Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми боргу. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 24 лютого 2014 року між ним та відповідачем укладено усний договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від позивача грошові кошти у розмірі 5600 грн., які зобов'язувався повернути до 10 березня 2014 року. На підтвердження отримання грошових коштів у позику відповідач власноручно написав письмову розписку від 24 лютого 2014 року. Однак, відповідач порушуючи взяті на себе зобов'язання грошові кошти не повернув. У зв'язку із викладеним, позивач змушений звернутися до суду про стягнення із відповідача грошової позики у розмірі 5600 (п'ять тисяч шістсот) грн. та судовий збір. Крім того, у зв'язку із простроченням виконання зобов'язання за договором позики, позивач просить стягнути на свою користь 3 % річних у розмірі 245 грн. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Проти ухвалення по справі заочного рішення не заперечував. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно даних розписки від 24 лютого 2014 року [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в розмірі 5600 (п'ять тисяч шістсот) грн. та зобов'язався повернути їх до 10 березня 2014 року. У судовому засіданні встановлено, що зобов'язання відповідача за вищевказаною розпискою не виконано. Згідно із ст.ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а якщо у зобов'язанні встановлено термін виконання, то воно підлягає виконанню в цей термін. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З огляду на викладене, вбачається, що між позивачем та відповідачем укладено усний договір позики, підтвердженням якого є розписка від 24 лютого 2014 року. Позичальник не виконав свого обов'язку згідно договору позики, тобто не повернув позикодавцеві грошові кошти у розмірі 5600 (п'ять тисяч шістсот) грн., тому суд вважає, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Згідно із ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Врахувавши вищевказані норми чинного законодавства та взявши до уваги розрахунок позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення із відповідача 3 % річних у розмірі 245 грн. також підлягають задоволенню. Таким чином, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та взявши до уваги всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. У відповідність до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, та

Outcome: approved