Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-23 00:00:00

У січні 2018 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на повнолітню дитину, яка продовжує навчання. Позов обґрунтовано тим, що шлюб із відповідачем розірвано. Від шлюбу мають спільного сина [PERSON], [INFO]. [PERSON] навчається в Полтавському коледжі нафти та газу ПНТУ ім. Ю.Кондратюка, на денному відділенні, за державним замовленням строком до 28.02.2019 року, стипендію не отримує. Вказує на те, що [PERSON] ухиляється від обовязку утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Ухвалою від 01 березня 2018 року відкрито провадження у вказаній справі, вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 27 березня 2018 року, представником відповідача [PERSON] до суду було подано відзив на позовну заяву. Зокрема, представник відповідача прохав суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Посилався на недоведеність позовних вимог в частині потреби [PERSON] у матеріальній допомозі від його батька, у звязку із навчання. Звертав увагу суду, що на утриманні Відповідача перебувають двоє малолітніх дітей на утримання яких він сплачує аліменти. 03 квітня 2018 року Позивач подала до суду відповідь на відзив. В якому наполягала на задоволенні позовних вимог. Зокрема зазначила, що до витрат на утримання сина входять проїзд кожного дня 10-20 грн., харчування в коледжі 25-30 грн. кожного дня, спортивні секції близько 700 грн. на місяць, література, не враховуючи домашнє харчування та одежу, взуття. Ухвалою від 25 квітня 2018 року підготовче провадження закрито та призначено справу за позовом до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судовому засідання позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд їх задовільнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] та сам відповідач просили суд відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши думку учасників справи. дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно із свідоцтвом про розірвання шлюбу Серії 1-КЕ №039003 від 23 травня 2008 року, шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано 23 травня 2008 року, актовий запис №93. Після розірвання шлюбу прізвище [PERSON] «Зайченко». Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. 18 січня 2018 року [PERSON] виповнилося 18 років. [PERSON] проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], що підтверджується довідкою виданою КП «ЖЕО №2» Полтавської міської Ради №1255 від 03.04.2018 року. Відповідно до Довідки № 141 від 21.02.2019 року, [PERSON] є студентом 4 курсу денної форми навчання Полтавського коледжу нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені [PERSON]. Термін навчання з 01 вересня 2015 року до 28 лютого 2019 року. Відповідно до Довідки №318 від 02.04.2018 року [PERSON] стипендії не отримує. Дохід [PERSON] за період з грудня 2017 року по березень 2018 року до виплати з вирахуванням податків склав 12491.80 грн., що підтверджується довідкою про доходи №114. Під час судового розгляду сторони визнали той факт, що заборгованість по сплаті аліментів на утримання неповнолітнього [PERSON], у розмірі 63561,98 грн. була погашена у повному обсязі. Додатково Відповідачем була виплачена пеня у розмірі 10000,00 грн. Надаючи оцінку доводам Позивача, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ч. 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: - досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; - продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; - наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Суд звертає увагу, що Позивач не надала жодного доказу розміру грошових витрат на утримання сина [PERSON], які повязані із його навчанням. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] підтвердила, що її син навчається у Полтавському коледжі нафти і газу Полтавського національного технічного університету імені [PERSON] на бюджетній формі. Посилання [PERSON] у позовній заяві, що до витрат на утримання сина входять проїзд кожного дня 10-20 грн., харчування в коледжі 25-30 грн. кожного дня, спортивні секції близько 700 грн. на місяць, література, не враховуючи домашнє харчування та одежу, взуття, без підтвердження належними та допустимими доказами суд вважає припущеннями. Водночас, Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог, зокрема, посилаючись на ту обставину, що на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], дружина [PERSON], яка знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком двох дітей: [PERSON] [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії І-КЕ №271439 від 13.12.2017 та [PERSON] [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження серії І-КЕ №276115 від 13.12.2017. Додатково суд звертає увагу, що позовна вимога [PERSON] про стягнення аліментів не меншому 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, є не обґрунтованою і такою, що суперечить нормам Сімейного кодексу України. Згідно зі статтею 6 СК України дитиною визнається особа до досягнення нею повноліття. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина передбачений главою 16 СК України. Вказана глава передбачає стягнення аліментів на період навчання і не передбачає стягнення додаткових витрат. З аналізу змісту наведеної норми вбачається, що законодавець пов'язує обов'язок батьків утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення ними двадцяти трьох років за умови, коли батьки можуть надавати таку матеріальну допомогу. Стаття 182 СК України визначає обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів, зокрема, пунктом 2 частини 1 зазначеної статті визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів. Частиною другої статті 200 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Лише та обставина, що на батьків покладено обов'язок утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, сама по собі не може бути підставою для задоволення позовних вимог. При стягненні аліментів на повнолітнього сина, суд не встановлює мінімальний розмір аліментів. Мінімальний розмір аліментів, на підставі статті 182 СК України, враховується судом при визначенні розміру аліментів на дитину (до 18 років). Аналогічні правові висновки викладені в постанові Верховного Суду від 29 березня 2018 року по справі №642/36/16-ц (провадження №61-6238св18), постанові Верховного Суду від 28 лютого 2019 року по справі №466/532/16-ц (провадження №61-42252св18), які в силу положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України мають бути враховані судом. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed