Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого (з урахуванням уточнень), посилався на те, що відповідно до укладеного договору № DNQ1R801040108 від 26.07.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 1 137,40 грн. зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості з терміном повернення - до 26.07.2008р. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця. У порушення зазначених умов договору та норм законодавства відповідач свої зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 29.07.2014 року виникла заборгованість в сумі 8 858,22 грн., яка складається з: 408,89 грн. - заборгованість за кредитом; 3 000,73 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 684,34 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 264,26 грн. - штраф (процентна складова), яку позивач просив стягнути з відповідача (а.с.1-3, 20-22). Заочним рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 10 жовтня 2014 року позовні вимоги задоволені. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором № DNQ1R801040108 від 26.07.2007 року станом на 29.07.2014 року в розмірі 8 858 грн. 22 коп., яка складається: з 408 грн. 89 коп. - заборгованість за кредитом; 3000 грн. 73 коп. заборгованість по процентам за користування кредитом; 4684 грн.34 коп. - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за кредитним договором; 500 грн. штраф (фіксована частина); 264 грн. 26 коп. - штраф (процентна скаладова). Вирішено питання щодо судових витрат (а.с.44-46). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин справи, недоведеність обставин справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить застосувати наслідки перебігу строку позовної давності (а.с.98-102). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню. Установлено, що 26.07.2007року між ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «ПриватБанк», та [PERSON] було укладено договір № DNQ1R801040108, який складається з Заяви позичальника та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт). Відповідно до умов кредитного договору відповідачу було надано кредит у розмірі 1 137,40 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 26.07.2008 року. Станом на 29.07.2014 року заборгованість складає 8 858,22 грн., з яких 408,89 грн. - заборгованість за кредитом; 3 000,73 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 4 684,34 грн. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань; 500,00 грн. - штраф (фіксована частина); 264,26 грн. - штраф (процентна складова), останній платіж на погашення заборгованості здійснено позичальником 16 листопада 2009 року (а.с.5). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив з того, що [PERSON] не виконував належним чином свої зобов'язання за кредитним договором, а тому позивач має право на стягнення заборгованості. Однак, із вказаними висновками погодитись неможливо, оскільки вони зроблені судом з порушенням норм матеріального права. Згідно зі ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірах та на умовах, установлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Згідно із частиною першою статті 259 ЦК України позовна давність, установлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Статтею 207 ЦК України встановлено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. У справі, яка переглядається, суд 1 інстанції виходив із того, що пунктом 5.5 Умов, які додані до позовної заяви, термін позовної давності для вимог про стягнення кредиту, процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки, пені, штрафів за даним договором встановлюється тривалістю у 5 років. Однак, ці Умови позичальником не підписані, а інших належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що під час підписання сторонами кредитного договору позичальник погоджувався на збільшення строку позовної давності, - позивач суду не надав. Із матеріалів справи вбачається, що з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до [PERSON] банк звернувся до суду 15 серпня 2015 року (а.с.2-3). Відповідачем заявлено вимогу про застосування позовної давності (а.с.28-29), що є підставою для відмови у задоволенні позову. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду України від 11 березня 2015 року (справа № 6-16цс15) та від 1 липня 2015 року (справа № 6-757цс15), які згідно із ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. За таких обставин рішення суду про задоволення позову підлягає скасуванню, оскільки воно ухвалено з порушенням норм матеріального права (не застосовано закон, який підлягав застосуванню), (п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України), з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed