Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-06 00:00:00

У серпні 2015 року до суду звернулась позивач з уточненим в процесі розгляду позовом до [PERSON] із вимогою про позбавлення його батьківських прав на їх спільного сина [PERSON], [INFO], обґрунтувавши свої вимоги тим, що з 09 жовтня 1999 року по 11 квітня 2006 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають спільну дитину [PERSON], [INFO] Вказувала, що фактично з 2006 року по теперішній час відповідач участі в утриманні та вихованні дитини не приймає, не відвідує його в навчальних закладах, життям дитини не цікавиться, матеріальної допомоги не надає, тобто ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків. Тому на підставі вищевикладеного позивач просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON], [INFO] У судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, наполягала на задоволенні позову. В попередньому судовому засіданні підтримала позов у повному обсязі та просила його задовольнити, в обґрунтування посилалась на обставини, які викладені в позові та в документи, що до нього долучені. Її представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання адвокатських послуг 18.05.2015 року та свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю (а.с.27,28) в попередньому судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вказавши, що позов визнає у повному обсязі. У своїх поясненнях, наданих до суду у попередньому судовому засіданні, підтвердив суду, що участі у вихованні сина не приймає через небажання, життям дитини не цікавиться, не заперечував проти позбавлення його батьківських прав, оскільки вважає себе батьком тільки на папері. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Харківської міської ради в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про місце і час розгляду справи, через канцелярію суду долучив письмовий висновок щодо доцільності позбавлення батьківський прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON], оскільки своїх батьківських обовязків він не виконує, дитиною не цікавиться, просив розглянути справу за його відсутності (а.с.38-40). Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, та заперечення, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з свідоцтва про народження серії І-ВЛ №129676 від 25.04.2000 року - відповідач є батьком [PERSON], [INFO] (актовий запис № 942 від 04.04.2000 року) (а.с.9). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ВЛ №021150 від 11.04.2006 року вбачається, 11.04.2006 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8). Також судом встановлено, що позивач по справі 07.06.2013 року уклала шлюб із [PERSON], про що свідчить свідоцтво про шлюб серії І-ВЛ №207337, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.11). Вирішуючи питання щодо вимог позивача про позбавлення відповідача батьківських прав, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 165 Сімейного Кодексу України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сімї якої проживає дитина, заклад охорони здоровя, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відносно своїх дітей батьки мають як права так і обовязки стосовно її виховання. Так відповідно до приписів ст.150 СК України, батьки зобовязані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сімї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобовязані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобовязані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обовязку батьківського піклування щодо неї. Забороняються будь-які види експлуатації батьками своєї дитини. Забороняються фізичні покарання дитини батьками, а також застосування ними інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини. Відповідно до ст. 151 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право залучати до виховання дитини інших осіб, передавати її на виховання фізичним та юридичним особам. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 164 СК України: Батьки можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоровя без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли до нього батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обовязків по вихованню дитини, жорстоко поводяться з дитиною, є хронічними алкоголіками або наркоманами, … засуджені за вчинення умисного злочину проти дитини . Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до\~ст. 212 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Як вбачається із пояснень сторін позивач наполягає на тому, що відповідач [PERSON] належним чином не виконує свої батьківські обовязки, а саме не приймає жодної участі у лікуванні дитини, не цікавиться станом його здоровя, не відвідує шкільні зібрання, не допомагає дитині у навчанні, взагалі бачиться із ним. Відповідач в свою чергу, доводи позивача не спростовує, а навпаки позов визнає, погоджуючись з тим, що його необхідно позбавити батьківських прав відносно [PERSON] Дійсно, пунктом 2 частини першої статті 164 Сімейного кодексу України передбачено, що батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.03.2007 року №3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав , особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України, ухилення батьків від виконання своїх обовязків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови. Матеріалами справи підтверджено, що вихованням дитини займається [PERSON], батько же взагалі жодного разу не відвідав батьківські збори у школі сина, не цікавиться його життям, не допомагає матеріально. Вище досліджені докази, суд розцінює, як неналежне виконання батьківських обовязків [PERSON], оскільки саме на батьків, покладено обовязок виховувати дитину, піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до висновку департаменту праці та соціальної політики управління служб у справах дітей виконавчий комітет Харківської міської ради вбачається, що було прийнято рішення щодо доцільності позбавлення батьківський прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина, [PERSON], [INFO] (а.с.39-42). Аналізуючи наданий до суду висновок, суд зазначає, що він є обєктивним, відображає істинне положення речей, не був спростований відповідачем. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідачі визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Згідно ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й порушує права, свободи та інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Аналізуючи надані по справі докази, у їх сукупності, суд приходить до переконання, що в судовому засіданні достовірно встановлений і підтверджений належними доказами той факт, що відповідач протягом тривалого періоду часу свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обовязків відносно свого сина, не займається його вихованням, не спілкується з ним в обсязі, необхідному для їх нормального самоусвідомлення, не утримує матеріально, довгий час не цікавиться його станом здоровя, не надає йому доступу до культурних та інших духовних цінностей, не проявляє до доньки щонайменшої батьківської турботи та уваги, хоча має таку можливість, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не опікується духовним розвитком та підготовкою до самостійного життя, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не забезпечує необхідного і належного харчування та медичного догляду. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно дитини [PERSON] обґрунтованими та підлягають задоволенню. Позивач не вимагає компенсації за понесені судові витрати, повязані із зверненням до суду і розглядом цивільної справи.

Outcome: approved