Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

у січні 2020 року [PERSON] звернувся до Машівського районного суду Полтавської області зі вказаною позовною заявою, посилаючись на те, що вони з відповідачкою [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 05.07.2014 року, мають двох малолітніх доньок - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Починаючи з жовтня 2019 року, вони з дружиною припинили фактичне спільне проживання, не ведуть спільного господарства та не мають бажання спільно проживати, однак він приймає участь в утриманні дітей, спору щодо участі у їх вихованні між ними немає. Зазначає, що причиною їхнього окремого проживання стало небажання врегулювати сімейні питання мирним шляхом, непорозуміння та сварки, очевидцем яких була старша донька [PERSON] , а на даний час і новонароджена [PERSON] . За такої обстановки нормальне співіснування на одній території без сварок є неможливим та дійсно вірним на даний момент є окреме проживання без розірвання шлюбу. У зв`язку з викладеним просить встановити для нього та відповідачки режим окремого проживання, починаючи з дня набрання рішенням законної сили. Ухвалою від 11.01.2020 у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 21). Ухвалою від 11.03.2020 закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 50). Правом на подання відзиву на позов відповідачка не скористалася. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, аналогічних тим, які викладено в позовній заяві, просила позов задовольнити та пояснила, що подружжя [PERSON] припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з жовтня 2019 року, діти проживають з відповідачкою. Питання щодо утримання та виховання дітей між сторонами врегульовано - позивач щомісяця сплачує аліменти та бере участь у вихованні дітей. На даний час спору щодо поділу майна подружжя немає. Відповідачка позов визнала, пояснивши, що вони з позивачем дійсно не проживають разом з жовтня 2019 року та діти мешкають з нею. Батько дітей дійсно сплачує аліменти, але спілкується тільки зі старшою донькою, спірних майнових питань, які би існували на час припинення спільного проживання, немає, щодо поділу спільного майна подружжя, це питання вони з чоловіком обговорюють. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, обґрунтовуючи свою позицію, дослідивши надані ними докази на підтвердження заявлених вимог, дійшов такого висновку. 05 липня 2014 року Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Полтавського міського управління юстиції зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 126 (а.с. 6). Сторони мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 7, 8). Згідно з довідкою виконавчого комітету Машівської селищної ради № 771 від 04.12.2019 позивач зареєстрований по [ADDRESS] (а.с. 15). За повідомленням Машівської селищної ради Полтавської області № 13 від 08.01.2020 відповідач [PERSON] зареєстрована по [ADDRESS] (а.с. 20). Згідно зі статтею 56 СК України дружина та чоловік мають право на вільний вибір місця свого проживання. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до вимог ст. 119 СК України подружжя або один з них вправі звернутися до суду із заявою про встановлення режиму окремого проживання. За заявою подружжя або позовом одного з них суд може постановити рішення про встановлення для подружжя режиму окремого проживання у разі неможливості чи не бажання когось із них проживати спільно. Режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Згідно зі ст. 120 СК України, встановлення режиму окремого проживання не припиняє прав та обов`язків подружжя, які встановлені цим Кодексом і які дружина та чоловік мали до встановлення цього режиму, а також прав та обов`язків, які встановлені шлюбним договором. У разі встановлення режиму окремого проживання - майно, набуте в майбутньому дружиною та чоловіком, не вважатиметься набутим у шлюбі; дитина, народжена дружиною після спливу десяти місяців, не вважатиметься такою, що походить від її чоловіка. У відповідності з роз`ясненнями, що містяться в п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні положень статей 119, 120 СК України судам необхідно враховувати, що інститути окремого проживання та розірвання шлюбу мають самостійний характер. Рішення про розірвання шлюбу суд приймає, якщо його подальше збереження є неможливим, суперечить інтересам одного з подружжя чи їхніх дітей, у той час як підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно. За відсутності взаємної згоди подружжя на встановлення сепарації волевиявлення одного з них має бути обґрунтованим. Режим окремого проживання може встановлюватися судом не тільки за позовом одного з подружжя, а й за заявою подружжя, яке досягло спільної згоди. Вирішуючи заяву в порядку ст.119 СК, суд повинен встановити фактичні взаємини сторін і переконатися в доцільності сепарації для того, щоб узаконений спосіб окремого проживання не був формальним засобом вирішення спірних майнових питань. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У судовому засіданні встановлено, що вже тривалий час між подружжям не підтримуються сімейно - шлюбні стосунки, а саме з жовтня 2019 року, сторони не ведуть спільного господарства, проживають окремо, проте з урахуванням інтересів спільних дітей шлюб розривати сторони не бажають, а мають на меті встановити режим окремого проживання між подружжям. Визнання відповідачкою позову про встановлення режиму окремого проживання між подружжям не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, оскільки підставою для встановлення режиму окремого проживання подружжя є неможливість чи небажання дружини і (або) чоловіка проживати спільно; обидва подружжя (сторони) проживають за різними адресами і сімейні відносини між подружжям припинені, відповідачка повідомила суд про відсутність спірних майнових питань між нею та позивачем, підстав для відмови в задоволенні позову [PERSON] в судовому засіданні не встановлено, а тому вимоги про встановлення режиму окремого проживання подружжя є доведеними. Враховуючи, що статтею 119 СК України передбачена можливість встановлення в судовому порядку для подружжя режиму окремого проживання, отже такий режим встановлюється саме за рішенням суду, починаючи з дня набрання рішенням законної сили, а відтак позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Також суд зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 119 СК України режим окремого проживання припиняється у разі поновлення сімейних відносин або за рішенням суду на підставі заяви одного з подружжя. Сімейний кодекс України не обмежує час, протягом якого може тривати режим окремого проживання, а тому цей термін не підлягає визначенню й рішенням суду. За умов виправлення стану сімейних стосунків, вказаний режим проживання також може бути припинений. Згідно зі ст. 141 ЦПК України понесені позивачем витрати потрібно покласти на нього за його заявою. На підставі викладеного і

Outcome: approved