Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] предявила через суд зазначений позов до відповідача на предмет захисту свого права власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі з підстав того, що вона 16 жовтня 2014 року придбала вказану квартиру за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу у [PERSON] у зв?язку з чим 27 грудня 2014 року вселилася, розмістивши в квартирі частину своїх речей, проте 04 січня 2015 року не змогла потрапити до власної квартири через перебування в ній відповідача, яка втратила право користування цією квартирою після її відчуження [PERSON] як власником, та яка умисно пошкодила речі позивача, повиносила їх на сходову клітину, спричинивши матеріальної шкоди, категорично відмовилася звільнити житло і забрати свої речі, змусивши позивача винаймати інше житло, однак постановою Верхового Суду України від 07 вересня 2016 року у цивільній справі №203/3496/13-ц скасовані ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу та в задоволенні цих вимог відмовлено, тому позивач, згідно змінених та зменшений позовних вимог, остаточно просила суд припинити право користування квартирою №22 загальною площею 43,3 кв.м., житловою площею 27,2 кв.м., що розташована в житловому будинку літ. А-5 по вул. Старокозацькій (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі [PERSON] та виселити її з цієї квартири без надання іншого житла. В свою чергу [PERSON] також у січні 2015 року пред?явила позов до [PERSON] на предмет захисту свого права на проживання у [INFO] (колишня назва вул. Комсомольська), 60 у м. Дніпрі з тих підстав, що вона разом зі своєю донькою [PERSON], [INFO], з жовтня 2007 року проживає та зареєстрована у вказаній квартирі, яку набула спільно з [PERSON] під час проживання однією сім?єю, у зв?язку з чим ця квартира є спільною сумісною власністю, яку без її згоди [PERSON] не мав права відчужувати, з приводу чого Кіровським районним судом м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року ухвалено рішення, залишене без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року, яким встановлено факт спільного проживання з [PERSON] без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2010 року, визнано квартиру [ADDRESS] в м Дніпропетровську спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину цієї квартири, спільну сумісну власність з [PERSON] припинено, визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений 16 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], тому відповідач без будь-якихавових підстав займає житло, яке їй не належить і права проживання в якому вона не набула, тому позивач, згідно уточнених позовних вимог, просила суд на підставі ст.ст, 9, 99 ЖК УРСР, ст. 311 ЦК України виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12 лютого 2015 року вказані позови об?єднані в одне провадження. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали свої вимоги в остаточній редакції, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, не визнаючи позов [PERSON] в повному обсязі з тих підстав, що остання втратила право користування спірною квартирою з відчуженням за договором від 16 жовтня 2014 року і прав власності на цю квартиру ніколи не набувала. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заявлений [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, не визнавши позовних вимог [PERSON] Третя особа [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляуд справи, в судове засідання не прибув, подавши 12 грудня 2016 року через канцелярію суду заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши, що позовні вимоги [PERSON] підтримує, в задоволенні позову [PERSON] просить відмовити. Зважаючи на вказані обставини, суд вважає можливим згідно ст. 36 ЦПК України розгляд справи у відсутності останнього. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши зібрані у справі докази, розглянувши позовні вимоги в заявлених межах, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст. 319 ЦК). Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК). Судом встановлено, що 16 жовтня 2014 року укладений договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №4330, за умовами якого [PERSON] продав [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с.9). За даними витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16 жовтня 2014 року право власності на вказану квартиру зареєстровано за [PERSON] (а.с.10), і на день розгляду справи право власності за іншими особами не реєструвалося, що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 квітня 2015 року, Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 10 березня 2015 року (а.с.93-95, 116). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Дніпропетровській області від 30 січня 2015 року (а.с.21) відповідач [PERSON] зареєстрована в [INFO] з 19 листопада 2008 року. За відомостями КП «Житлове господарство Кіровського району» ДМР від 25 жовтня 2016 року №6755 в квартирі №22 по вул. Старокозацькій (Комсомольскій) у м. Дніпро зареєстрована [PERSON] з 25 жовтня 2016 року, [PERSON] знята з реєстрації у даній квартирі 25 жовтня 2016 року (а.с.207). Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та визнано представником відповідача [PERSON] обставини того, що станом на день розгляду даної справи речі [PERSON] частково знаходяться в квартирі [ADDRESS], вона має туди доступ, ключі, з?являється в квартирі, тобто продовжує користуватися цим житлом, а відтак, вказані обставини доказуванню за правилами ст. 61 ЦПК України не підлягають. Саме по собі проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON] зумовлене невизнанням та оспорюванням ними підстав набуття права [PERSON] на спірну квартиру за договором купівлі-продажу 16 жовтня 2014 року, укладеного з [PERSON] Так, рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи ПАТ «УкрСиббанк», приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON], про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сімєю без реєстрації шлюбу, визнання права особистої власності на частину квартири, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу задоволено частково; встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по жовтень 2010 року; визнано квартиру №22, загальною площею 43,3 кв.м. житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську, спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON]; в порядку поділу спільного сумісного майна визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири №22, загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську; визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири №22, загальною площею 43,3 кв.м, житловою площею 27,2 кв.м, що розташована в житловому будинку літ.А-5 по вул. Комсомольській, 60 в м.Дніпропетровську; право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на вказану квартиру припинено; визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], що був посвідчений 16 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Дніпропетровського МНО [PERSON]; в іншій частині позову відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат. (а.с.127-130). Однак постановою Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], треті особи ПАТ «УкрСиббанк», приватний нотаріус Дніпропетровського МНО [PERSON], про встановлення факту проживання однією сімєю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання права особистої власності на частину квартири, визнання майна спільною сумісною власністю, визначення часток та визнання права власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу, в порядку перегляду судових рішень за неоднаковим застосуванням норм матеріального права, ухвала колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24 грудня 2015 року, ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 09 липня 2015 року та рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 березня 2015 року в частині вирішення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], про визнання недійсним договору купівлі-продажу скасовано; в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу відмовлено. Відтак, судове рішення від 23 березня 2015 року, на яке [PERSON] у своєму позові посилалась як на преюдиційне за ст. 61 ЦПК України, скасоване, а тому, не може судом прийматись до уваги. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Одночасно суд, слідуючи роз?ясненням п.34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», виходить з того, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки іншого відповідачем не доведено, то за встановлених судом обставин з 16 жовтня 2014 року підстави для користування спірною квартирою, згідно з ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача [PERSON] відсутні, а тому належить визнати, що остання порушує право власності позивача, що є за ст. 321 ЦК України непорушним та підлягає захисту за ст. 16 ЦК України шляхом припинення права користування спірною квартирою [PERSON] з виселенням останньої зі спірної квартири, у звязку з чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні вимог [PERSON] про виселення належить відмовити. За правилами ст. 88 ЦПК України судові витрати розподіляються пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved