, які зазначені відповідачами по справі. При розмові з нею, син пояснив їй, що не знає причин цього, а лише передав їй документи. Вважає, що при здійсненні приватизації даної квартири було допущено помилку, оскільки заяву про передачу у власність квартири подавала тільки вона, а інші особи, зазначені в свідоцтві, не подавали. Крім того, вона також не подавала заяв про приватизацію квартири на користь інших осіб. Крім того, площа квартири складає 28,8 кв.м, що робило неможливим її приватизацію на таку кількість осіб. 01.09.2017 року вона звернулася в КП «[PERSON] РБТІ» із заявою про скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та реєстрацію квартири лише за нею, однак отримала відмову. Після цього, вона звернулася з аналогічною заявою до державного реєстратора реєстраційного відділу [PERSON] міської ради, від якого також отримала відмову. В остаточних позовних вимогах просила суд: скасувати рішення виконкому [PERSON] міської ради №157 від 18.06.2003 року «Про приватизацію державного житлового фонду громадянами міста» частково, а саме в частині передачі в спільну сумісну власність [PERSON] квартири, яка розташована за адресою: вул.Шевченка, 12/18 м.Сокиряни Чернівецької області; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане органом приватизації державного житлового фонду при виконкомі [PERSON] міської ради, згідно з рішенням [PERSON] міської ради Чернівецької області №157 від 18.06.2003 року «Про приватизацію державного житлового фонду громадянами міста», на імя [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстроване 01.07.2003 року; скасувати державну реєстрацію запису про право власності на нерухоме майно, а саме на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], реєстраційний номер 1684375, свідоцтво про право власності без номера від 01.07.2003 року, видане [PERSON] міською радою Чернівецької області. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, подавши до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності, а її представник-адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві. Доповнив, що про те, що квартиру приватизовано на всіх членів сімї позивач дізналася тільки в серпні 2017 року, а до того часу їй це не було відомо. Позивачу органом приватизації було надано бланк заяви про приватизацію, а консультацію по його заповненню надано не було. Позивач не має жодних правових знань та не розуміла наслідків подання нею незрозумілого змісту заяви. Уповноваженим власником [PERSON] ніхто не обирав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні позов визнали та пояснили, що дійсно [PERSON] отримав документи після приватизації квартири за проханням своєї матері [PERSON], однак до серпня 2017 року їй не віддавав та сам їх не читав. Цього місяця вони з матірю прочитали документи та зрозуміли, що відповідачів та їх двох неповнолітніх дітей безпідставно включено в приватизацію, оскільки письмових заяв вони не подавали, згоди на приватизацію квартири не давали, на право власності на квартиру матері не претендували. Восени 2002 року вони перейшли жити в свою квартиру, де проживають і до цього часу. Щодо визнання матері уповноваженим власником жодної домовленості між ними не було. Уповноважений представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, однак подали до суду письмові заяви, якими позовні вимоги визнали в повному обсязі та просили суд розглянути справу за їх відсутності. Згідно з ч.4 ст.174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Будучи вчасно та належним чином повідомленим судом про день та час розгляду справи, представник третьої особи публічного акціонерного товариства акціонерний банк «ПриватБанк» в судове засідання не зявився, а представник [PERSON] подала до суду письмове заперечення на позов, в якому зазначила наступне: Відповідно до ст.1, ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (надалі Закон-2) право на приватизацію державного житлового фонду мають наймачі квартир (будинків) та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом із наймачем або за якими зберігається право на житло, шляхом передачі їм займаних квартир у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сімї. Згідно ст.64 ч.2 ЖК Української РСР, що діяв на момент виникнення правовідносин приватизації, до членів сімї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сімї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, законодавець не встановив вичерпного переліку осіб, які належать до кола членів сімї наймача, але визначив критерії, за якими осіб, не повязаних шлюбними або родинними стосунками, віднесено до них. Позивач була саме наймачем квартири, яка приватизувалася, а відповідачі у встановленому законом порядку не визнані такими, що втратили право користування квартирою, тому вважала, що приватизація квартири відповідала їх волі. Позивач не надала суду доказів, що на момент приватизації квартири відповідачі фактично проживали в іншому приміщенні та вели окреме господарство, тобто не являлися членами сімї позивача. Відповідно до діючого на той час Положення Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» (надалі Положення) передача займаних квартир здійснюється у приватну та у спільну власність за письмовою згодою всіх повнолітніх (віком від 18 і більше років) членів сімї з обовязковим визначенням уповноваженого власника квартири (п.5 Положення). Відповідно до заяви, наявної в матеріалах справи, уповноваженим власником квартири визначено саме позивача [PERSON] і, відповідно, тільки її підпису, як уповноваженого, на думку представника третьої особи, достатньо на даній заяві. Крім того, в абзаці першому заяви визначено, що заявник просить оформити квартиру у спільну сумісну власність, а не особисту. Таким чином, вважала що доводи позивача є надуманими, а приватизація квартири такою, що відповідає вимогам закону і підстави для її скасування відсутні. Заслухавши сторін та інших осіб, що беруть участь у справі, ознайомившись із запереченням представника третьої особи, дослідивши письмові докази, суд встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків: Судом встановлено, що 02.06.2003 року [PERSON], яка проживала в [INFO], на адресу Органу приватизації м.Сокиряни подала письмову заяву, якою просила оформити в особисту спільно-сумісну, часткову власність одноквартирний будинок, квартиру, що вона займає разом з членами сімї на умовах найму з належними будівлями і спорудами. Зазначила, що згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» її сімї встановлена (не встановлена) пільга по безоплатній передачі житла. При оформленні будинку у спільну часткову власність просила передбачити розподіл долі власності між членами сімї у такому співвідношенні: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (частки не зазначені). Вартість надлишків загальної площі будинку зобовязується оплатити грошима одноразовим внеском (в розстрочку терміном на ….. років). Уповноваженим власником будинку визначено [PERSON] В графі «Підпис наймача та повнолітніх членів сімї» зазначено: «[PERSON]П.» та проставлено один підпис. Тобто, позивачу органом приватизації надано типовий бланк заяви, в якому конкретно не зазначено вид житла, щодо приватизації якого подається дана заява, у яку власність заявник просить передати їй житло. Із заяви вбачається, що при її прийнятті працівником Органу приватизації м.Сокиряни не надано [PERSON] жодної практичної допомоги в оформленні заяви, внаслідок чого заява є неконкретною, а її прохальна частина є незрозумілою. У заяві зазначено про передачу житла у спільну часткову власність, однак частки (долі) власності не зазначені. В даній заяві не зазначено прохання позивача про передачу квартири у спільну сумісну власність. Також, жодними доказами по справі не доведено, а відповідачі в судовому засіданні заперечили ту обставину, що членами сімї, які були зареєстровані в квартирі на момент подачі даної заяви, [PERSON] визначено уповноваженим власником, як вона зазначила в заяві. Крім того, всупереч встановленому зразку заяви, її не підписано жодним із інших повнолітніх членів сімї заявника як від свого імені, так від імені своїх неповнолітніх дітей. Також, до заяви не долучено довіреність чи інший документ, який би надавав [PERSON] право подавати заяву на приватизацію житла від імені кожного із повнолітніх членів своєї сімї. Тобто, як вбачається із матеріалів справи, житло передано у власність відповідачів без їх прохання та їх на це згоди. П.п.18,20,21 Положення передбачено, що громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сімї на умовах найму квартиру (одноквартирний будинок), звертається в орган приватизації або до створеного ним підприємства по оформленню документів, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Виходячи із вищенаведеного, є підстави вважати, що позивач під час подання заяви про приватизацію займаної квартири була поставлена органом приватизації в такі умови, коли вона подавала заяву незрозумілого їй змісту та з незрозумілими наслідками її подання, а представник Органу приватизації не надав їй необхідної консультації, не допоміг конкретно та зрозуміло викласти своє прохання. Більше того, зміст даної заяви був неконкретним, неоднозначним та незрозумілим і для самого органу приватизації, внаслідок чого були відсутні підстави для задоволення такої заяви. Тобто, задоволенням заяви не маючої юридичної обізнаності позивачки, в якій неоднозначно та незрозуміло зазначено її прохання, порушено її законні права. З наявної в матеріалах приватизаційної справи КП «[PERSON] районне бюро технічної інвентаризації» копії Розпорядження органу приватизації, без номера та дати, встановлено, що даним органом вирішено задовільнити заяву [PERSON] та передати квартиру (будинок) в приватну, спільну (сумісну або часткову) власність. Тобто, дане Розпорядження також є неконкретним та з нього неможливо зрозуміти, кому і в яку власність передається квартира. Крім того, дане Розпорядження не підписано керівником органу приватизації, тому є просто заповненим бланком документа, який не має юридичної сили. В оскаржуваному рішенні виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 18.06.2003 року №157 зазначено, що підставою для його винесення є заяви громадян міста та розрахунки. Даним рішенням задоволено заяви та передано квартири в спільно-сумісну власність: [PERSON]; [PERSON]. Цим же рішенням дано розпорядження бюро по оформленню документів - підготувати свідоцтво про право власності на житло та паспорт на квартиру, посвідчення на одержання належних мешканцям квартири житлових чеків. До рішення додано розрахунок безоплатно приватизуємої площі, яка щодо квартири позивача становить 28,8 кв.м. Однак, субєктами права власності можуть бути тільки конкретно зазначені фізичні особи, а коли житло передається у спільну сумісну власність, то в рішенні Органу приватизації мають бути зазначені всіх особи, в спільну сумісну власність яких передається житло, для реєстрації права власності кожного із них. В той же час, в оскаржуваному рішенні не зазначено інших субєктів права спільної сумісної власності, а зазначено тільки одного наймача, якому передається квартира у власність: [PERSON], внаслідок чого остання мала підстави вважати, що вона є єдиним власником квартири. Виходячи з цього, дане рішення є також незрозумілим та неоднозначним, тому не могло бути підставою для видачі свідоцтва про право спільної сумісної власності на квартиру на імя позивача та відповідачів. Згідно ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19.06.1996 року (надалі Закон-2) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Ст.3 Закону-2 передбачено, що приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю, а ст.6 передбачено, що незалежно від розміру загальної площі безоплатно передаються у власність громадян займані ними однокімнатні квартири. Згідно ст.7 Закону-2 за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Відповідно до ст.8 Закону-2 приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Тобто, як рішення виконкому [PERSON] міської ради про передачу спірної квартири [PERSON] у спільну сумісну власність, так і свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 01.07.2003 року прийнято та видано з порушенням вимог ст.8 Закону-2, та без врахування вимог ст.7 Закону-2, тому є незаконними. Ст.16 ч.2 п.10 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу місцевого самоврядування, його посадових і службових осіб. Ст.59 п.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Згідно ст.21 ч.1 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином, оскільки оскаржуване рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради №157 від 18.06.2003 року суперечить вимогам ст.ст.7,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» та порушує права позивача [PERSON], воно підлягає визнанню незаконним та скасуванню. Ст.2 Закону України «Про власність» №697-ХІІ від 07.02.1991 року (надалі Закон-1), який діяв на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власність в Україні виступає в таких формах: приватна, колективна, державна. Всі форми власності є рівноправними. Згідно ст.13 вищевказаного Закону-1 об'єктами права приватної власності є, зокрема, жилі будинки, квартири. Відповідно до ст.15 Закону-1 наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Згідно ст.7 Закону-2 за громадянами, які не виявили бажання приватизувати займане ними житло, зберігається чинний порядок одержання і користування житлом на умовах найму. Таким чином, за відсутності заяв всіх повнолітніх членів сімї позивача на приватизацію квартири, у відповідності до вищевказаної статті Закону-2, за сторонами мав зберігатися попередній порядок користування житлом, на умовах найму. Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.07.2003 року, ним закріплено право приватної спільної сумісної власності на нерухоме майно: [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Як підстава для видачі вищевказаного свідоцтва зазначено рішення [PERSON] міської ради від 18.06.2003 року №157. Оскільки вищевказане рішення судом визнано незаконним та скасовано, то відпала підстава для видачі свідоцтва про право приватної спільної сумісної власності позивача та відповідачів на займану ними квартиру. Крім того, вищевказане свідоцтво видано всупереч вимогам ст.ст.7,8 Закону-2. Ст.215 ч.1 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Ст.203 ч.1 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. У звязку з наведеним, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 01.07.2003 року слід визнати недійсним. Судом встановлено, що право власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровано в [PERSON] філії Чернівецького комунального обласного бюро технічної інвентаризації (надалі БТІ) за порядковим номером обєкта 1684375 від 01.07.2003 року. Ст.210 ЦК України передбачено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Оскільки судом визнано незаконним та скасовано рішення органу місцевого самоврядування про передачу житла у власність позивача, а також визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно, то є всі підстави для скасування державної реєстрації права власності вищевказаних осіб на спірну квартиру. Під час розгляду справи в суді позивач підтримала позов, а всі відповідачі його визнали. Разом з тим, представником третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» до початку розгляду справи по суті подано до суду заяву про застосування позовної давності. Ст.267 ч.ч.3,4 ЦК України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Однак, жодна із сторін спору не подала до суду заяв про застосування позовної давності, а представник третьої особи ПАТ КБ «ПриватБанк» правом на подачу такої заяви не наділений, тому позовна давність в даних правовідносинах застосуванню не підлягає. За таких обставин, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення в повному обсязі. Оскільки в позовній заяві позивач просила судові витрати залишити за нею, то суд не вирішує питання про їх розподіл. На підставі ст.ст.16,21,203,215 ЦК України, ст.ст.2,13,15 Закону України «Про власність» №697-ХІІ від 07.02.1991 року, ст.ст.2,3,5,7,8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» №2482-ХІІ від 19.06.1992 року, ст.59 п.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» №280/97-ВР від 21.05.1997 року, п.п.5,18,20,21 Положення Державного Комітету України по житлово-комунальному господарству від 15.09.1992 року №56 «Про порядок передачі квартир (будинків) у власність громадян» та

Outcome: approved