Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] (далі- Бут Т.І.) звернулася до суду із зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі ПАТ «ВТБ Банк») про стягнення 56\~444 доларів США як безпідставно отриманих коштів. Свої позовні вимоги мотивувала тим, що 24 грудня 2007 року між ПАТ «ВТБ Банк» та третьою особою [PERSON] (далі [PERSON]А.) було укладено кредитний договір № 125/07В, за умовами якого останньому банк надав кредит у сумі 253\~000 доларів США на строк 180 місяців до 23 грудня 2022 року із встановленням процентної ставки за користування кредитними коштами в розмірі 12,5% річних. З метою забезпечення виконання зобовязань за указаним кредитним договором 03 квітня 2009 року між [PERSON], банком та третьою особою було укладено договір поруки № 125/09В-П, за яким позивач поручилася перед банком за виконання третьою особою зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів і штрафних санкцій за кредитним договором № 125/07В від 24 грудня 2007 року. Позивач зазначила, що як поручитель за договором поруки № 125/09-В-П від 03 квітня 2009 року оплатила частину заборгованості третьої особи перед відповідачем за зазначеним кредитним договором шляхом здійснення трьох платежів на користь відповідача через внесення готівкових коштів на спеціальний кредитний рахунок третьої особи на загальну суму 56\~444 долари США, що підтверджується квитанціями № 36251, 59140,59467 про здійснення касової операції від 21 травня 2012 року. Разом з тим, посилаючись на те, що рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року, визнано припиненим з 30 квітня 2010 року договір поруки № 125/09В-П від 03 квітня 2009 року, укладений між [PERSON], ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], та зобовязання, що виникли за цим договором, визнано такими, що припинені з 30 квітня 2010 року, позивач на підставі приписів ст. 1212 ЦК України просила стягнути на її користь з відповідача сплачені 56\~444 долари США як безпідставно набуті банком кошти. Представник позивача [PERSON] у судовому засідання позовні вимоги повністю підтримав та просив позов задовольнити з підстав наведених у позові. Представник відповідача в судове засідання 23 червня 2016 року не зявилася, про дату та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Натомість в попередньому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] приймала участь, просила у задоволенні позову відмовити та була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] в судове засідання не зявився, ніяких заяв та клопотань протягом усього часу розгляду справи до суду не надіслав, про дату, час та місце розгляду справи неодноразово повідомлявся належним чином, про причину неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи не надавав (а.с. 79-80, 100, 107-109, 131-132, 135-136, 176-177). Зважаючи на зазначену процесуальну поведінку відповідача та третьої особи, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Частиною 2 ст. 169 Кодексу передбачено, що неявка представника в судове засідання без поважних причини або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19.06.2001 у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03.04.2008 у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.).У рішенні Європейського Суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. За таких обставин, та враховуючи, що розгляд справи триває значний час, суд дійшов висновку про наявність підстав для розгляду справи за відсутності відповідача та третьої особи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24 грудня 2007 року між ВАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 125/07В із урахуванням додаткових угод від 06 квітня та 19 листопада 2009 року, предметом якого згідно із п. 1.1 договору є надання банком позичальнику грошових коштів у сумі 253\~000 доларів США із строком кредитування на 180 місяців до 23 грудня 2022 року із встановленням процентної ставки за користування кредитом 12,5% річних (а.с. 3-10). Також як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, 03 квітня 2009 року між ВАТ «ВТБ Банк» (банк), [PERSON] (поручитель) та [PERSON] (позичальник) укладено договір поруки № 125/09В-П, за умовами якого поручитель поручається перед банком за виконання позичальником зобовязань щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, комісій, пені, штрафних санкцій та збитків, розмір, термін та умови повернення та сплати яких встановлюються кредитним договором № 125/07В від 24 грудня 2007 року та будь-якими додатковими угодами до нього (в т.ч., що збільшують основне зобовязання). У пунктах 3, 4, 5, 10, 11 указаного договору сторони узгодили, що поручитель має право самостійно виконувати зобовязання за кредитним договором. У разі невиконання зобовязань за кредитним договором поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед банком у тому ж обсязі, що і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів за користування кредитом, комісій, пені, інших платежів, передбачених кредитним договором, відшкодування збитків. У разі виконання позичальником зобовязань за кредитним договором, позичальник зобовязаний негайно повідомити про це поручителя. У разі виконання поручителем в повному обсязі зобовязання за кредитним договором до поручителя переходять усі права банка за кредитним договором (а.с. 13). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 08 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 лютого 2013 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано договір поруки № 125/09В-П від 03 квітня 2007 року, що укладений між останньою, ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON], припиненим з 30 квітня 2010 року, а зобовязання, що виникли за цим договором, визнано такими, що припинені з 30 квітня 2010 року. Аналізуючи правову природу відносин, що виникли між сторонами та є предметом спору у цій справі, слід дійти висновку, що у звязку із сплатою позивачем згідно із її доводами, викладеними у позовній заяві, відповідно до квитанцій № 36251, 59140, 59467 про здійснення касової операції від 21 травня 2012 року 56\~444 доларів США на виконання умов вищевказаного договору поруки у той період, коли в подальшому дія цього договору була припинена в силу ст. 559 ЦК України, позивач вважає такі кошти безпідставно отриманими банком та просить стягнути їх із банківської установи на її користь. Проте суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин приписів ст. 1212 ЦК України та стягнення з відповідача коштів як безпідставно отриманих. Так, загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання грошей). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним. Отже, правовідносини сторін регулюються нормами зобов'язального права, які застосовуються до окремих видів угод, а не статтею 1212 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу позовних вимог. Таким чином, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України. До такого висновку дійшов Верховний Суд України, який у постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-122цс14, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для усіх субєктів, що застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, яка містить зазначену норму права, та для всіх судів України, сформулював правову позицію, згідно із якою відповідно до змісту ст. 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому. Як свідчить аналіз матерiалiв справи, відповідач набув майно за існування достатніх правових підстав, у спосіб, що не суперечить цивільному законодавству, на виконання умов кредитного договору та у звязку із виконанням зобовязання, що виникло на підставі цього договору, оскільки як вбачається із квитанцій № 36251, 59140, 59467 про здійснення касової операції від 21 травня 2012 року, на які позивач посилається як на доказ сплати нею коштів за договором поруки, платником за цими банківськими операціями визначено [PERSON] та указано призначення платежу: внесення коштів для поповнення власного рахунку за договором № 125/07В від 24 грудня 2007 року за [PERSON] (а.с. 14). Окрім того, як вбачається із наданого банком розрахунку, зазначені кошти зараховані ПАТ «ВТБ Банк» в рахунок погашення кредиту за кредитним договором № 125/07В від 24 грудня 2007 року (а.с. 195-197). При цьому у квитанціях про сплату банку спірних коштів не зазначено, що вони сплачені позивачем на підставі укладеного між нею, позивачем та третьою особою договору поруки, а її доводи про те, що доказом сплати цих коштів саме нею є її підпис на цих квитанціях не може слугувати доказом, який ідентифікує сплату коштів саме нею поряд із зазначенням в самих квитанціях іншого платника та бути єдиною підставою для підтвердження сплати коштів нею за відсутності інших підтверджуючих документів. До того ж, суд не може на власний розсуд самостійно ідентифікувати належність підпису. Оцінюючі всі докази досліджені судом під час розгляду справи в їх сукупності, та приймаючи до уваги приписи законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про безпідставність предявлених позовних вимог, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed