Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка звернулася до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що між нею та [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу квартири, яка на праві власності належить [PERSON] Тому між ними був укладений попередній договір купівлі-продажу квартири. На підтвердження своїх намірів щодо купівлі квартири вона передала [PERSON]М кошти в розмірі 52 200 грн., що еквівалентно на час передачі коштів 2000 дол. США. Остання зобовязувалась до 20 травня 2015 року укласти нотаріально посвідчений договір. Перед укладенням договору їй стало відомо, що в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно право власності на дану квартиру було зареєстровано за первісним власником [PERSON] Дану інформацію вона повідомила відповідачці 18 травня 2016 року та вимушена була відмовитись від укладення основного договору купівлі-продажу. Оскільки не укладення договору відбулось не з її вини, тому відповідача зобовязана повернути грошові кошти в розмірі 52 200 грн. У добровільному порядку [PERSON] відмовилась від повернення коштів. Просила суд на підставі ст.ст. 546, 570 ЦК України стягнути з [PERSON] на її користь кошти в розмірі 52 200 грн.; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала на зазначених в позовній заяві обставинах та підставах. Суду пояснила, що спочатку договір мав бути укладений до 12 травня 2016 року, але згодом погодили до 20 травня 2016 року. Існування в реєстрі відомостей про колишнього власника є поважною причиною відмови від укладення основного договору. Витяги з реєстрів вони робили як по колишньому власнику, так і по квартирі. Передана сума коштів не є авансом, та не є завдатком, оскільки договір не містить жодного визначення характеру сплачених коштів. В день укладення основного договору до нотаріуса не прийшла, оскільки відповідачка не вчинила жодних дій щодо усунення даних неточностей. Просила суд задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала. Суду пояснила, що дійсно дата укладення договору була погоджена сторонами, а саме до 20 травня 2016 року. Позивачка мала достатньо часу для перевірки та вивчення інформації по даній квартирі і до укладення попереднього договору. Про існування витягів на колишнього власника її не було повідомлено та в день укладення договору позивачка до нотаріуса не зявилась. Причина вказана в позові є не поважною, оскільки до неї ніхто не звертався для усунення розбіжностей та поданий витяг є витягом з недіючого реєстру речових прав. Крім того, через не укладення договору відповідачка зазнала більших збитків ніж 52 200 грн., оскільки ціни на нерухомість згодом дещо знизились. Просила суд відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Законом може бути встановлено обмеження щодо строку (терміну), в який має бути укладений основний договір на підставі попереднього договору. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. При розгляді справи судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Сторони погодили ціну квартири та укладення основного договору до 12 травня 2016 року. З пояснень сторін встановлено, що строк укладення основного договору був потім погоджений, а саме 20 травня 2016 року. Дана обставина не оспорювалась сторонами при розгляді справи. У п.2 попереднього договору сторони визначили, що сума в розмірі 52 200 грн., що еквівалентно 2000 дол. США, передано покупцем продавцю 12 квітня 2016 року. Факт передачі та отримання грошових коштів також не оспорювався сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За ст. 611 ЦК України у раз порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом: припинення зобовязання, зміна умов зобовязання, сплата неустойки, відшкодування та моральної шкоди. З матеріалів справи та пояснень представників встановлено, що договір не був укладений. Відповідно до свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], вбачається, що [PERSON] дійсно 20 травня 2016 року знаходилась в приміщенні нотаріальної контори. З поданої Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №59322810 від 18 травня 2016 року вбачається, що право власності на 1\\3 частину квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] У судовому засіданні представник позивача вказував, що перевірка проводилась як за колишнім власником квартири, так і за іншими параметрами пошуку, але суду не надано доказів цим обставинам. На підтвердження доводів, що [PERSON] повідомляла відповідачку [PERSON] щодо перешкод в укладенні основного договору подано листи від 19 травня 2016 року та від 18 травня 2016 року. Разом з тим, згідно копії поштової квитанції лист був направлений приватному нотаріусу лише 20 травня 2016 року та отриманий ним 23 травня 2016 року. У матеріалах справи не міститься жодного доказу про повідомлення [PERSON] або її представників щодо виявленої перешкоди в укладенні договору до 20 травня 2016 року. За ст. 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, заставою, при триманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. За правилом ст. 550, 551 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих неналежним виконання зобовязання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема завдатком. Згідно з ст. 570 України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Таким чином, внесення завдатку як способу виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами. За змістом ч.2 ст. 570 ЦК України, у тих випадках, коли сторони домовились укласти договір, але відповідно його не оформили, сплачені в рахунок виконання договору платежі повертаються в тому розмірі, в якому вони давались. Правила про залишення завдатку особі, яка його одержала, або стягнення з неї подвійної суми завдатку застосовується в тих випадках, коли між сторонами було укладено договір, але він не виконується з вини якоїсь із сторін. Тобто у разі, якщо договір купівлі-продажу в установленому законом порядку між сторонами не укладався, передані кошти є авансом, який підлягав поверненню позивачу у цьому ж сплаченому розмірі. П. 7 попереднього договору сторони погодили, що у разі односторонньої відмови покупця від укладення основного договору, неподання ним документів, необхідних для нотаріального посвідчення основного договору, неприбуття до нотаріуса для укладення основного договору , та за наявності інших обставин, внаслідок яких основний договір не буде укладений з вини покупця, передана покупцем продавцю сума в розмірі 52 200 грн., залишається у продавця. Оскільки в судовому засіданні представник позивача не надав суду належних та допустимих доказів не укладення основного договору саме через вину продавця, сам по собі витяг з реєстру речових прав не може бути підтвердженням вини особи, оскільки дані реєстри не знаходяться у володінні відповідача та наявна в них інформація не вноситься відповідачем безпосередньо, в день укладення договору саме [PERSON] не зявилась до нотаріуса, тому позовні вимоги щодо повернення коштів, сплачених в рахунок вартості квартирі на підставі п.7 попереднього договору не можуть бути стягнені з відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову, тому відмовляє в задоволенні вимоги про стягнення з відповідача судових витрат.

Outcome: dismissed