Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

У серпні 2014 року позивач - [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ємець Карина Євгеніївна, Державна реєстраційна служба України, про визнання недійсними договору дарування та договору іпотеки. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачем зазначено про те, що 07.06.1985 між нею та [PERSON] був укладений шлюб, зареєстрований Палацом шлюбу м. Одеси, за актовим записом №851. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Після розірвання шлюбу сторонами в судовому порядку здійснювався поділ майна набутого у шлюбі. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 10.10.2012 року, було поділено спільне майно подружжя, визнавши право власності [PERSON] на: -земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташованої у [ADDRESS]. -гараж [NUMBER], площею 23,1 кв.м., розташований у багатобоксовому гаражі по [ADDRESS]; -майнові права згідно договору комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на ? частину кв. [ADDRESS]. -кв. [ADDRESS], загальною площею 104,40 кв.м.; -кв. [ADDRESS], загальною площею 106,70 кв.м.; Визнано право власності [PERSON] на: -земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташованої у [ADDRESS]. -майнові права згідно договору комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на ? частину кв. [ADDRESS]. -кв. [ADDRESS], загальною площею 181,9 кв.м. Однак, всупереч вказаним рішенням суду з порушенням норм чинного законодавства, 30.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування кв. [ADDRESS], загальною площею 106,70 кв.м., що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за №805. В подальшому, 11.02.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за №166, де предметом іпотеки була кв. [ADDRESS]. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] уклавши договори дарування та іпотеки порушили права [PERSON] В судовому засіданні позивачка [PERSON], її представник [PERSON], підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, просили їх задовольнити. В судовому засіданні відповідач [PERSON], та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що майно, стосовно якого вчинені правочини було його особистою власністю. В судовому засіданні представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог з тих же підстав. Суд, вивчивши матеріали справи, вислухавши сторони та їх представників, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17; далі - КАС), Господарським процесуальним кодексом України (статті 1, 12; далі - ГПК), Кримінальним процесуальним кодексом України (далі - КПК) або Кодексом України про адміністративні правопорушення (далі - КУпАП) віднесено до компетенції адміністративних, господарських судів, до кримінального провадження чи до провадження в справах про адміністративні правопорушення. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Вимоги про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину розглядаються у позовному провадженні в порядку цивільного судочинства відповідно до вимог статті 15 ЦПК. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що між позивачкою - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] 07.06.1985 року був укладений шлюб, зареєстрований Палацом шлюбу м. Одеси, за актовим записом №851. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2009 року шлюб між сторонами був розірваний. Рішенням Печерського районного суду м. Києва, внаслідок поділу спільного майна подружжя визнано право власності [PERSON] на: -земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташованої у [ADDRESS]. -гараж [NUMBER], площею 23,1 кв.м., розташований у багатобоксовому гаражі по [ADDRESS]; -майнові права згідно договору комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на ? частину кв. [ADDRESS]. -кв. [ADDRESS], загальною площею 104,40 кв.м.; -кв. [ADDRESS], загальною площею 106,70 кв.м.; Визнано право власності [PERSON] на: -земельну ділянку, площею 0,1224 га, розташованої у [ADDRESS]. -майнові права згідно договору комісії №К-31-Ф-12ПЛВ від 17 квітня 2007 року на ? частину кв. [ADDRESS]. -кв. [ADDRESS], загальною площею 181,9 кв.м. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 10 жовтня 2012 року у справі №22-ц/2690/11176/2012 рішення Печерського районного суду м. Києва від 14 травня 2012 року залишено без змін. 24 лютого 2014 року позивачка - [PERSON] подала заяву до Державної реєстраційної служби України про реєстрацію її права власності на квартиру [ADDRESS], відповідно до рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 р. що розташована за адресою: [ADDRESS], за [PERSON] 20.03.2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Сіволіним М.Ю. було винесено рішення №11768060 про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень, форма власності: приватна, на кв. [ADDRESS]. Зазначене рішення державного реєстратора було оскаржене [PERSON] до Окружного адміністративного суду м. Києва, де було відкрито провадження у справі №826/5139/14. Згідно наявних в матеріалах справи доказів, а саме згідно витягів з Державного реєстру речових прав на майно, Державного реєстру іпотек, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, наданих приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дубенко К.Є. встановлено наступне: 30.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за №805. В подальшому, 11.02.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого позикодавець - [PERSON] передав у власність позичальникові - [PERSON] грошові кошти в сумі, що становить 1 100 000 (один мільйон сто тисяч) гривень 00 копійок. З метою забезпечення виконання всіх зобов'язань [PERSON] перед [PERSON] за вищевказаним договором позики, 11.02. 2014 року між останніми був укладений договір іпотеки, предметом якого була квартира [ADDRESS], загальною площею 106,70 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору дарування квартири, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 30.03.2012 року, за реєстровим №805. В обґрунтування своїх заперечень, [PERSON] зазначив, що відчуження права власності на спірну квартиру з його сторони було правомірним, посилаючись на те, що рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року, встановлено факт проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] без шлюбу з жовтня 2005 року по 26 червня 2010 року, а спірна квартира належала останньому на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 02.10.2009. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких встановлені ці обставини. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 11.07.2012 року у справі №22-ц/2690/7196 рішення Печерського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року про встановлення факту проживання [PERSON] однією сім'єю з [PERSON] без укладання шлюбу з жовтня 2005 року по 26 червня 2010 року скасовано. Таким чином, рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 24 лютого 2012 року не має преюдиційного значення згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як було встановлено судом, спірне майно було придбано за час шлюбу [PERSON] та [PERSON], а отже є їх спільною сумісною власністю. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте під час шлюбу. Проте, розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Окрім, того рішенням Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року визнано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS]. З огляду на те, що договір дарування був укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 березня 2012 року, а шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Печерського районного суду м. Києва 14 травня 2012 року, то на момент вчинення правочину згода [PERSON] була обов'язковою, тобто відповідач розпорядився спільним сумісним майном подружжя всупереч вимогам чинного законодавства. Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За змістом ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема й майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, то обов'язок з доведення тієї обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. За змістом ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити вимогам цього Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст. 215 СК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину строною (стронами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 СК України. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в постанові № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Так, відповідно до положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи той факт, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 30 березня 2012 року, є недійсним, то і укладання в подальшому 11.02. 2014 договору іпотеки між [PERSON] та [PERSON], також є недійсним, і не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідачем не було надано суду будь-яких належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України на підтвердження того, що квартира [ADDRESS], що стала предметом договору дарування, укладеного 30.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ємець К.Є. за №805, належить є його приватною власністю, оскільки придбана за його кошти. Також відповідачем не надано достатніх і допустимих доказів стосовно того, що рішення Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2012 року, згідно якого право власності на спірне майно визнано за [PERSON] скасовано. Оцінюючи у сукупності вказані вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги є доведеними, у зв'язку із чим позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved