Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-23 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, третя особа Києво-Святошинська районна державна нотаріальна контора, про встановлення факту родинних відносин, визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], яка за життя постійно проживала за адресою: [ADDRESS]. 20 липня 2013 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою заведено спадкову справу № 378/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до якої належить: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], який належав померлій на підставі свідоцтва про право власності за № 1589 та свідоцтва про право на спадщину за № 1591, виданих Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 15 червня 1979 року. [PERSON] за життя склала заповіт, посвідчений 15 грудня 1999 року секретарем виконавчого комітету Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області (реєстр. № 72), яким все своє майно заповіла [PERSON], який доводиться їй онуком, однак він відмовився від прийняття спадщини за заповітом. 20 лютого 2014 року [PERSON] звернулася до Києво-Святошинської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на зазначений житловий будинок [ADDRESS]. Державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріально контори Панікар В.М. виніс постанову від 28 лютого 2014 року та відмовив [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, а саме у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS], який належав [PERSON]. Підставою для відмови стала неможливість встановити факт родинних зв'язків, оскільки у свідоцтві про народження [PERSON] мати зазначена як [PERSON], а у свідоцтві про смерть - [PERSON]. Враховуючи розбіжності у документах та з метою належного оформлення права на спадкове майно виникає необхідність встановлення факту наявності родинних зв'язків. [PERSON] зазначала, що відповідно до експертного висновку від 14 листопада 2013 року, наданого Українським бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України, вбачається, що українські форми імен по батькові «[PERSON]», «[PERSON]», «[PERSON]», а також записи російською «[PERSON]» та «[PERSON]» у документах, наданих для дослідження, є ідентичними. Іншою підставою відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину є різний запис про номер житлового будинку у правовстановлюючих документах. Так, у свідоцтві про право власності та свідоцтві про право на спадщину, виданих Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 15 червня 1979 року за № 1589 та № 1591, номер житлового будинку зазначено «27», а в Реєстраційних посвідченнях зазначено номер житлового будинку «26». [PERSON] з 01 травня 1949 року і до дня смерті [INFO] проживала за адресою: [ADDRESS]. Після смерті батька [PERSON] [PERSON] Княжицька сільська рада надала до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори довідку № 185 для оформлення спадщини. Голова виконавчого комітету Княжицької сільської ради та секретар помилково вказали, що житловий будинок, де проживав померлий [PERSON] та його дружина [PERSON], розташований по [ADDRESS], і на підставі цієї довідки державний нотаріус Києво-Святошинської державної нотаріальної контори Стратілат П.І. 15 червня 1979 року видала [PERSON] свідоцтво про право власності на будинок [ADDRESS], та свідоцтво про право на спадщину за законом, де адреса будинку також вказана «[ADDRESS]». У довідці Княжицької сільської ради та у вказаних свідоцтвах міститься посилання, що згідно із записом в погосподарській книзі виконавчого комітету Княжицької сільської ради під № 200 будинок [PERSON] знаходиться у [ADDRESS]. Однак, у погосподарській книзі виконавчого комітету Княжицької сільської ради під № 200 міститься запис, що будинок [PERSON] знаходиться у [ADDRESS] Також у довідках КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 грудня 2013 року № 1057 та від 28 січня 2014 року № 73 зазначено, що до інвентаризаційної справи № 70 внесено житловий будинок [PERSON], розташований за адресою: [ADDRESS]. Наголошено, що перед нотаріальним посвідченням свідоцтва про право власності за № 1589 та свідоцтва про право на спадщину за № 1591, виданих Києво-Святошинською державною нотаріальною конторою 15 червня 1979 року, технічна інвентаризація будинку не проводилася, довідки про загальну та житлову площу не видавалися. Первинна техінвентаризація будинку № 26 була проведена лише 13 липня 1987 року, а реєстраційні посвідчення на будинок № 26 видані 18 серпня 1995 року. Враховуючи викладене, позивач [PERSON] просила суд встановити юридичний факт, що вона є дочкою померлої [INFO] [PERSON], та визнати за нею право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за законом після смерті [INFO] [PERSON]. В судовому засіданні позивач [PERSON] поданий позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надано заяву про розгляд справи у відсутності представника сільської ради. Представник третьої особи Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, суду надано заяву про розгляд справи у відсутності представника нотаріальної контори. Суд, вислухавши думку осіб, які беруть участь у справі, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 лютого 2014 року державний нотаріус Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори Панікар В.М. виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS], який належав померлій [INFO] [PERSON], оскільки неможливо чітко встановити номер житлового будинку, та неможливо встановити факт родинних відносин між спадкоємицею [PERSON] та спадкодавицею [PERSON]. У зв'язку з викладеним у [PERSON] виникла необхідність у судовому порядку встановити факт родинних відносин та визнати право власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом. На підтвердження родинних відносин, а саме факту, що померла [PERSON] доводилася матір'ю [PERSON], позивач надала Витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, відповідно до якого вбачається, що [PERSON] внаслідок реєстрації шлюбу з [PERSON] 14 грудня 1974 року, зареєстрованого виконавчим комітетом Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, змінила прізвище на «[PERSON]». Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що у віці 85 років померла [PERSON]. У заповіті, складеному 15 грудня 1999 року, вказано також «[PERSON]». [INFO] після смерті [PERSON] його дружина подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, та підписалася як «[PERSON]», що встановлено з її паспорта та підтверджується державним нотаріусом. Відповідно до свідоцтва про право власності від 15 червня 1979 року вбачається, що після смерті [PERSON] його дружині [PERSON] (російською «[PERSON]») належить ? частина житлового будинку [ADDRESS]. Однак, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 червня 1979 року вбачається, що дружиною померлого [PERSON] є [PERSON]. Реєстраційне посвідчення про реєстрацію права власності на ? житлового будинку [ADDRESS], зрозуміло, що право власності в порядку спадкування визнано за [PERSON]. З свідоцтва про одруження серії [NUMBER] вбачається, що [PERSON] одружився із [PERSON], і внаслідок реєстрації шлюбу вона змінила прізвище та стала [PERSON]. Відповідно до довідки Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 32 від 27 січня 2014 року, спадкоємицею [PERSON] є [PERSON]. У свідоцтві про народження [PERSON] (після укладення шлюбу - [PERSON]) серії [NUMBER] її матір'ю записана [PERSON], а батьком - [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] (російською - «[PERSON]») серії [NUMBER] вбачається, що її батьком є [PERSON]. Державні акти на право власності на земельну ділянку видані Управлінням Держкомзему у Києво-Святошинському районі Київської області на ім'я [PERSON]. Вказані документи із зазначенням різних варіантів написання по батькові [PERSON] наявні в матеріалах спадкової справи, заведеної до майна померлої [INFO] [PERSON], що дає підстави вважати, що «[PERSON]», «[PERSON]» і «[PERSON]» є варіантами одного і того ж по батькові. Окрім того, позивач [PERSON] також надала експертний висновок Українського бюро лінгвістичних експертиз Національної академії наук України, відповідно до якого українські форми імені по батькові «[PERSON]» (Державний акт на право приватної власності на землю; Державний акт про право власності на земельну ділянку; технічний паспорт, запис [PERSON]), «[PERSON]» (свідоцтво про смерть, запис [PERSON]), «[PERSON]» (свідоцтво про народження [PERSON], запис «Мати - [PERSON]»; свідоцтво про одруження - запис [PERSON]), а також запис російською мовою «[PERSON]» (ощадна книжка, запис [PERSON]), «[PERSON]» (свідоцтво про народження, запис [PERSON]) у документах, наданих для експертизи, є ідентичними. З вказаного висновку зрозуміло, що розбіжності в українських записах виникли внаслідок документальної фіксації форм по батькові від варіантів особового імені: офіційного «[PERSON]» та розмовних «[PERSON]», «[PERSON]». За чинними стандартами нормативним є запис українською мовою «[PERSON]» - «[PERSON]». Також факт родинних відносин між [PERSON] та померлою [PERSON] підтверджується наявністю у позивачки [PERSON] копії спадкової справи після померлого [PERSON], який доводився батьком позивачці та чоловіком [PERSON] Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначено, що судом може бути встановлено факти, що мають юридичне значення, тобто такі, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. У відповідності до ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами, належності правовстановлюючих документів особі, а також інших фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Враховуючи викладене, суд вважає обґрунтованими та доведеними вимоги позивача [PERSON] щодо встановлення факту, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON] доводилася дочкою померлій [INFO] [PERSON]. З відповіді КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» від 18 грудня 2013 року № 1057 вбачається, що до інвентаризаційної справи № 70 внесено житловий будинок [PERSON], розташований за адресою: [ADDRESS]. Свідоцтво про право власності та свідоцтво про право на спадщину за законом видано [PERSON] на будинок № 27. Окрім того, за результатами поточної інвентаризації будинку № 26 встановлено, що загальна площа будинку збільшена на 158,8 кв.м., а житлова - на 92,8 кв.м., і за рахунок знесення окремих приміщень та самочинно збудованих приміщень загальна площа будинку становить 236,0 кв.м., а житлова - 140,4 кв.м. Відповідно до довідки від 23 січня 2014 року № 30, наданої Княжицькою сільською радою Києво-Святошинського району Київської області, у довідці від 14 червня 1979 року за № 185, яка видавалась [PERSON], було допущено помилку в адресі нерухомого майна - невірно вказано номер житлового будинку. КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» дійшов висновку, що нерухоме майно, яке зареєстроване за [PERSON], має адресу: [ADDRESS], а внесення запису про номер будинку № 27 є помилковим. Відповідно до Погосподарської книги Княжицької сільської ради будинок [PERSON] має номер [ADDRESS]. У свідоцтві про право власності, виданому [PERSON], зазначено, що їй належить будинок [ADDRESS], в порядку спадкування після смерті [PERSON]. Вказаний номер будинку також зафіксований у Свідоцтві про право на спадщину за законом. Однак, відповідно до реєстраційних посвідчень встановлено, що [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS]. З матеріалів спадкової справи № 11-7/101 до майна померлого [INFO] [PERSON] вбачається, що [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS]. Відповідно до матеріалів спадкової справи № 378/2013 до майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що вона померла [INFO] у віці 85 років, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER]. За життя вона склала заповіт, відповідно до якого все своє майно, яке їй належатиме на день смерті і на яке вона за законом матиме право, заповідає онуку [PERSON]. Однак, [PERSON] своєю заявою відмовився від спадщини за заповітом після смерті [PERSON]. Статтею 1233 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до вимог ст. 1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Положення ч. 1 ст. 1223 ЦК України встановлюють, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до довідки Княжицької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 32 від 27 січня 2014 року зрозуміло, що нумерація житлового будинку в Княжицькій сільській раді не змінювалася, і власник вказаного будинку [PERSON] та його дружина і спадкоємиця [PERSON] постійно проживали у будинку [ADDRESS]. Відповідно до Державного акту серії ЯЛ № 394329 на право власності на земельну ділянку та Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-КВ № 116232 вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з вимогами ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як вбачається з наявних матеріалів справи, спадкоємиця померлої [PERSON] за законом [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але їй було відмовлено у зв'язку із неможливістю встановити факт родинних відносин між позивачкою та померлою [PERSON], та у зв'язку з неможливістю встановити номер житлового будинку, який є спадковим майном. Відповідно до положень Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. У позовній заяві [PERSON] просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Однак, з наявних в матеріалах справи документів вбачається, що [PERSON], [PERSON], як його спадкоємиця, були власниками будинку [ADDRESS]. Проте, з довідки Княжицької сільської ради № 32 від 27 січня 2014 року вбачається, що при внесенні даних була допущена помилка, і насправді [PERSON] та [PERSON] були власниками житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується записом у погосподарській книзі. Однак, суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача [PERSON] у визнанні права власності на житловий будинок [ADDRESS], з огляду на таке. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 376 ЦК України особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Відповідно до вимог п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього. Відповідно до позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеної у Листі № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», встановлено, що самочинно реконструйований будинок не створює право власності. Відповідно до вимог п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Самочинно збудоване майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку. Однак, відповідно до викладених у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснень, спадкоємець не позбавлений права звернутися із позовними вимогами про визнання права власності на об'єкти самочинного будівництва. Наявність чи відсутність самочинного перепланування чи добудови житлового будинку та співвідношення такої добудови із фактичною площею будинку повинна встановлюватися судом на підставі технічного паспорту та інвентаризаційної справи. В матеріалах справи міститься довідка з КП «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради» від 18 грудня 2013 року за № 1057, відповідно до якої встановлено збільшення загальної та житлової площі будинку за рахунок знесення окремих приміщень та самочинної добудови приміщень. У відповідності до вимог ч. 4 ст. 10 та ч. 1 ст. 27 ЦПК України суд, сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснив позивачу [PERSON] її права, зокрема, право заявляти клопотання та подавати докази з метою обґрунтування своїх доводів та заперечень, а саме право заявити клопотання про витребування доказів. Однак, позивач [PERSON] відповідно до наданих та роз'яснених їй процесуальних прав не заявила такого клопотання, і просила суд розглядати справу на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Оскільки позивач [PERSON] не надала суду технічного паспорта на спірний будинок, а також не заявила клопотання про витребування інвентаризаційної справи, суд позбавлений можливості встановити загальну та жилу площу будинку, який би перейшов до [PERSON] в порядку спадкування за законом без урахування зазначених у технічному паспорті самовільно збудованих та переобладнаних приміщень. Враховуючи викладене та у зв'язку з тим, що за результатами поточної інвентаризації будинку № 26 встановлено, що загальна та житлова площа будинку збільшені за рахунок знесення окремих приміщень та самочинно збудованих приміщень, що зафіксовано КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», суд відмовляє у задоволенні вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на житловий будинок [ADDRESS], оскільки вказаний будинок був самочинно перебудований, що за законом не може створювати права власності та бути підставою для визнання судом такого права.

Outcome: partial