Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-06 00:00:00

У січні 2017 року публічне акціонерне товариство « Укртелеком» в особі Запорізької філії ПАТ « Укртелеком» ( далі ПАТ « Укртелеком» в особі філії ПАТ « Укртелеком») звернулося до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору найму жилого приміщення за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. № 35 у зв»язку з її вибуттям на постійне проживання до іншого населеного пункту з дня її вибуття з 14 серпня 2013 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначило, що в 2014 році ПАТ « Укртелеком» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням у відомчому гуртожитку ПАТ « Укртелеком» за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. № 35 кімната № 916 внаслідок відсутності цієї особи понад 6 місяців в зазначеному житловому приміщенні без поважних причин ( ст. 71 ЖК України). Вказаний відомчий гуртожиток увійшов до статутного фонду ПАТ « Укртелеком» під час корпоратизації та належить товариству на праві власності. Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 року по справі № 331/3510/14-ц в задоволенні позову ПАТ « Укртелеком» було відмовлено. Цим рішенням було встановлено, що з 14.08.2013 року [PERSON] постійно проживає за кордоном, де працює, відповідно до заяви звільнилась з роботи у зв»язку з переїздом в іншу місцевість, тобто, вибула на постійне місце проживання до іншої країни. Під час розгляду зазначеної справи, згідно відповідей Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України встановлено, що відповідач 14.08.2013 р. виїхала за межі України, відомості про її виїзд на територію України станом на 28.01.2016 р. відсутні. Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21.03.2016 р. по зазначеній справі було оскаржене позивачем в апеляційному порядку. В ході судового розгляду в апеляційному суді Запорізької області, відкритого 18.04.2016 р. позивач відмовився від апеляційної скарги в порядку ч.4 ст. 300 ЦПК України. Відмова прийнята апеляційним судом , апеляційне провадження по справі закрито, про що винесена ухвала від 29.09.2016 р. Отже, рішення суду першої інстанції, яким встановлений факт постійного проживання відповідача за кордоном, набрало законної сили 29.09.2016 р. Таким чином, обставини вибуття відповідача з 14.08.2013 р. з житлового приміщення за місцем реєстрації у відомчому гуртожитку ПАТ « Укртелеком» по вищевказаній адресі на постійне місце проживання за кордон в Іспанію, у відповідності до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України, не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи, тому позивач звільнений від обов»язку їх доказування. Ця обставина стала відома позивачу лише 21.07.2016 р., коли представник відповідача надала суду апеляційної інстанції для дослідження спочатку копію трудового договору обслуговування сімейного будинку, укладеного з [PERSON] в Іспанії, а в наступному судовому засіданні і оригінал відповідного договору з його нотаріально завіреним перекладом. На підставі викладеного та у відповідності до вимог ч.2 ст. 107 ЖК України договір найму жилого приміщення з відповідачем підлягає розірванню з 14.08.2013 р., тобто з дня її вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту та перетину державного кордону. В суді представник позивача позовну вимогу підтримав з підстав, викладених у позові та письмових поясненнях, просив її задовольнити. Представник відповідачки в суді проти позову заперечує і зазначає, що позивач як на правові підстави заявленої вимоги посилається на ч.2 ст. 107 ЖК України, проте ця правова норма не регулює спірні правовідносини, оскільки [PERSON] підпадає під захист Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Такий висновок ґрунтується на дотриманні відповідачкою певних умов . По-перше, [PERSON] не має у власності будь якого житла ; по-друге, вона правомірно, на законних підставах заволоділа спірною кімнатою № 916 у гуртожитку ; по-третє, вона є особою, яка у передбаченому законом порядку зареєстрована у вказаній кімнату в гуртожитку ; по-п»яте, відповідачка проживає у гуртожитку більше п»яти років, а саме з 1988 року і по теперішній час. Статтею 8 Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону і які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі коли такі гуртожитки не передаються у власність територіальних громад мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв»язання їх житлової проблеми, з подальшим правом на приватизацію житла в гуртожитках збудованих за радянські часи на державні кошти, незважаючи на те, що вони були включені в статутні фонди товариств, які були утворені в процесі корпоратизації бувших державних підприємств. Надалі, твердження позивача про те, що [PERSON] не перебувала в Україні з 14.08.2013 р. не відповідають дійсності, оскільки відповідачка протягом липня серпня 2016 р. знаходилась в Україні, але ПАТ « Укртелеком» чинив перешкоди у потраплянні [PERSON] до кімнати № 916 гуртожитку, де знаходяться всі її речі, у зв»язку з чим вона вимушена була проживати на найманій квартирі. Зазначені обставини підтверджуються документами про офіційне оформлення перекладу трудового договору обслуговування роди тини в Іспанії та довіреністю від 18.07.2016 р. На підставі викладеного, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши доводи сторін, перевіривши надані суду докази, приходить до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що відповідно до п. 11 Положення про порядок корпоратизації підприємств, що приватизуються, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5.07.1993 р. № 58 наказом Державного комітету зв»язку та інформатизації України від 27.12.1999 р. на базі державного підприємства електрозв»язку « Укртелеком» було створено відкрите акціонерне товариство « Укртелеком» й передано останньому у власність майно державного підприємства електрозв»язку « Укртелеком». Будинок гуртожитку по вул.. Козача, 35 в м. Запоріжжя також перейшов до ВАТ « Укртелеком», правонаступником якого є ПАТ « Укртелеком». З липня 1988 року до липня 2004 року [PERSON] працювала на підприємстві позивача, у зв»язку з чим їй 1 липня 1988 року була надана кімната № 916 у гуртожитку за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, 35, де вона зареєстрована по теперішній час. 2 липня 20014 року [PERSON] була звільнена з підприємства за власним бажанням у зв»язку з виїздом із міста на тимчасове проживання. Спорів між ПАТ « Укртелеком» та [PERSON] з приводу переведення на іншу роботу та з приводу звільнення не виникало. 5 липня 2006 р. [PERSON] в»їхала на територію України з за кордону, після цього переважно перебувала за межами України, а після виїзду за межі України 14 серпня 2013 року, відомості про її в»їзд на територію України станом на 28.01.2016 року відсутні. До 31 грудня 2012 р. [PERSON] здійснювалася оплата за кімнату № 916 у гуртожитку , а з 2013 року їй було припинено нарахування, через не проживання у кімнаті. З 14 серпня 2013 року і до теперішнього часу відповідачка перебуває за кордоном, де працює, відповідно до її заяви звільнилася з роботи у зв»язку з переїздом в іншу місцевість, тобто вибула на постійне місце проживання до іншої країни. Вищенаведені обставини встановлені рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 21 березня 2016 року, яке набрало законної сили 29 вересня 2016 року, по справі № 331/3510/14-ц ( ЄУН 2/331/291/2016) за позовом публічного акціонерного товариства « Укртелеком» до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням ( а.с. 12-15). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням в цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших цивільних справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, обставини вибуття відповідача з 14 серпня 2013 року з житлового приміщення за місцем реєстрації у відомчому гуртожитку ПАТ « Укртелеком» за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, буд. 35 кімн. № 916 на постійне місце проживання за кордоном в Іспанію не підлягають доказуванню при розгляді цієї цивільної справи. Пунктом 11 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визначено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член або член його сім»ї, який вибув на постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред»явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання ( повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). До позовної заяви додано копію трудового договору обслуговування сімейного будинку, укладеного [PERSON] в Іспанії. Договір складений на іспанській мові, а його переклад здійснений Бюро перекладів « Літера» 19.07.2016 р., що був завірений 19.07.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 1799. Як пояснив в суді представник позивача даний документ був пред»явлений представником [PERSON] в суді апеляційної інстанції 21.07.2016 р. під час розгляду апеляційної скарги ПАТ « Укртелеком» по справі № 331/3510/14-ц ( ЄУН 2/331/291/2016). Зі змісту договору вбачається, що його укладено [PERSON] 1 травня 2013 року на невизначений термін, тобто безстроково. Відповідно до умов договору зазначено, що країною проживання працівника ( відповідача у справі) є Іспанія. Таким чином, в суді встановлено, що обставини вибуття відповідача на постійне місце проживання до іншої країни, в зв»язку з укладенням нею безстрокового трудового договору в Іспанії, стали відомі позивачу 21 липня 2016 року. В суді першої інстанції відповідний письмовий доказ, а саме вищезазначений трудовий договір, а ні [PERSON], а ні її представником, суду не надавався, а отже і не був предметом дослідження по справі № 331/3510/14-ц. Приписами частини 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача та членів його сім»ї на постійне проживання до іншого населеного пункту договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що договір найму жилого приміщення з [PERSON] підлягає розірванню з 14 серпня 2013 року, тобто з дня її вибуття на постійне проживання до іншого населеного пункту та перетину державного кордону. Стосовно тверджень сторони відповідача про те, що письмового договору найму жилого приміщення між [PERSON] та ПАТ « Укртелеком» не укладалось, тобто відсутній предмет спору, і про те, що спірні правовідносини регулюються нормами Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а ні положеннями ст. 107 ЖК України, слід зазначити наступне. Згідно ч.2 ст. 128, ст. 129 ЖК України, ч.1 п.10 Примірного положення про гуртожиток на підставі спільного рішення адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Відповідач законно вселилась у відповідне приміщення гуртожитку на підставі ордера і 1 липня 1988 року була прописана ( зареєстрована) за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, 35. Таким чином, відповідач в установленому законом порядку отримала право користування жилим приміщенням у зазначеному гуртожитку. Постановою Кабінету Міністрів України від 8.10.1992 року № 572 були затверджені Правила користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, згідно яких особи, які проживають у гуртожитках поділяються на власників ( в результаті приватизації) або наймачів. Згідно із роз»яснень, що містяться в узагальненні практики розгляду судами окремих категорій спорів, що виникають із договору найму жилого приміщення ( статті 61-71 Житлового кодексу України) Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за 2010 рік , умови укладення, зміни та розірвання договору найму житла, що належить до приватного житлового фонду визначаються ЦК України, а особливості укладення договору найму житла, що належить до державного або комунального житлових фондів ЖК України. Приміщення гуртожитку за адресою : м. Запоріжжя, вул. Козача, 35 ( кімната № 916) є приватною власністю ПАТ « Укртелеком» і не відносить ані до державного, ані до комунального ( громадського) житлового фонду. Отже вимоги, передбачені ст. 61 ЖК України, щодо обов»язковості укладення договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського ( тобто комунального) житлового фонду в письмовій формі не можуть застосовуватись до спірних правовідносин. Тому питання щодо укладання договору найму жилого приміщення у гуртожитку з відповідачем, регулюються нормами ЦК України. Згідно ч.2 ст. 205 ЦК України, правочин, для якого законом не встановлена обов»язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Так, в суді встановлено та не заперечується сторонами, що відповідачу виставлялись рахунки на оплату користування гуртожитком, з урахуванням житлово- комунальних послуг, які приймались та оплачувались. Зазначена встановлена обставина, в тому числі, підтверджує факт наявності і укладення між позивачем та відповідачем договору найму жилого приміщення. Надалі, посилання представника відповідача на норми Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» ґрунтується на помилковому тлумачення норм матеріального права. Так, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ з цього приводу надав наступні роз»яснення в своєму аналізі судової практики застосування Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» : -відповідно до статті 1 Закону України « Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» четвертою обов»язковою складовою статусу мешканця гуртожитку ( окрім відсутності власного житла та законної реєстрації за місцем проживання у гуртожитку), яка є обов»язковою умовою для реалізації конституційного права на житло на підставі Закону № 500- VІ є фактичне проживання протягом п»яти років за місцем реєстрації в гуртожитку ; -питання встановлення факту проживання у кімнаті гуртожитку є частиною юридичного складу, наявність чи відсутність якого сторони зобов»язані довести, а суд зобов»язаний встановити при розгляді усіх справ, пов»язаних із застосуванням Закону № 500- VІ ; -крім того, з»ясовуючи факт постійного проживання, необхідно враховувати положення абзацу 3 пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 р. № 2 « Про деякі питання , що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», відповідно до якого на підтвердження вибуття з гуртожитку суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання ( повідомлення про це в листах, розписка,переадресування кореспонденції, утворення сім»ї в іншому місці, перевезення майна в інше житлове приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк з іншим роботодавцем тощо). З огляду на викладене, вказаний Закон не поширюється на спірні правовідносини, оскільки [PERSON] фактично не проживає у гуртожитку і перебуває за межами державного кордону України. Відповідно до ч.1 ст. 8 Закону № 500- VІ громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, які на законних підставах зареєстровані на тривалий час ( не менше як п»ять років) проживають у гуртожитках, віднесених до недержавного житлового фонду та призначених для проживання працівників ( членів їх сімей), які не мають можливості самостійно придбати чи побудувати власне житло, у разі, коли такі гуртожитки не передаються їх власниками у власність територіальних громад, мають право подальшого проживання в таких гуртожитках до розв»язання їх житлової проблеми. Пояснення представника позивача з цього приводу щодо того, що на теперішній час рішення органу управління про передачу гуртожитку у власність територіальної громади не приймалось, представником відповідача не спростовані. Твердження представника відповідача про те, що в липні серпні 2016 року ПАТ « Укретелеком» перешкоджало [PERSON] вселитися у кімнату №916 гуртожитку судом до уваги не приймається, оскільки ця обставина є недоведеною. Аналізуючі зібрані у справі докази у їх сукупності, на підставі наведених норм права, суд вважає позов законним, обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved