Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом. В підтвердження позовних вимог позивач вказав, що згідно трудового договору від 05.06.2012 року укладеного з фізичною особою - підприємцем, [PERSON], працював водієм вантажного автомобіля з щомісячною заробітною платою в розмірі 1700 грн. Перевозив різноманітні вантажі в рейсах з міжнародним сполученням. Відповідач затримував виплату заробітної плати і жодного разу її не виплатив, щорічні відпустки, передбачені умовами договору не надавались. В грудні 2014 року звернувся до відповідача з заявою про звільнення з роботи за власним бажаннями та проведення розрахунку при звільненні. Відповіді на подану заяву не отримав. Відповідач не видав йому наказ про прийняття на роботу та звільнення з роботи, а також довідку про суму заборгованості з заробітної плати. З урахуванням наведеного, просив стягнути з відповідача на його користь: заробітну плату за період з 05.06.2012 р. по 15.12.2014 р. в сумі 51647,50 грн., грошову компенсацію за невикористані щорічні відпустки в сумі 3978,59 грн., вихідну допомогу в сумі 5100 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку з 15.12.2014 р. по 15.01.2015 р. у сумі 1700 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав, посилаючись на викладені вище обставини, при цьому не заперечив, що заяви про прийняття на роботу не подавав, трудова книжка знаходиться в нього, ознайомлений зі змістом відомостей про роботу, з 11.03.2003 року по 19.07.2014 року був зареєстрований як фізична особа - підприємець. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що в квітні 2013 року між сторонами був укладений усний господарський договір про надання послуг, за яким відповідач надав позивачу грузовий автомобіль [NUMBER] з напівпричепом KRONE державний номер [NUMBER], сертифікат відповідності UA0034/2007, сертифікат А для «особливо зелених та безпечних» вантажних автомобілів UA0204334, паливні картки Е100№780180207 та ТНК №133194769, а позивач зобов'язався за плату доставити вантажі. З квітня 2013 року по 19 липня 2014 року позивач 19 разів виконував умови господарського договору і отримував за це винагороду. У липні 2014 року між позивачем і відповідачем, відповідно до ст.901 ЦК України, був укладений усний договір про надання послуг, за яким відповідач надав позивачеві грузовий автомобіль [NUMBER] з напівпричепом KRONE державний номер [NUMBER], сертифікат відповідності UA0034/2007, сертифікат А для «особливо зелених та безпечних» вантажних автомобілів UA 0204334, паливні картки Е100№780180207, та ТНК №133194769 і поставив завдання доставити вантажі, а позивач зобов'язався виконати умови договору. Згідно договору позивачем було здійснено 5 поїздок, за що проведена відповідна оплата. Позивач у вказаний період не подавав заяву про прийняття на роботу, трудову книжку не пред'являв, наказ чи розпорядження про прийняття на роботу не видавались, правилам внутрішнього розпорядку позивач не підлягав. Отримавши автомобіль, необхідні документи, заправні картки та вантаж, позивач доставляв його у вказане місце і повертався до дому. Наступний рейс [PERSON] здійснював через певний період, при наявності замовлень. У період між рейсами знаходився вдома. Розрахунки з позивачем проводилися за кожний виконаний рейс. Згідно довідки Сквирського районного центру зайнятості №58 від 12 лютого 2015 року, трудовий договір між фізичною особою-підприємцем [PERSON] від 05 червня 2012 року не зареєстрований; Сквирським РЦЗ трудовий договір за №107209000144 також не зареєстрований. Про те, що позивач був виключений з Єдиного державного реєстру як фізична особа-підприємець відповідачу стало відомо після отримання витягу з 10.02.2015 року. Суд, заслухавши сторін, представника відповідача, вивчивши письмові докази, надані сторонами в обґрунтування та заперечення позовних вимог, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ст.21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. При укладенні трудового договору громадянин зобов'язаний подати паспорт або інший документ, що посвідчує особу, трудову книжку, а у випадках, передбачених законодавством, - також документ про освіту (спеціальність, кваліфікацію), про стан здоров'я та інші документи. Укладення трудового договору оформляється наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу про зарахування працівника на роботу. Відповідно до ст. 24-1 КЗпП України у разі укладення трудового договору між працівником і фізичною особою фізична особа або за нотаріальним дорученням уповноважена нею особа повинна у тижневий строк з моменту фактичного допущення працівника до роботи зареєструвати укладений у письмовій формі трудовий договір у державній службі зайнятості за місцем свого проживання у порядку, визначеному Міністерством праці та соціальної політики України. Разом з тим установлено, що [PERSON] із 11.03.2003 року по 19.07.2014 року зареєстрований як фізична особа - підприємець, вид діяльності - діяльність автомобільного вантажного транспорту. У квітні 2013 року між сторонами був укладений усний господарський договір про надання послуг, за яким відповідач надав позивачу грузовий автомобіль [NUMBER] з напівпричепом KRONE державний номер [NUMBER], сертифікат відповідності UA0034/2007, сертифікат А для «особливо зелених та безпечних» вантажних автомобілів UA0204334, паливні картки Е100№780180207 та ТНК №133194769, а позивач зобов'язався за плату доставити вантажі. З квітня 2013 року по 19 липня 2014 року позивач 19 разів виконував умови господарського договору і отримував за це винагороду. У липні 2014 року між позивачем і відповідачем був укладений усний договір про надання послуг, за яким відповідач надав позивачеві грузовий автомобіль [NUMBER] з напівпричепом KRONE державний номер [NUMBER], сертифікат відповідності UA0034/2007, сертифікат А для «особливо зелених та безпечних» вантажних автомобілів UA 0204334, паливні картки Е100№780180207, та ТНК №133194769 і поставив завдання доставити вантажі, а позивач зобов'язався виконати умови договору. Згідно договору позивачем було здійснено 5 поїздок, за що проведена відповідна оплата. Позивач у вказаний період не подавав заяву про прийняття на роботу, трудову книжку не пред'являв, наказ чи розпорядження про прийняття на роботу не видавались, правилам внутрішнього розпорядку позивач не підлягав. Згідно довідки Сквирського районного центру зайнятості №58 від 12 лютого 2015 року, трудовий договір між фізичною особою - підприємцем [PERSON] від 05 червня 2012 року не зареєстрований; Сквирським РЦЗ трудовий договір за №107209000144 також не зареєстрований. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.4 ст.203 ЦК України правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтею 205 ЦК України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відповідно до ч.1 ст.206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Згідно ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до ст.ст. 57-60 ЦПК України. [PERSON] не довів порушення відповідачем його прав, як працівника за трудовим договором. Оскільки позивач не довів позовні вимоги в межах заявлених ним вимог, і до початку розгляду судом справи по суті не змінив предмет або підставу позову, суд не може задовольнити позов в межах заявлених позивачем вимог і зазначає, що доведення позову є обов'язком позивача, відповідно до засад змагальності сторін за ст.10 ЦПК України.

Outcome: dismissed