Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-16 00:00:00

У серпні 2018 року до суду звернулося приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 26.08.2015 року в м. Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі за текстом - ДТП) за участю автомобіля «Citroen», держ. номер [NUMBER] , під керуванням відповідача, та застрахованого позивачем автомобіля «Ford», держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , в результаті якої автомобілі отримали механічні пошкодження. Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. В результаті настання страхового випадку позивач сплатив власнику застрахованого автомобіля «Ford», держ. номер [NUMBER] , страхове відшкодування в розмірі 20 539,61 гривень. Оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами була застрахована СК «Еталон», позивач звернувся до останньої з вимогою щодо відшкодування сплаченої ним суми в порядку регресу, однак отримав відмову, причиною якої стало пропущення річного строку подання заяви про виплату страхового відшкодування. В подальшому, оскільки, на думку позивача, у СК «Еталон» не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, позивач звернувся з позовом до відповідача про стягнення відповідної суми відшкодування як з особи, з вини якої було спричинено ДТП. Заочним рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року позов було задоволено, з відповідача було стягнуто на користь позивача суму сплаченого страхового відшкодування в розмірі 20 539,61 грн, а також суму судового збору. У червні 2019 року відповідач звернувся до суду з заявою про перегляд Заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 15.02.2019 року з посиланням на те, що він не був повідомлений судом про розгляд справи, не знав про ухвалення заочного рішення, судових повісток про виклик до суду не отримував, оскільки за місцем своєї реєстрації він не проживає. Крім того, відповідач посилався на наявність істотних для справи обставин, що не були враховані судом при постановленні оскаржуваного рішення. Зазначив, що на момент ДТП мав діючий поліс цивільно-правової відповідальності як власник наземного транспортного засобу, вчасно повідомив свою страхову компанію про настання страхового випадку, а відтак, вважав, що будь-які претензії позивача повинні бути пред`явлені до СК «Еталон». Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 05.08.2019 року заяву відповідача про перегляд заочного рішення Подільського районного суду м. Києва від 15 лютого 2019 року задоволено, заочне рішення скасовано, справу призначено до розгляду. На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу від 07.08.2019 року матеріали вищевказаної позовної заяви передані для розгляду судді Подільського районного суду м. Києва Гребенюку В.В. Представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, оскільки, на йому думку, позов пред`явлено не до тієї особи, відповідачем у вказаному спорі повинна бути СК «Еталон», яка застрахувала його цивільно-правову відповідальність перед третіми особами, оскільки він як страхувальник виконав свій обов`язок щодо повідомлення страхової компанії про настання страхового випадку. Крім того, відповідач надав копію повідомлення про настання страхового випадку від 27.08.2015 року № 11309, яким він інформував страхову компанію про вказану подію. Дослідивши матеріали справи, заслухавши відповідача, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 26.08.2015 року в м. Києві відбулася ДТП за участю автомобіля «Citroen», держ. номер [NUMBER] , під керуванням відповідача, та застрахованого позивачем автомобіля «Ford», держ. номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , що підтверджується довідкою 000398 від 26.08.2015 року (а.с. 34). Постановою Подільського районного суду м. Києва від 25.09.2015 року у справі № 758/10838/15-п відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, а саме в тому, що 26 серпня 2015 року о 17 год. 30 хв., [PERSON] , керуючи автомобілем «Citroen», держ.номер [NUMBER] , на 60 кілометрі + 600 метрів а/д Одеса - Б. Дністровський, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Ford», держ.номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів, завдавши матеріальних збитків (а.с. 37). Автомобіль «Ford», держ.номер [NUMBER] , на момент ДТП був застрахований позивачем, що підтверджується договором добровільного страхування засобів наземного транспорту № 250510772.15 від 10.04.2015 року (а.с. 19-20). Сума виплаченого страхового відшкодування позивачем становить 20 539,61 грн, що підтверджується страховим актом № 134913 від 19.11.2015 року (а.с. 18). Цивільно-правова відповідальність відповідача перед третіми особами на момент ДТП було застрахована в СК «Еталон», що підтверджується полісом АЕ № 002929553 (а.с. 32). 25.04.2018 року позивач направив на адресу СК «Еталон», як до страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність відповідача перед третіми особами, претензію на суму 20 539,61 грн з вимогою сплатити добровільно суму страхового відшкодування в порядку регресу (а.с. 40). 15.05.2018 року СК «Еталон» надіслала відповідь, якою відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування, з посиланням на пункт 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», оскільки останній протягом року з моменту ДТП не звернувся із відповідною заявою (а.с. 45). Судом встановлено також, що відповідач повідомив страховика СК «Еталон» про настання страхового випадку, що підтверджується заявою від 27.08.2015 року № 11309. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Стаття 7 Закону України «Про страхування» встановлює види обов`язкового страхування в України, зокрема, пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом позову є вимога про стягнення відшкодування завданої майнової шкоди в порядку регресу з відповідача у розмірі 20 539,61 гривень. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність відповідача на дату ДТП, була застрахована, згідно з полісом АЕ № 002929553 (ліміт 50 000 гривень). У разі, якщо деліктні відносини поєдналися з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування є страховик завдавача шкоди. Такий страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у порядку, передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (надалі за текстом - Законом №1961-IV). Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно із цим договором або Законом №1961-IV у страховика не виникло обов`язку з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених статтею 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. У такому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (Закон України № 1961-IV). Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду, висловленій 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц (провадження № 14-176цс18), якою відступлено від позиції висловленої Верховним Судом України у Постановах від 14 вересня 2016 року у справі № 6-725цс16, від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-954цс16. Суд критично ставиться до доводів позивача щодо того, що відповідач не виконав свій обов`язок щодо подання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, оскільки вказана обставина спростовується наданими суду доказами (довідка про настання страхового випадку від 27.08.2015 року № 11309). Крім того, суд не погоджується із тлумаченням пункту 37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», яке застосовує позивач, намагаючись перекласти обов`язок подати заяву про виплату страхового відшкодування на відповідача. Вказаний пункт передбачає, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди; Системний аналіз норми свідчить про те, що обов`язок повідомити страхову компанію покладається саме на особу, майну якої заподіяно шкоду. Тобто, в даному випадку саме позивач повинен був своєчасно звернутися до СК «Еталон» із заявою про виплату страхового відшкодування. Дана обставина також підтверджується листом СК «Еталон», яким остання відмовила позивачу у виплаті страхового відшкодування через пропущення строку саме позивачем, а не відповідачем. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст.82 ЦПК України. Належними доказами в розумінні ст. 77 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed