Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-03 00:00:00

У серпні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд визнати квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON], аргументуючи тим, що ним за власні кошти від продажі своєї квартири купив зазначену квартиру будучи у шлюбних відносинах із відповідачем, від цього шлюбу у сторін народився син. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила (а.с. 37). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності серія [NUMBER] від 16.03.1998 позивачу належала на праві власності квартира [ADDRESS] (а.с. 20). Встановлено, що між сторонами зареєстровано шлюб 17.07.2004 у ВРАЦС Святошинського РУЮ у м. Києві (а.с. 9). У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO] (а.с. 10). За договором купівлі-продажу від 27.04.2005 позивач продав квартиру за адресою: [ADDRESS], за 17637 грн. 60 коп. Така вартість зазначена в договорі, проте фактично квартиру було продано за 100 тис. доларів США. Цей факт підтвердила також відповідач (а.с. 17-20). У цей же день позивач за договором №63/2005 інвестування будівництва житлового будинку купив квартиру за адресою: [ADDRESS] у розмірі 172262 грн. 50 коп. (а.с.12, 13). Відповідно до довідки №108 від 19.05.2016, виданої ДПМО України «Укрвійськбуд», Гпозивач зобов'язання по договору інвестування будівництва об'єкта інвестування квартири [ADDRESS] за договором №63/2005 від 22 квітня 2005 року ним виконані повністю та заборгованості по про інвестованому житловому приміщенню з уточненням замірів БТІ (61.40 кв.м) не має., інвестиція в сумі 188 552 грн. 50 коп. внесена повністю (а.с. 22). Згідно висловленої правової позиції Верховного Суду України при розгляді справи № 6-2333цс15, вбачається, що ст. 60 СК України визначено, майно, яке набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма ст. 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Дослідивши та надавши оцінку іншим, крім договору купівлі-продажу спірної квартири за адресою: [ADDRESS] доказам, зокрема договору купівлі-продажу належної позивачу на праві особистої приватної власності квартири за адресою: [ADDRESS]., яка була відчужена останнім у день придбання спірної квартири, факт отримання позивачем коштів у розмірі 100 тис. доларів США за відчуження квартири за адресою: [ADDRESS], розписку на підтвердження цього факту, який не заперечувався відповідачем, а також відсутність доказів про істотне збільшення вартості спірної квартири внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, суд, застосовуючи норми ст.ст. 57, 60 СК України, дійшов обґрунтованого висновку про придбання спірної квартири за особисті кошти позивача. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтовані та законі, доведені матеріалами справі та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved