Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] та зобов'язати Броварський РВ ПМУ УМВС України в Київській області в особі сектору у справах громадянства і реєстрації фізичних осіб зняти відповідача з реєстрації. Крім того, просила стягнути з [PERSON] на її користь витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування своїх вимог позивач посилалася на те, що вона та її мати [PERSON] є співвласниками нерухомого майно, що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 09 вересня 2003 року. Крім власників у спірній квартирі зареєстрований [PERSON], який є батьком позивача та колишнім чоловіком [PERSON] 21 травня 1997 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. З 2012 року відповідач за місцем реєстрації не проживає, а всі обов'язки, що випливають з утримання квартири та сплати комунальних послуг покладені на позивача та її матір. Реєстрація відповідача перешкоджає [PERSON] та [PERSON] у реалізації їх права власності на вищевказане нерухоме майно, у зв'язку з чим позивач звернулася до суду із зазначеним вище позовом. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] надали пояснення, аналогічні фабулі позовної заяви, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] У судовому засідання третя особа [PERSON] просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Додатково пояснила, що відповідач періодично з'являється за місцем реєстрації, проте не проживає там постійно. Заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, третьої особи й свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні факти на відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON], про що свідчить копія договору купівлі-продажу квартири, укладеного 09 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON], що діяла від свого імені та від імені неповнолітньої дочки [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за № 5577 (а.с. 4). У квартирі [ADDRESS], крім власників, також зареєстрований відповідач [PERSON], який є батьком позивача та колишнім чоловіком [PERSON], про що свідчить копія довідки, видана 04 липня 2014 року КП «Калитянський» ЖКП Броварського району Київської області (а.с.6). Також в судовому засіданні з'ясовано, що відповідач періодично відвідує спірне житло, має ключі від квартири, його кімната закрита, певні речі [PERSON] - сейфи знаходяться на балконі квартири. З акту про обстеження квартири [ADDRESS], складеного 14 липня 2014 року працівниками КП «Калитянський» ЖКП [PERSON], головним інженером [PERSON], та копії акту про фактичне проживання (не датованого), вбачається, що [PERSON] не проживає за адресою реєстрації, особисті речі відповідача також відсутні (а.с. 36-37, 9). Проте вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням та посилання при цьому на ст. 72 ЖК України не підлягають задоволенню, так як не ґрунтуються на вимогах закону виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Отже, позивачем обрано спосіб захисту порушеного його права шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням на підставі ст. 72 ЖК України. Глава 2 ЖК України, до якої відноситься вказана стаття, розповсюджується на правовідносини щодо користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду. Оскільки спірна квартира належить на праві приватної власності позивачці та третій особі, відповідно вони є власниками, а не наймачами жилого приміщення, тому вищевказані норми житлового законодавства не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Стаття ж 150 ЖК України, на яку також посилалася позивач, передбачає лише загальні засади користування житловим будинком (квартирою), що належить громадянинові, та не визначає порядку визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у приватному житловому фонді. Таким чином, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надавши об'єктивну оцінку зібраним доказам по справі, суд приходить до висновку про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed