Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду з доповненим в процесі розгляду позовом про визнання недійсним договір дарування №3667 від 23.04.2004 року, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] та скасувати реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що з січня 1999 року по березень 2004 року вона проживала однією сімєю як подружжя з [PERSON] у квартирі [ADDRESS], яка належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та його родині на підставі свідоцтва №2-94-2720 від 14.01.1994 року. Вказала, що 30.10.1999 року між нею та [PERSON] було укладено договір про визначення спільним сумісним майном 1/4 частину квартири [ADDRESS], який в подальшому, відповідно до рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року було визнано дійсним. Зазначила, що збираючи документи на оформлення субсидії на комунальні послуги вона дізналась, що спірна квартира була передеана державним виконавцем стягувачу [PERSON] (третій особі по справі) в рахунок погашення боргу [PERSON], яка в подальшому одразу уклала договір дарування цієї ж квартири з відповідачем [PERSON] Вказувала, шо оскільки на її думку вона є співвласником 1/4 частини спірної квартири з 1999 року, а державний виконавець передав стиягувачу частину квартири без врахування її волі та з огляду на те, що вона не мала ніякого відношення до боргу [PERSON], то просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. \~ \~ В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, була належним чином та своєчасно повідомлена про місце і час розгляду справи (а.с.45,47), клопотань або заяв до суду про відкладення слухання справи не надала, в попередньому судовому засіданні позивач надала по суті свої пояснення, в яких вказувала на обставини, які були викладені в позовній заяві, просила суд його задовольнити. Додатково на питання суду пояснила, що після винесення судом рішення про визнання дійсним договір від 30.10.1999 року до реєстраційних органів не зверталась, свідоцтво про право власності на 1/4 частку квартири [ADDRESS] не отримала. В судове засідання відповідач [PERSON]Р не зявився, про час, дату і місце судового засідання був неодноразово повідомлений належним чином, заяв та клопотань до суду не надав. Третя особа у справі [PERSON], яка була залучена стороною у справі за ініціативою суду, оскільки інших клопотань від позивача про визначеня стороною у справі не надходило, до судового засідання не зявилась, причини неявки суд не повідомила. Зважаючи на положення ч.3 ст. 27 ЦПК України, відповідно до якого, особи, які беруть участь у справі, зобовязані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обовязки, та з урахуванням необхідності дотриманням судом розумних строків розгляду справи, що є вимогою ст.157 ЦПК України та ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, суд розглянув цивільну справу без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч.2 ст. 197 ЦПК України) з урахуванням усіх письмових доказів, які були долучені до матеріалів справи та усних пояснень, які були надані позивачем у судовому засіданні. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 14.01.1994 року квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам його родини - [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.6). Також в судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішення Барвінківського районного суду Харківської області від 15.03.2012 року було встановлено факт проживання однією сімєю [PERSON] та [PERSON] за період з січня місяця 1999 року по березень місяць 2004 рік фактично проживали сімєю (а.с.5). Відповідно до копії рішення Київського районного суду м. Харкова від 01.07.2013 року, судом було визнано дійсним договір від 30.10.1999 року, яким [PERSON] та [PERSON] визначили своїм сіпльним сумісним майном 1/4 частину квартири №13 по вул. Метробудівників у будинку №40 в місті Харкові, яка на час укладання договору від 30.10.1999 року належала [PERSON] на підставі свідоцтва від 14.01.1994 року про право власності на житло, видане Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду та визнано 1/4 частину квартири №13 по вул. Метробудівників у буд. №40 в м. Харкові, яка належала [PERSON] на час укладання між ними договору від 30.10.1999 року спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] (а.с.7-8). Як було встановлено в судовому засіданні та було визнано самим позивачем вона, [PERSON] до реєстраційних органів не зверталась, після винесення рішення суду своє спільне сумісне право власності належним чином не оформлювала. З наданих позивачем до суду матеріалів судом встановлено, що відповідно до постанови державного виконавця відділу державної виконавчої служби Київського районного управління юстиції від 06.12.2001 року № 13946/1 «Про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження» при примусовому виконанні виконавчого листа №1-249/11, виданого 23.11.2001 року Київським районним судом м. Харкова було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] у тому числі на частку квартири [ADDRESS], що йому належить на праві власності (а.с.9). Також судом вбачається, що в процесі реалізації арештованого майна [PERSON] на підставі постанови про передачу майна стягувачу в рахунок погашення боргу, приватним нотаріусом було посвідчено право власності згідно свідоцтва від 05.04.2004 року про передачу [PERSON] в рахунок погашення боргу на суму 4151 грн. 1/4 частину квартири [ADDRESS] (а.с.10). В подальшому, матеріалами справи підтверджено, що між [PERSON] та [PERSON], відповідачем по справі, було укладено договір дарування 1/4 частину квартири [ADDRESS], що в свою чергу оспорює позивач. Вирішуючи по суті позовні вимоги [PERSON] суд вбачає наступне. Відповідно до вимог ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Так, звертаючи до суду, позивач визначила відповідачем по справі [PERSON], тобто особу, яка була стороною у двосторонньому договорі дарування від 23.04.2004 року та на теперішній час є власником спірної частини квартири. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, позивачу\~під час розгляду справи було роз'яснено її права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів,\~\~було надано всі можливості для подання необхідних клопотань про залучення іншого учасника договору дарування стороною по справі, що підтверджується матеріалами справи, проте позивач [PERSON] з цього приводу клопотань не заявила, у звязку із чим суд на підставі положень ст. 35 ЦПК України з власної ініціативи залучив у якості третьої особи у справі [PERSON], оскільки рішення суду могло вплинути на її права та обовязки. Тому, виходячи з цього, суд вважає, що позивач невірно визначила сторін по справі, що в свою чергу є самостійною підставою для відмови у позові, оскільки суд позбавлений з власної ініціативи визначити відповідачів по справі. Крім того, судом вбачається, що звертаючись до суду для захисту свого права власності, яке на думку позивача виникло у неї з 30.10.1999 року, тобто з часу підписання між нею та [PERSON] договору про визнання спільним сумісним майном 1/4 частину спірної квартири, [PERSON] не довела суду існування цього права саме на час укладання спірного договору дарування, оскільки самостійно у судовому засіданні підтвердила, що до винесення рішення суду від 01.07.2013 року до реєстраційних органів для реєстрації своєї сумісної власності на 1/4 частину спірної квартири не зверталась, правовстановлюючи документи не отримувала. Відповідно до ч.3,4 ст. 334 ЦК України (в редакції, яка діяла на час винесення рішення суду від 01.07.2013 року) право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Тобто, судом вбачається, що на час передачі права власності шляхом укладання договору дарування між [PERSON] та [PERSON], тобто 23.04.2004 року, позивач не була належним чином зареєстрована як співвласник спірної квартири. Також суд зауважує, що згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом вбачається, шо позивач не навела підстав, передбачених положеннями Цивільного кодексу України для визнання договору дарування недійсним та не довела належними та допустими порушення сторонами спірного правочину вимог закону, які є необхідними для чинності правочину. Відповідно до ч.1 ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Крім того, суд звертає увагу позивача, що в пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації. Отже, суд зауважує, що права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст.ст. 215, 216 Цивільного кодексу України, якщо такий позов звернено до набувача, який не набув майно за договором, укладеним безпосередньо з позивачем. Такий захист можливий лише шляхом пред'явлення віндікаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати майно від добросовісного набувача. Таким чином, з огляду на те, що позивач не зявляла вимоги, якими б оспорювала первісні дії (правочини) щодо переходу права власності на 1/4 частину спірної квартири від [PERSON] до [PERSON], то вимога для визнання подальших правочинів щодо відчуження цього майна є невірно обраним способом захисту, а тому позовні вимоги про визнання недійсним договір дарування від 23.04.2004 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] не підлягають задоволенню. Вимог щодо стягнення компенсації вартості поліпшення спірної квартири позивач не заявляла. Щодо позовної вимоги про скасування місця реєстрації проживання [PERSON] за спірною квартирою, то суд приходить до висновку, що вона також є безпідставною, оскільки за своєю суттю є похідною від попередніх вимог позивача, у задоволенні яких їй було відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed