Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просив постановити рішення про стягнення з з відповідача на свою користь 571 375,00 грн. основного боргу за договором позики від 22 серпня 2013 року, 107 410, 65 грн. проценти згідно цього ж договору позики, 292 694,85 грн. інфляційні втрати, 14 464,39 грн. 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення, а всього 985 944, 89 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог покликався на те, що 22 серпня 2013 року між ним, [PERSON], та [PERSON] було укладено договір позики, згідно якого він передав відповідачу грошові кошти в сумі 12 500 (дванадцять тисяч пятсот) доларів США та 300 000 (триста тисяч) грн. На підтвердження укладення договору позики відповідачем [PERSON] 22 серпня 2013 року було надано розписку про отримання грошових коштів в повному обсязі. Згідно досягнутих домовленостей, а також відповідно до розписки від 22 серпня 2013 року, [PERSON] зобовязувалась в термін до 01 жовтня 2014 року повернути отриману нею грошову суму. Однак, станом на 05 серпня 2015 року [PERSON] позичених нею грошових коштів йому не повернула, а тому він вирішив звернутись в суд. 22 червня 2016 року [PERSON] подала до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просила суд постановити рішення, яким визнати недійсним договір позики, укладений 22 серпня 2013 року між нею та відповідачем. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] покликається на те, що договір позики грошової суми між нею та [PERSON] було укладено 11 листопада 2011 року. Згідно даного договору вона позичила у [PERSON] гроші в сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн. строком до 11 листопада 2012 року без нарахування відсотків. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] Оскільки склалися так обставини, що через важке матеріальне становище вона не змогла вчасно повернути борг, то [PERSON] попросив її 22 серпня 2013 року написати йому розписку для того, щоб продовжити їй термін виплати боргу до 01 жовтня 2014 року, що вона і зробила. Розписку він писав особисто, а вона тільки поставила свій підпис. Ніяких грошових коштів в цей день [PERSON] їй не передавав, ніяких свідків, в тому числі вказаних у розписці, при її написанні не було. Доказом того, що дійсно в [PERSON] вона позичала тільки 12 500 доларів США та 100 000 грн. є заява від [PERSON], яку він скерував їй 01 липня 2015 року через приватного нотаріуса [PERSON] Вона вважала, що 22 серпня 2013 року ставить підпис на розписці щодо продовження умов, строків дії договору позики грошової суми, яка була укладена 11 листопада 2011 року, оскільки в цей день вона не отримувала ніяких коштів. 23 червня 2016 року позивач [PERSON] подав заяву про уточнення та зменшення позовних вимог, в якій просив суд постановити рішення, яким стягнути з [PERSON] 451 125 грн. заборгованість за договором позики від 11 листопада 2011 року станом на 22 червня 2016 року, 48 906,71 грн. 3% річних, 125 083,22 грн. інфляційні втрати, а всього 625 114,93 грн. та судові витрати. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні підтримали позовні вимоги про стягнення заборгованості, зіславшись на обставини, які викладені в заяві про уточнення позовних вимог. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] просили відмовити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову, з урахуванням поданих уточнень, не заперечили, зустрічний позов підтримали, зіславшись на викладені в ньому обставини. Відповідач [PERSON] додатково пояснила, що дійсно позичала у [PERSON] гроші у сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн., про що 11 листопада 2011 року було укладено нотаріально посвідчений договір позики, а також без розписки позичила через деякий час 40 000 грн. Повернути позичені гроші вона, [PERSON], не змогла через скрутне матеріальне становище, а також через те, що державним виконавцем було накладено арешт на її майно. Однак, жодних коштів 22 серпня 2013 року у позивача не брала. Заслухавши пояснення учасників процесу, зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошової суми, згідно якого [PERSON] позичила в [PERSON] гроші у сумі 12 500 доларів США та 100 000 грн. Даний договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за №931. Кошти були позичені відповідачу [PERSON] строком на один рік, а саме до 11 листопада 2012 року (а.с.44). Крім цього, без написання розписки вона також була позичила в [PERSON] грошові кошти в сумі 40 000.00 грн. З копії розписки від 22 серпня 2013 року вбачається, що [PERSON] позичила в [PERSON] грошову суму у розмірі 300 000 грн. та 12 500 доларів США (а.с.6). Гроші передавалися у присутності гр. [PERSON] та гр. [PERSON]. Кінцевий строк повернення позики був до 01 жовтня 2014 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Положеннями ст. 1047 цього Кодексу передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Згідно вимог ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом предявлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня предявлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. З наданого суду розрахунку, який не оспорювала відповідач [PERSON]В та її представник [PERSON] вбачається, що загальна сума боргу відповідача перед позивачем становить 625 114,93 грн. та складається з суми основного боргу за договором позики в розмірі 451 125 грн., інфляційних витрат в розмірі 125 083,22 грн., 3% річних в розмірі 48 906,71 грн. В матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява від 21 липня 2015 року, яка надійшла на адресу [PERSON] З даної заяви вбачається, що [PERSON] повідомляє [PERSON] про необхідність повернення йому грошей за Договором позики грошової суми від 11.11.2011 року у розмірі 12 500 доларів США та 100 000 грн. (а.с.69). Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. З пояснень відповідача [PERSON] вбачається, що вона вважала, що 22 серпня 2013 року ставить підпис на розписці щодо продовження умов та строків дії договору позики грошової суми від 11 листопада 2011 року та в цей день жодних коштів від позивача не отримувала. Однак, визнає факт отримання грошей 11 листопада 2011 року у сумі 100 000 грн. та 12 500 дол. США . Позивач [PERSON] у своїй заяві про уточнення та зменшення позовних вимог обґрунтовує факт отримання [PERSON] грошових коштів по договору позики грошової суми від 11 листопада 2011 року та зазначає, що [PERSON] позичила в нього 100 000 грн. та 12500 доларів США. Даний факт підтверджує і сама відповідач. Крім цього, в матеріалах справи міститься нотаріально посвідчена заява [PERSON], яку нотаріус скерував відповідачу. У даній заяві позивач вказує про необхідність повернення йому грошей по договору позики від 11 листопада 2011 року та не зазначає про повернення йому коштів за розпискою від 22 серпня 2013 року. Враховуючи вищенаведені обставини, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути в користь [PERSON] заборгованість в сумі 625 114,93 грн. Що стосується вимог [PERSON], які заявлені в зустрічному позові, то такі, на думку суду, з урахуванням зібраних у справі доказів, слід також задовольнити. У звязку із задоволенням позову з відповідача також підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати в розмірі 3 654 грн.

Outcome: approved