Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому зазначав, що 05 квітня 2012 року між ним та відповідачем [PERSON] (далі - Відповідач, Позичальник) укладено договір позики, за умовами якого він передав Позичальнику грошові кошти у сумі 6000 євро. В цей же день на підтвердження передачі грошових коштів у вищевказаній сумі відповідач [PERSON] склав розписку, у якій зобов'язався повернути позичені кошти до 01 січня 2015 року, а також зобов'язався повертати борг частинами по 200 євро, щомісячно. Вказану розписку Відповідач написав у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON]. Певний час, тобто до 19 грудня 2012 року відповідач [PERSON] дотримувався умов договору позики і повертав отримані ним у борг кошти. Всього [PERSON] станом на 19 грудня 2012 року повернув йому борг у сумі 1600 євро, що підтверджується записами на звороті розписки та особистими підписами відповідача. Проте, починаючи з січня 2013 року Відповідач припинив повертати борг, тому на теперішній час заборгованість [PERSON] за договором позики становить 4400 євро. Тому, просить стягнути з останнього на його користь суму позики з у розмірі 4400 євро, що на день звернення до суду з даним позовом згідно із курсом Національного Банку України (далі - НБУ) становить 70444 грн. та судові витрати у розмірі 704 грн. 44 коп. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Проти ухвалення у справі заочного рішення на підставі наявних доказів не заперечувала. Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 05 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] передав [PERSON] у борг грошові кошти у сумі 6000 євро, а Позичальник зобов'язався повернути позичені кошти до 01 січня 2015 року. Вказаний факт підтверджується оригіналом розписки від 05 квітня 2012 року, складеної [PERSON] у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON], у якій Відповідач гарантував повернення взятих у борг грошових коштів у сумі 6000 євро у строк до 01 січня 2015 року. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] частково повернув борг у сумі 1600 євро, що підтверджується записами на звороті розписки, тому загальна сума боргу Відповідача на день звернення із позовом до суду складає 4400 євро. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз. 1 п. 10 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 524 ЦК України встановлено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору. У ч. 1 ст. 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання зобов'язання. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем), у строк та в порядку, що встановлені договором. Оцінивши дослідженні у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] неналежним чином виконує свої зобов'язання перед позивачем [PERSON] за договором позики від 05 квітня 2012 року, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача до [PERSON] є обґрунтованими, тому з останнього на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договорами позики у розмірі 4400 євро, що у гривневому еквіваленті за курсом НБУ становить 70444 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При подачі позовної заяви до суду позивач [PERSON] сплатив судовий збір в сумі 704 грн. 45 коп. Ці витрати документально підтверджені, тому вони підлягають стягненню на користь позивача з відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved