Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами мотивуючи їх тим, що 08 лютого 2008 року між ним та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 348-0201036/ФК-08, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 182700 грн. з розрахунку 11,5 річних за весь час користування кредитом на строк з 08 лютого 2008 року по 07 лютого 2015 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами перед Національним банком України. Посилаючись на те, що сума боргу за кредитним договором достроково сплачена у повному обсязі на загальну суму 263839 грн. 97 коп., однак відповідач вимагає від нього погашення залишку заборгованості, позивач просив визнати вимоги по оплаті залишку боргу за кредитним договором необґрунтованими; зобов'язати відповідача визнати кредитний договір закритим та зобов'язати відповідача внести зміни до відповідних державних реєстрів записи про обтяження належного йому майна, яке є предметом застави. У судовому засіданні позивач підтримав пред'явлені вимоги. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 08 лютого 2008 року між позивачем та ТОВ «Український промисловий банк» було укладено кредитний договір № 348-0201036/ФК-08, згідно з умовами якого банк надав позивачу кредитні кошти у розмірі 182700 грн. з розрахунку 11,5 річних за весь час користування кредитом на строк з 08 лютого 2008 року по 07 лютого 2015 року. 30 червня 2010 року між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь АТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами перед Національним банком України. Таким чином згідно з умовами вищевказаного договору, ПАТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором № 348-0201036/ФК-08 від 08 лютого 2008 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства , а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Обґрунтовуючи пред'явлені вимоги позивач посилається на те, що на виконання умов договору та відповідно до графіку погашення боргу ним було повністю погашено суму боргу на загальну суму 263839 грн. 97 коп. Разом з тим, банк на його звернення надав інформацію про необхідність оплати позивачем 11 740 грн. 63 коп. - відсотків за користування кредитом; 4110 грн. 75 коп. - комісії та 01 грн. - по тілу кредиту, відтак позивач вважає таку вимогу необґрунтованою. У відповідності до ч. 1, 2 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до частини 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, всупереч вищевказаному правилу процесуального закону позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували факт повної сплати позивачем боргу за кредитним договором та як наслідок, необґрунтованості вимоги сплати позивачем залишку заборгованості за договором. Відповідно до ч. 1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог. Частина 2 даної статті ЦПК України передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 4 цього Кодексу суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік способів захисту цивільних прав і інтересів міститься в статті 16 ЦК України. Цей перелік не є вичерпним, і суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений законом або договором. Разом з тим, положення ст. 16 ЦК України не передбачають такого способу захисту цивільних прав і інтересів як визнання договору закритим. Таким чином, розглянувши справу в межах пред'явлених позивачем вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині визнання кредитного закритим. Оскільки вимога про зобов'язання відповідача внести зміни до відповідних державних реєстрів записи про обтяження належного позивачу майна, що є предметом застави, є похідною від вимоги про визнання кредитного договору закритим, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed