Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом на предмет захисту інтересів своєї малолітньої дитини [PERSON], [INFO] під час участі у його вихованні та спілкуванні з ним його батька - відповідача у справі, якому вона ніколи не чинила перешкод у спілкуванні з дитиною, проте останній некоректно ставиться до позивача як матері дитини та до дитини, щоразу при побаченнях налаштовує дитину проти матері, безпідставно скаржиться на неї до органів міліції та органів опіки та піклування з приводу нібито неналежного виконання нею своїх батьківських обов'язків, ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини, притягався постановою суду від 23 жовтня 2013 року за ст. 173 КУпАП за дрібне хуліганство, вчинене відносно неї, у зв'язку з чим вона категорично заперечує проти побачень батька з дитиною у її відсутності, однак незважаючи на це Індустріальною районною у місті радою 20 вересня 2013 року прийнято рішення №270, яким встановлено порядок побачень батьку [PERSON] з малолітнім сином [PERSON], [INFO], наступним чином: 4 рази на місяць, один раз на тиждень у вихідний день з 09-00 год. до 18-00 год., рекомендовано батькам вирішити можливість спільного оздоровлення батька з дитиною за домовленістю сторін, спірне питання щодо місця зустрічей батька з дитиною та можливою присутністю на них матері вирішити батькам спільно, тобто, у рішенні взагалі не врахована думка та позиція матері дитини, викладена у письмових зверненнях, тому позивач просила суд скасувати рішення №270 від 20 вересня 2013 року; встановити порядок участі у вихованні дитини, визначивши години для спілкування батьку дитини [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] - чотири рази на місяць, один раз на тиждень у вихідний день з 15-00 год. до 18-00 год. в присутності матері. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, зазначивши, що після прийняття рішення 20 вересня 2013 року відповідач декілька разів намагався взяти дитину, проте не погодився на запропоновані нею умови, тобто прогулянки з дитиною лише у її присутності, оскільки дитина ще досить мала, тому вона жодного разу не допустила до побачень з дитиною відповідача, а також надала до дитячого садка, який відвідує дитина нотаріально посвідчену заяву про дозвіл на відвідування та забирання дитини із установи тільки [PERSON] (бабусі хлопчика), вказавши також на вкрай агресивну поведінку відповідача відносно неї. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги не визнали у повному обсязі, заперечуючи тим, що через вкрай неприязні стосунки між позивачем та ним і наполягання позивача на присутності при зустрічах з сином її нинішнього співмешканця, вчиненням позивачем постійних перешкод у спілкуванні батька з рідним сином він змушений був звернутися із відповідною заявою до органу опіки та піклування, яким розглянуті усі можливі варіанти і прийнято об'єктивне рішення в інтересах дитини, тому підстав для його скасування і зміни відсутні, а доводи позивача про ухилення від сплати аліментів, як і притягнення до адміністративної відповідальності не відповідають дійсності, оскільки відповідач має усі квитанції на підтвердження регулярної сплати аліментів та постанова суду про притягнення до адміністративної відповідальності від 23 жовтня 2013 року скасована апеляційним судом, а провадження закрите за відсутністю події правопорушення. Представник третьої особи - органу опіки та піклування Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради Шукало Є.С. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, заперечуючи проти їх задоволення тим, що при прийнятті рішенні №270 20 вересня 2013 року службою у справах дітей, а в подальшому і комісією, перевірялися усі обставини звернення як відповідача, так і позивача з огляду додержання інтересів дитини, в ході чого встановлена наявність вкрай неприязних відносин між батьками дитини, постійне вчинення позивачем перешкод у спілкуванні рідного батька з дитиною, в тому числі, директору дитячого садка, який відвідує син сторін, подана нотаріально посвідчена заява матері [PERSON] про дозвіл видати дитину із садка лише бабусі хлопчика [PERSON] та сторонній особі - [PERSON], який ні родичем, ні опікуном дитини не є. Разом з тим, умови проживання як позивача, так і відповідача відповідають санітарно-гігієнічним нормам, мають і місце відпочинку для дитини, розвитку, тощо. Відповідач характеризується за місцем проживання та стажування на роботі позитивно, поганих звичок не має, тому, виходячи із віку хлопчика, який досяг лише 4-річно віку, додержання його інтересів у фізичному і психологічному розвитку органом опіки і піклування прийнято рішення про доцільність встановлення побачень батька із сином один раз на тиждень у вихідний день з 09-00 год. до 18-00 год. без присутності матері. Оскільки на даний час обставини взаємовідносин сторін та спілкування із дитиною, як і інші істотні життєві обставини як позивача, так і відповідача не змінилися, то підстави для зміни порядку участі у вихованні дитини батька немає, про що представник у судовому засіданні надала усний висновок, тому просила у задоволенні позову відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін і їх представників, представника третьої особи, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, перевіривши доводи позивача в межах заявлених вимог, не вбачає підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], про що Індустріальним відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ 28 жовтня 2009 року вчинений актовий запис №1281 та видано свідоцтво, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.9). Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2013 року, визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матір'ю - [PERSON] (а.с.33-34). На підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року, яке набрало законної сили 04 жовтня 2013 року, з [PERSON] стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в сумі 400,00 грн. щомісячно, починаючи з 07 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття (а.с.35, 36). Рішенням Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради №270, затвердженим 20 вересня 2013 року на підставі висновку органу опіки та піклування, встановлений порядок побачень батьку [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON] таким чином: чотири рази на місяць, один раз на тиждень, у вихідній день з 09-00 год. до 18-00 год.; з урахуванням малолітнього віку дитини, рекомендовано батькам вирішити можливість спільного оздоровлення батька з дитиною за домовленістю сторін; спірне питання щодо місця зустрічей батька з дитиною та можливість присутності на них матері вирішити батькам спільно (а.с.10-11). Розв'язуючи спір у цій справі, суд виходить з наявного правого конфлікту з одного боку інтересів [PERSON], пов'язаних з реалізацією ним прав батька вимушено в умовах, в яких такі права втрачають свій дійсний зміст, та з іншого боку прав позивача на материнство, де дитина та забезпечення і реалізація її найвищих інтересів стали заручниками зіткнення особистісних мотивів матері і батька. Одним із найважливіших прав дитини є право на сімейне виховання, безперешкодне спілкування як з матір'ю, так і з батьком. У преамбулі Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 та яка набула чинності для України 27.09.1991, закріплений принцип права дітей на особливе піклування і допомогу, та визначено, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Цією Конвенцією у ч.1 ст. 3 визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, чому повною мірою кореспондують положення ч.8 ст. 7 СК України згідно з якими регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 155 СК України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Питання виховання дитини вирішується батьками спільно, що встановлено ст. 157 СК України, яка визначає у ч.ч. 2, 3, що той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею, а той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Суд відзначає, що саме спілкування є основним способом здійснення батьками свого права на особисте виховання дитини, а випадки обмеження або позбавлення одного з батьків такого права передбачені виключно законодавчими актами. Між дитиною та тим з батьків, хто проживає окремо повинен існувати постійний, систематичний контакт з тим, щоб забезпечити повноцінне виховання дитини, її розвиток, враховуючи, що спілкування дитини з батьками, а батьків зі своєю дитиною служить задоволенню життєво важливих потреб як дитини, так і дорослих. У разі відсутності між батьками згоди щодо участі у вихованні дитини, вирішення цього питання покладається на орган опіки та піклування, порядок чого визначений ст. 158 СК України, яка у ч.1 та 2 передбачає, що за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Вирішуючи вимоги позивача про скасування рішення райради №270 від 20 вересня 2013 року судом встановлено, що порядок розв'язання спору між батьками органом опіки був додержаний, зокрема, умови проживання обох батьків досліджені та повною мірою відповідають інтересам дитини, що підтверджується актами умов проживання від 02 вересня 2013 року, з'ясоване ставлення до дитини з проявом до сина турботи, любові як матері, так і батька, розглянуті характеристики з місць проживання та роботи сторін, проведені співбесіди з матір'ю та батьком дитини, як нарізно, так і спільно, з'ясовані відносини батьків в установі, яку відвідує малолітній [PERSON] (дитячому садочку), що підтверджено у судовому засіданні представником органу опіки та піклування та визнано сторонами у судовому засіданні, з'ясовані ставлення дитини до кожного із батьків, та прийнято рішення з додержанням балансу інтересів батьків та дитини, а, відтак, підстав для визнання цього рішення незаконним, суд правових підстав не вбачає. Крім того, суд виходить із того, що одним із способів захисту права цивільного за змістом ст. 3, 15, 118 ЦПК, ст. 16 ЦК України є позов - вимога юридично заінтересованої особи (позивача) до суду про прийняття ним до свого провадження на розгляд і вирішення матеріально-правової вимоги, пред'явленої нею до другої особи (відповідача), з метою захисту порушеного або оспорюваного суб'єктивного права визначеним способом і на зазначеній підставі. Сторонами в цивільному процесі за ч.1 ст. 30 ЦПК України є позивач і відповідач, які визначаються у конкретній справі за критерієм саме юридичної заінтересованості осіб, матеріально-правовий спір між якими є предметом розгляду і вирішення в цивільному судочинстві. Разом з тим, оскаржуючи рішення Індустріальної районної у м. Дніпропетровську ради від 20 вересня 2013 року позивач позовних вимог до цієї особи не заявляла, клопотання про залучення відповідачем (співвідповідачем) в порядку ст. 33 ЦПК України не заявляла, роз'ясненим судом правом за ст. 10 ЦПК України не скористалася, а за пред'явленими позовними вимогами [PERSON] не є належним відповідачем. Також розглядаючи позов в межах пред'явлених вимог, зважаючи на предмет та підстави позову, якими позивач визначив норми статті 159 СК України, суд виходить з визначеного цією статтею суб'єктного складу осіб у даних правовідносинах. Так, відповідно до ч.1, ч.2 ст. 159 СК України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відтак, вказана норма наділяє правом звернення до суду з відповідними вимогами того з батьків, який проживає окремо від дитини, для захисту порушених, не визнаних чи оспорюваних прав, як те передбачає ст. 15 ЦПК України. Натомість позивач є саме тією особою, з якою проживає дитина та якій жодних перешкод у спілкуванні з сином не чиняться, проте в інтересах якої вона звернулася із даним позовом. Суд відхиляє доводи позивача про недовіру відповідачу дитини, чим вона обґрунтовує доцільність проведення побачень відповідача з дитиною лише у її присутності, оскільки належних допустимих, достатніх доказів за правилами ст.ст. 58-60 ЦПК України неналежного поводження відповідача з дитиною або у супереч її інтересам, заподіяння їй шкоди (фізичної чи психологічної) діями відповідача позивачем не надано, натомість, в судовому засіданні знайшли беззаперечне підтвердження обставини вчинення позивачем перешкод у спілкуванні з дитиною відповідача, як до постановлення рішення Індустріальною районною у м. Дніпропетровську радою 20 вересня 2013 року так і після встановлення цим рішенням порядку побачень, безпідставне невиконання рішення державного органу, що знайшло підтвердження роздруківкою запису телефонних розмов відповідача з позивачем від 29 вересня 2013 року, 06 жовтня 2013 року на предмет узгодження часу побачення з дитиною (а.с.57-61), в яких позивач наполягала на проведенні побачень [PERSON] з сином навіть не у своїй присутності, а у присутності третьої особи - [PERSON], який нині є співмешканцем позивача, довіряючи дитину сторонній особі, замість рідного батька, що сукупно із долученою до матеріалів справи нотаріально посвідченою заявою [PERSON] до вихователів і керівництва дитячого садка «Ластівка» №338 про надання дозволу забирати з дитячого садка дитину [PERSON] лише бабусі [PERSON] та/або гр.[PERSON] (а.с.48), переконує суд в упередженому ставленні позивача до відповідача, як до батька дитини, через вкрай неприязні стосунки батьків дитини, підмінюючи інтереси дитини особистими інтересами, амбіціями, взаємними образами, а, відтак, встановлені обставини свідчать про правильне встановлення дійсних обставин та відповідних їм правовідносин органом опіки та піклування і райрадою з тим, щоб інтереси дитини в вихованні, розвитку (фізичному та моральному), укріпленні психіки дитини, відчутті любові обох батьків в атмосфері поваги один до одного, додержувались, у зв'язку з чим суд погоджується з висновком про встановлення порядку участі у вихованні батька і проведення його побачень з сином без присутності матері і вважає такий порядок найбільш доцільним для самої дитини, оскільки у разі спільному перебуванні разом з нею обох батьків одночасно, створена ними атмосфера напруженості та знервованості, буде суперечити інтересам малолітньої дитини, оскільки саме хлопчик стане заручником постійного конфлікту між батьками, що буде вкрай негативно відбиватися на його психіці, яка в силу віку ще не сформована. Так само, суд не приймає до уваги обґрунтування позивача доцільності побачень дитини з батьком у її присутності неналежним виконанням [PERSON] своїх аліментних зобов'язань, оскільки вказані обставини не можуть впливати на право відповідача особистого спілкування зі своїм сином та як вбачається з наданих суду копій квитанції на грошові поштові перекази з період з липня 2013 року по лютий 2014 року відповідач регулярно сплачував аліменти в розмірі 400,00 грн. на місяць за рішенням суду і повідомлення Дніпропетровської дирекції Цент поштового зв'язку №1 Укрпошти від 29 січня 2014 року про повернення аліментних платежів на ім'я [PERSON] за жовтень, листопада, грудень 2013 року на зворотню адресу підтверджує обставини неотримання позивачем направлених їй коштів, а не обставини ухилення чи невиконання відповідачем свого обов'язку з утримання дитини. Доводи позивача та її представника про вчинення відносно позивача відповідачем хуліганства, за що він притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, як на підставу необхідності встановити порядок побачень батька з сином у присутності позивача, суд до уваги прийняти не може, оскільки постанова Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2013 року про притягнення [PERSON] до відповідальності за ст. 173 КУпАП не набрала законної сили, скасована постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 листопада 2013 року із закриттям провадження у справі на підставі п.1 ст. 247 КУпАП за відсутністю події адміністративного правопорушення, при цьому, суд приймає до уваги, що наведені позивачем обставини події вчинення щодо неї хуліганства з боку відповідача у будь-якому випадку не можуть бути підставою для встановлення побачень батька з сином у присутності матері, оскільки такий порядок провокуватиме як позивача так і відповідача до загострення напружених відносин, рецидиву агресивний дій один відносно одного, та їх спільне знаходження разом з дитиною на даний час суперечитиме інтересам дитини та призводитиме до стану постійного стресу дитини. Посилання позивача на письмові звернення до органу опіки та піклування стосовно її незгоди з запропонованим та установленим порядком участі у вихованні батька дитини від 02 вересня 2013 року та 07 жовтня 2013 року не спростовують висновків суду про відсутність обґрунтованих підстав установлювати порядок участі у вихованні дитини батька у режимі періодичних побачень у присутності матері. Таким чином, позивач у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України, посилаючись як на підставу позовних вимог на ст.ст.155, 159 СК України не представила суду доказів реального порушення, оспорення чи невизнання її прав, як матері дитини, або прав та інтересів дитини, законним представником якої є позивач, а заперечення встановленого органом опіки та піклування порядку участі у вихованні батька зводяться до емоційного несприйняття відповідача як батька дитини, права якого, між тим, відносно дитини є рівними з правами матері. З огляду на викладене, встановивши дійсні правовідносини та відповідні ним норми права, оцінивши зібрані докази кожний окремо та в своїй сукупності і логічному взаємозв'язку, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed