Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21.10.1995 року виконавчим комітетом Бросківської сільської ради, актовий запис №22, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що з 2014 року сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, шлюб із відповідачкою існує формально. Спору щодо розподілу майна не має. Від шлюбу сторони мають повнолітню доньку [PERSON], [INFO], та неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином, надав суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, просив розглядати справу у його відсутність, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилася, сповіщена про час та дату судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив проти позовних вимог не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 21.10.1995 року, що підтверджується свідоцтвом (повторним) про шлюб серії [NUMBER], виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області 15.08.2012 року, актовий запис №22 (а.с.4). Сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом (повторним) про народження серії [NUMBER], виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 28.07.2017 року, актовий запис №27 (а.с.6). Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сім'ї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз - сім'ю - шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сім'єю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved