Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

У серпні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] за якою позивач просить суд визначити місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , з його батьком [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] . При цьому позивач посилається на те, що з листопада 2016 року він перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та наразі Білгород-Дністровським міськрайонним судом вирішується справа про розірвання їх шлюбу. [INFO] у подружжя народився спільний син [PERSON] , а [INFO] народилась донька [PERSON] . В 2017 році стосунки подружжя почали погіршуватись та відповідачка почала проживати окремо від чоловіка з сином. З того часу відповідачка періодично навідувалась до сина, іноді купувала йому іграшки та одежу, але всі потреби дитини лягли на батька - позивача. [PERSON] не заперечує щодо визначення місця проживання сина з батьком, який любить свого сина і спроможний забезпечити його всім необхідним. У позивача є постійне місце роботи, він працює водієм автотранспортних засобів та отримує постійний дохід у розмірі близько 10 тисяч гривень. Позивач постійно слідкує за станом здоров`я сина, його розвитком, виховує та піклується ним, у них з сином є психологічний контакт, прив`язаність один до одного. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 17.08.2020 року було відкрито провадження за позовом [PERSON] та призначено її до загального розгляду. Ухвалою суду від 14.09.2020 року було задоволено клопотання позивача про витребування у виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування письмовий висновок щодо доцільності визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] , [INFO] . 20.10.2020 року представник Білгород-Дністровської міської ради - Завгороднюк В.О. подала до канцелярії суду заяву з проханням справу розглянути за її відсутністю та з врахуванням висновку органу опіки та піклування від 20.10.2020 року № 02/15-29-4742/2531 який додала до заяви. 20.10.2020 року [PERSON] подала до канцелярії суду заяву з проханням справу розглянути без її участі в судовому засіданні, позовні вимоги визнає. В той же день, 20.10.2020 року позивач [PERSON] подав до канцелярії суду заяву в порядку ч.3 ст. 211 ЦПК з проханням справу розглянути без його участі в судовому засіданні, позовні вимоги підтримує. Ухвалою суду від 20.10.2020 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. У судове засідання 04.11.2020 року сторони не з`явились. Згідно з ч.3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Судом встановлено, [INFO] народився [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис № 478 складений Білгород-Дністровським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області. Батьками дитини є сторони по справі, які уклали шлюб 19.11.2016 року зареєстрований Білгород-Дністровським міськрайонним відділом ДРАЦС Головного територіального управління юстиції, актовий запис № 578. Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 02.10.2020 року, про що зазначено в висновку органа опіки та піклування від 20.10.2020 року. З 2017 року відносини сторін стали погіршуватись. Мати дитини [PERSON] - [PERSON] проживає окремо, а саме з іншим чоловіком в селі Салгани Білгород-Дністровського району. Дитина [PERSON] , 2016 року народження, мешкає з батьком [PERSON] , 1993 р.н., в квартирі [ADDRESS] . Дитина відвідує дитячий садочок № 3 «Дзвіночок» з 23.10.2018 року. Батько - позивач має постійну роботу та стабільний заробіток, який дає можливості на достатньому рівні забезпечувати себе та сина. 20 жовтня 2020 року орган опіки та піклування виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради надав висновок № 02/15-29-4742/2531 про доцільність визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Висновком встановлено, що дитина проживає в двокімнатній квартирі, в якій створені всі необхідні умови для проживання та розвитку малолітньої дитини. Згідно ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла 10 років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27лютого 1991року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У справі «Хант проти України» зазначено, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11.07.2017 Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) виніс рішення у справі «М.С. проти України», в якому йдеться про визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати 2 аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Велика Палата Верховного суду України у своїй Постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, щодо підтримки ідеї про те, що в усіх рішеннях, які стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Відповідно до ч.2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків випливає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток і належне виховання, у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. У відповідності до п.1 ч.2 ст. 49 ЦПК України, позивач вправі відмовитися від позову (всіх або частини позовних вимог), відповідач має право визнати позов (всі або частину позовних вимог) на будь-якій стадії судового процесу. Суд, враховуючі усе вищезазначене, пріоритетність законодавства України та ратифіканового Україною міжнародного законодавства щодо інтересів дитини, висновок органу опіки та піклування а також те, що відповідачка визнала позовні вимоги, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved