Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 30 311,64 грн. боргу за договором позики, 4 398,46 грн. відсотків, 1 808,73 грн. - 3% річних, а всього 36 518,83 грн. Вказуючи на те, що 22 листопада 2010 року ним із [PERSON] укладено договір позики за умовами якого, він передав відповідачу грошові кошти в сумі 46 832,43 грн., а [PERSON] зобов'язалася повернути цю суму в строк до 30 грудня 2010 року. Оскільки в установлений договором строк [PERSON] позичені кошти повернула лише частково, а саме в сумі 19 750,00 грн., [PERSON] просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики в сумі 30 311,64 грн. У судовому засіданні позивач зменшив заявлені вимоги та просив стягнути із відповідача 22 377, 98 грн., що складаються з: 20 773,22 грн. основного боргу, 1 239,57 грн. - 3% від суми боргу, 365,19 грн. судових витрат по справі (а.с.45). Представник відповідача в судовому засіданні зменшені позовні вимоги визнала. Суд, заслухавши позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Судом установлено, що 22 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (надалі - Договір), зареєстрований приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим номером 1866.(а.с. 9) Відповідно до п. 1, п. 4 Договору, [PERSON] передав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 5 900 доларів США, що за курсом НБУ станом на момент укладення Договору еквівалентно 46 832,43 грн., які остання зобов'язалася повернути позикодавцю не пізніше 30 грудня 2010 року (а.с. 9, 39). Зі змісту п. 2 Договору вбачається, що грошові кошти, які є предметом цього договору, передані [PERSON] та одержані останньою до моменту підписання цього Договору. З огляду договору вбачається, що [PERSON] починаючи з 29 листопада 2010 року до 04 грудня 2011 року частково повернула [PERSON] борг (а.с.39, 41). Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. На підставі ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Судом встановлено, що укладеними між позивачем та відповідачем договорам позики їх безпроцентність не передбачена. Оскільки цими договором розмір процентів, які відповідач зобов'язаний сплатити позивачу, визначений, їх розмір має визначатися на підставі договору позики. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк в та в порядку, що встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Суд приймає як належні докази надані позивачем розрахунки заборгованості за договорами позики, у тому числі процентів за користування коштами, пені за основною сумою боргу за позикою, пені за сумою відсотків за користування позикою, що наведені в додатках до позовної заяви. Враховуючи, що судом установлено на підставі зібраних по справі доказів те, що між сторонами укладено договір позики за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 43 832,43 грн., відповідач у встановлений договором строк позику в повному обсязі не повернула, зменшенні позовні вимоги визнала, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та стягнення із останньої 20 773,22 грн. суми основного боргу, 3% річних в розмірі 1 239,57 грн. та 365,19 грн. судових витрат по справі, а всього 22 377, 98 грн. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то згідно зі ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved