Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного м. Києва суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про визнання права власності. У подальшому, ухвалою суду від 28.11.2018 року було залучено Київську міську раду в якості третьої особи до участі в даній справі (далі - третя особа). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 01.10.1998 року між позивачем та [PERSON], [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований цього ж дня на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» під номером 4744-А/1939. З листопада 1998 року позивач фактично проживає у вказаній квартирі. Так, за даними КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на вищевказану квартиру зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.1998 року за [PERSON], що зареєстровано в Бюро 02.10.1998 року. Маючи намір відчужити дану квартиру позивач узгодила з відповідачем основні умови договору, разом з тим, у позивача зник оригінал правовстановлюючого документу на квартиру - договір від 01.10.1998 року, який постійно знаходився в квартирі. У зв'язку із цим та з метою доведення свого законного володіння квартирою перед відповідачем, позивач отримала відповідну копію документу з Державного архіву м. Києва та звернулась до Департаменту з питань реєстрації Київського міської ради для реєстрації права власності на вказану квартиру. Рішенням від 07.06.2018 року №41497893 державний реєстратор [PERSON] відмовив у державній реєстрації права власності на квартиру. 20.07.2018 року позивач звернулась до Державного архіву м. Києва з метою отримання оригіналу правовстановлюючого документу, який зберігається в справах архівної установи. але Державний архів м. Києва відмовив у передачі оригіналу документу. Відповідач по справі з липня 2018 року, зважаючи на обізнаність у вищевказаних подіях і обставинах, не визнає право власності позивача на спірну нерухомість. Разом з тим, без підтвердження в судовому порядку свого права власності на нерухоме майно в даному спорі позивач буду фактично позбавлена частини своїх прав як власника квартири, а саме права на розпорядження майном. За таких умов, а також через відсутність іншого способу захистити своє права власності на нерухоме майно, позивач звертаюсь до суду для захисту свого невизнаного права власності. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що дійсно вона з позивачам розглядали можливість придбати спірну квартиру, але позивач не надала їй оригіналів правовстановлюючих документів, а тому власність [PERSON] нею не визнається до належного підтвердження зворотнього. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, хоча про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надіслала до суду клопотання, у якому просила проводити розгляд справи за її відсутності. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у поясненнях, які містяться у матеріалах справи, просив проводити розгляд справи без присутності представника Київської міської ради та прийняти рішення у відповідності до вимог чинного законодавства. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності (ч. 1, 2 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою суду від 08.10.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 28.11.2018 року витребувано з Київського міського бюро технічної інвентаризації копії документів реєстраційної справи про реєстрацію права власності по квартирі [ADDRESS]; з Державного архіву м.Києва належним чином завірену копію договору купівлі-продажу позивачкою [PERSON] квартири [ADDRESS] від 01.10.1998 року, що зареєстрований Товарною біржею «Українська біржа Десятинна», реєстраційний номер 4744-А/1939. Ухвалою суду від 28.11.2018 року залучено Київську міську раду в якості третьої особи до участі в даній справі. Ухвалою суду від 07.02.2019 року витребувано з Київського міського бюро технічної інвентаризації копії документів реєстраційної справи про реєстрацію права власності по квартирі №26 в будинку №5 по просп..Перемоги в м.Києві. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено наступні обставини справи. 01.10.1998 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого остання придбала квартиру [ADDRESS]. Даний договір був зареєстрований на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» під номером 4744-А/1939. За даними Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.1998 року за [PERSON], що зареєстровано в Бюро 02.10.1998 року. За даними інвентаризаційної справи Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» №5520 на зазначену квартиру виготовлено технічний паспорт за наступними основними технічними характеристикам квартира розташована на 2 поверсі п'ятиповерхового будинку, складається з 2 кімнат, житловою площею 26,8 м.кв, загальною площею 43,0 м.кв. Позивач зазначає, що мала намір продати дану квартиру відповідачу, проте оригіналі договору купівлі-продажу від 01.10.1998 року, який постійно знаходився в квартирі, зник. Так, з метою доведення свого права власності на квартиру, [PERSON] отримала відповідну копію документу з Державного архіву м. Києва та звернулась до Департаменту з питань реєстрації Київського міської ради для реєстрації права власності на вказану квартиру. Рішенням від 07.06.2018 року №41497893 державного реєстратора [PERSON] було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру. 20.07.2018 року позивач звернулась до Державного архіву м. Києва з метою отримання оригіналу правовстановлюючого документу, який зберігається в справах архівної установи, на що отримано відмову. Також було встановлено, що з листопада 1998 року позивач фактично проживає у вказаній квартирі, що підтверджується відповідною відміткою у її паспорті. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). В той час, згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. При цьому, як передбачено ч. 1 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності, відповідно до приписів ст. 392 ЦК України. Як вказано в п. 37 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Відповідно до ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім'ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Беручи до уваги відсутність у позивача оригіналу документа, який засвідчує її право власності та не визнання у зв'язку з цим [PERSON] права власності [PERSON], перевіривши наявні у матеріалах справи документи, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову, оскільки це є єдиний можливий спосіб захисту права власності позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: approved