Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на праві приватної власності на підставі договору дарування від 01 грудня 2011 року належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі, крім неї, зареєстрована відповідач [PERSON] , остання у цій квартирі не проживає з травня 2017 року, що підтверджується актом про фактичне проживання. Факт реєстрації відповідача у даному жилому приміщенні позбавляє її як власника права вільно розпоряджатися та користуватися належним їй майном, оскільки вона змушена сплачувати значні кошти за комунальні послуги, які формуються від кількості зареєстрованих осіб. Відповідач не виходить на зв`язок тривалий час, що нею розцінюється як відмова добровільно знятися з реєстраційного обліку місця проживання за вказаною адресою. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні, цим житлом вона не цікавиться. Перешкод у користуванні квартирою їй ніхто не чинив. Оскільки відповідач більше одного року без поважних причин не проживає у належній їй квартирі, вона відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування цим жилим приміщенням. Позивач [PERSON] та її представник адвокат Ярмоленко А.М. у судове засідання не з`явилися, останній подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу за відсутності сторони позивача, позов підтримують в повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, з`ясувавши позицію позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 45,3 м2, житловою площею 20,6 м2, що підтверджується договором дарування квартири від 01 грудня 2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 3001,інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 196356670 від 15 січня 2020 року. Із акту від 20 серпня 2018 року № 18-08-20/4, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області Чередником Ю.П., вбачається, що у зазначеній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] , яка у даній квартирі тривалий час, понад один рік, не проживає без поважних причин, що підтвердили сусіди. Згідно із відомостями, наданими суду Відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області, відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 28 листопада 2015 року за адресою: [ADDRESS] , тобто у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності квартирі. Суд встановив, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у належній позивачу [PERSON] квартирі порушує права останньої як власника даного майна. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року без поважних причин не проживає у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності квартирі, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений при подачі позову судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved