Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення, яким захистити його честь, гідність та ділову репутацію від неправомірних наклепів [PERSON], зобов»язавши останнього публічно вибачитися та спростувати зведені на нього наклепи про те, що він викрав металеву сітку з території школи та стягнути з [PERSON] на його користь 5000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди і понесені судові витрати по справі. У своїй позовній заяві [PERSON] просить постановити рішення, яким зобов'язати [PERSON] публічно вибачитися перед ним на найближчій сесії Рівнянської сільської ради за те, що він ображав його честь і гідність та виражався в його сторону нецензурними словами, стягнути з [PERSON] на його користь 1218 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди та судові витрати по справі. У судовому засіданні [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, а позов [PERSON] не визнав, та пояснив, що вони є односельчанами і між ними ніколи не виникало сварок чи непорозумінь. Відносини між ними різко погіршилися 17 вересня 2014 року, коли [PERSON] обізвав його злодієм. Зазначеного числа у другій половині дня він знаходився біля автобусної зупинки, де продовжувалося впорядкування території - [PERSON] та [PERSON] копали ями під стовпчики для встановлення огорожі. Перед тим від односельчанина [PERSON] йому стало відомо, що [PERSON] поширює по селу неправдиві чутки про те, що під час виконання робіт по впорядковуванню автобусної зупинки, для укріплення бетонної площадки, він викрав металеву сітку з огорожі Рівнянської школи. У той час дорогою на велосипеді їхав [PERSON], і він спитав його, чому він про поширює про нього неправдиві чутки. Тут відповідач, у присутності інших осіб, у категоричній формі звинуватив його у викраденні металевої сітки з території Рівнянської загальноосвітньої школи. Він приймає активну у часть у громадському житті села, пстійно організовує роботи по благоустрою села Рівня. Зокрема займався впорядковуванням автобусної зупинки - організував влаштування бетонної площадки та благоустрою території за благодійні кошти, укріпивши її металевою сіткою, яка раніше слугувала огорожею сільського кладовища, а після її демонтажу знаходилась на території сільської ради. Металевої сітки для цього було дстатньо, оскільки по завершенні впорядкування зупинки, частина її ще залишилася біля сільської ради, а тому будь-якої потреби її красти сітку з огорожі школи не було. Він вкладав свої особисті кошти та організовував роботи, і не мав потреби та ніколи не крав будь що, більше того металеву сітку з шкільної огорожі. Такі відомості не відповідають дійсності, принижують його честь та гідність, підривають ділову репутацію та авторитет серед односельчан, товаришів та знайомих, завдають моральних страждань та переживань, оскільки він завжди вів пристойний спосіб життя, користується повагою та авторитетом серед односельчан та знайомих, не допускався антигромадської поведінки. Позовні вимоги [PERSON] вважає безпідставними, його звернення до суду з даним позовом не може бути образою для відповідача, оскільки вирішення даного питання в судовому порядку є єдиним цивілізованим та законним способом захисту його порушеного права. Під час розмови з [PERSON] 17 вересня він його не обзавав та не принижував. У судовому засіданні відповідач - позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав, а позов [PERSON] не визнав та пояснив, що працює сторожем у Рівнянській ЗОШ І-ІІІ ступенів. 16 вересня 2014 року ранком він виявив відсутність металевої сітки на частині огорожі школи, про що цього ж дня повідомив директора школи [PERSON] без будь - якого зазначення особи злодія. Він бачив, що саме у той час проводилися роботи по благоустрою автобусної зупинки, для укріплення бетонної площадки використовуваляся металева сітка. Оскільки сітка з огорожі школи пропала саме в той час, коли проводилися ці роботи по благоустрою, то він подумав, що робітники могли зняти сітку з огорожі та використати для укріплення бетонної площадки. Однак будь кому про те, що саме [PERSON] це зробив він не говорив. 17 вересня 2014 року він, проїжджаючи велосипедом дорогою повз автобусну зупинку, почув образливу нецензурну лайку у свою адресу. Зупинившись, він почув як [PERSON] звинуватив його у розповсюдженні неправдивих відомостей про нього щодо крадіжки металевої сітки з території школи. Така інформація його дуже здивувала і він одразу ж заперечив, що таке говорив. Проте [PERSON] продовжував обзивати його нецензурною лайкою, тому він поїхав геть. Очевидцем даного факту був [PERSON] Там були також [PERSON] та [PERSON], які облаштовували зупинку разом з [PERSON] Однак вони у той час були далеко від місця інциденту і нічого не могли чути. Крім того, вважає, що вказані особи не можуть дати об»єктивних свідчень, оскільки [PERSON] їм платив за роботу, а тому вони матеріально від нього залежні. Вважає, що позиція [PERSON] щодо пристойного способу життя не відповідає дійсності, оскільки [PERSON] притягався до кримінальної відповідальності за ч. 4 ст. 296 КК України за вчинення хуліганства з використанням вогнепальної зброї за що був засуджений Рожнятівським районним судом. Крім того 11 серпня 2013 року до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань щодо нього внесено відомості за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 125 ч. 1 КК України за фактом нанесення потерпілому тілесних ушкоджень. Також за минулі роки стосовно нього неодноразово складалися протоколи про адміністративні правопорушення. На його думку позивач відзначається не зовсім адекватною поведінкою, зводить наклепи на односельчан, бере участь у бійках, на даний час погрожує йому фізичною розправою, намагається словесно залякати. Жодних чуток про позивача, як про злодія, він не розповсюджував та не принижував його честі чи гідності. Вважає, що позивач наведеними у своїй позовній заяві відомостями ображає його, як добропорядну людину, а необґрунтованою вимогою про стягнення моральної шкоди хоче покращити своє матеріальне становище Вислухавши сторін, свідків та вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, а позов [PERSON] до задоволення не підлягає з таких підстав. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання про те, що 17 вересня 2014 року він підвозив товариша у с. Рівня та зупинився біля автобусної зупинки. Там він чув, як [PERSON] спитав [PERSON], чому він по селу обзиває його злодієм. На це останній відповів: « А що не правда ? Ти вкрав сітку у школі». Ніякої нецензурної лексики з боку [PERSON] в сторону [PERSON] не було. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] дала показання про те, що працює землевпорядником Рівнянської сільської ради. Одного вересневого ранку минулого року вона зустріла [PERSON] біля сільської ради, коли прийшла на роботу. Останній говорив секретарю сільської ради [PERSON], що [PERSON] вчинив не по совісті, оскільки взяв сітку з території школи та залив її у площадку автобусної зупинки. Аналогічні показання у судовому засіданні дав її чоловік [PERSON], доповнивши, що вказаного дня він підвіз дружину на роботу і був свідком розмови між [PERSON] та [PERSON] Зміст розмови він переказав [PERSON], який відреагував на це спокійно та повідомив йому, що сітку з території школи не брав, оскільки використовував при облаштуванні автобусної зупинки сітку з кладовища, якої було достатньо, ще і залишилося. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - секретар Рівнянської сільської ради - повідомила, що у вересні 2014 року рано, по дорозі до роботи зайшла у магазин. Вийшовши з магазину, який знаходиться біля сільради, мала розмову з [PERSON] , який сказав їй, що [PERSON] взяв сітку з території школи та залив її у площадку автобусної зупинки. На це вона йому сказала, що у цьому сумнівається, бо біля сільради є стара сітка з кладовища, якої було достатньо для цього. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] - директор Рвнянськї ЗОШ І-ІІІ ступенів - дала показання про те, що [PERSON] працює сторожем у ввіреній їй установі. У вересні 2014 року останній повідомив її, що з огорожі школи викрадено проліт металевої сітки та припустив, що сітку могли взяти робітники, які облаштовують автобусну зупинку та запропонував зясувати це питання з [PERSON] На це вона відповіла, що [PERSON] не міг взяти сітку з території школи, бо якби йому не вистачило будівельних матеріалів для облаштування зупинки, він придбав би їх за власні кошти, а не крав із школи. Свідок [PERSON] - майстер по обслуговуванню Рівнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів - дав у судовому засіданні показання про те, що у вересні 2014 року з огорожі школи пропав проліт металевої сітки. Цю інформацію їм повідомив [PERSON], який припустив, що сітку могли взяти робітники, які облаштовують автобусну зупинку. Аналогічні показання дав у судовому засіданні свідок [PERSON] - кочегар школи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] дав показання проте, що разом із [PERSON] копав ями під ствпчики для огорожі автобусної зупинки. Він бачив, як [PERSON] зупинив [PERSON], котрий їхав велосипедом по дорозі та про щось говорили. Однак змісту розмови він не чув, оскільки працював та не дослухався. Непристойної лайки також не чув. Свідок [PERSON] дав у судовому засіданніпоказання про те, що у вересні минулого року разом із [PERSON] копали ями для ствпчиків під огорожу автобусної зупинки. Він добре чув, як [PERSON] спитав [PERSON], чого той поширює про нього неправдиві чутки про крадіжку сітки. На що [PERSON] заявив, що сітку украв саме [PERSON] Останній непристойними словами [PERSON] не обзивав. Аналізуючи пояснення сторін та показання свідків у їх сукупності судом встановлено, що з огорожі Рівнянської ЗОШ І-ІІІ ступенів було викрадено один проліт металевої сітки. [PERSON] у викраденні сітки безпідставно звинуватив [PERSON] та цю неправдиву інформацію поширив між жителями села, чим принизив гідність, честь та ділову репутацію останнього. Статтею 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. За змістом ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. У п. 4 постанови Пленуму Верховного суду України від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» визначено, що під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа, як учасник суспільних відносин. Відповідно до статей 94, 277 ЦК особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. У судовому засіданні [PERSON] заперечив, що поширював про [PERSON] будь-яку неправдиву інформацію, проте на підтвердження цього не надав суду жодних доказів. Натомість його причетність до поширення негативної інформації про [PERSON] повністю доведена показаннями свідків. Зазначена негативна інформація про те що [PERSON] викрав з території школи металеву сітку та використав її при облаштуванні зупинки, у судовому засіданні жодним чином не підтвердилася, а навпаки була спростована, тому суд вважає її недостовірною і таким чином її спростовує, оскільки відповідач [PERSON] у будь-який спосіб спростувати зазначену інформацію відмовляється, бо вважає, що її не поширював. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Однією з позовних вимог [PERSON] є зобов»язання [PERSON] публічно вибачитися перед ним та спростувати недостовірну інформацію. Відповідно до п. 25 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного суду України спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. За змістом ст. 275 ЦК України захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу, а також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Зокрема способи захисту цивільних прав та інтересів визначено ч. 2 ст. 16 ЦК України. Вказаним переліком, визначеним ч. 2 ст. 16 ЦК України, а також главою 3 розділу І Книги першої, ст. 277 ЦК України , зобов»язання вибачитися як способу судового захисту честі, гідності та ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено. Крім того, відповідно до п. 26 згадуваної постанови Пленуму Верховного суду України, суд при ухваленні рішення в даній категорії справ не вправі зобов»язувати відповідача вибачитися перед позивачем у тій чи іншій формі. За таких обставин дана позовна вимога [PERSON] є безпідставною, а тому до задоволення не підлягає. Ч. 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Разом з тим, згідно змісту п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи вякій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Суд вважає, що поширена [PERSON] інформація про [PERSON] є негативного змісту, а тому принизила його честь та гідність, та могла вплинути на його ділову репутацію. За таких обставин на [PERSON] слід покласти обов'язок відшкодувати моральну шкоду, заподіяну поширенням даних неправдивих відомостей. Визначаючи розмір відшкодування спричиненої [PERSON] моральної шкоди суд враховує глибину його моральних страждань, а з другого боку враховує матеріальне становище [PERSON], те що останній є пенсіонером, що підтверджується копією пенсійного посвідчення (а.с. 9), та вважає, що у цій частині позов слід задовольнити частково. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вон посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] не представив суду жодних доказів того, що [PERSON] обзивав його нецензурними словами, погрожував фізичною розправою чи будь-яким іншим способом принижував його честь чи гідність. Суд не приймає до уваги подані [PERSON] письмові докази: довідку з бази АРМОР (а.с. 14) та долучений до матеріалів справи на його вимогу вирок Рожнятівського районного суду від 10 листопада 2008 року (а.с. 21), як докази вини [PERSON] у приниженні його честі і гідності, оскільки дані письмові докази не мають відношення до предмету позову. Також суд не вбачає приниження честі і гідності [PERSON] і у поданій до суду позовній заяві [PERSON],оскільки відповідно до ч. 3 ст. 297 ЦК України фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Отже сам факт звернення [PERSON] до суду з даним позовом суд не вважає образливим чи таким, що принижує честь і гідність [PERSON] За таких обставин [PERSON] не довів своїх позовних вимог, а тому вони є безпідставними і до задоволення не підлягають.

Outcome: partial