Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та участі у її вихованні та встановлення порядку участі у вихованні та спілкуванні. Свої вимоги обґрунтував тим, що у нього із відповідачем від шлюбу народився син, [INFO] 20.01.2017 р. рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради було встановлено графік спілкування з дитиною. Однак, відповідач вказане рішення не виконує, на підставі чого просить задовольнити його позов та встановити відповідний графік спілкування та виховання дитини. 16.04.2018 р. остаточно уточнивши позовні вимоги, просив суд визначити спосіб та порядок своєї участі у вихованні дитини, його сина [PERSON], [INFO], та спілкування з ним: щопятниці з 15:00 до 18:00 години, щосуботи з 10:00 до 18:00 години, у святкові дні, дні народження: батька, дідуся, та дядька, а також під час літніх канікул - два тижні для оздоровлення дитини за погодженням з матірю - [PERSON] Відповідач уточнені позовні вимоги визнала, про що подала письмову заяву. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору, у судовому засіданні 03.04.2018 р. підтримала рішення органу опіки від 20.01.2017 р. Заслухавши позивача, відповідача та їх представників і представника третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, 03.04.2018 р., вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 29.09.2010 р. від шлюбу позивача та відповідача народився [PERSON]. Рішенням органу опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради вирішено питання щодо встановлення способу позивача батька [PERSON] у вихованні та спілкуванні із малолітнім [PERSON], 29.09.2010 р. (а.с.6). За змістом ч.ч.8, 9 ст.7 СК України регулювання сімейних відношень має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Стаття 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Постановою ВР від 27.02.1991 р. (далі Конвенція), визначає, що держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. У відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтями 9 та 18 цієї Конвенції передбачено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Аналогічні положення містяться у ст.ст.14, 15 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.2 ст.150, ч.1 ст.151 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Стаття 153 СК України визначає, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. За змістом ч.ч.1-3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У відповідності до положень ч.ч.1, 2 ст.159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування, з урахуванням віку, стану здоров'я дитини, поведінки батьків, а також інших обставин, що мають істотне значення. Враховуючи вищевикладене та з урахуванням зміни позовних вимог, досягнення сторонами відповідного способу участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, суд приходить до висновку щодо задоволення позову.

Outcome: approved