Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Маріупольської міської ради, в якому просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на 1/6 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] (далі квартира), загальною площею 29,7 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначав, що позивачу на праві власності належить 5/6 частини квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину та на підставі договору купівлі-продажу. 1/6 частини квартири належала [PERSON] , який [INFO] помер. Після його смерті спадщину у вигляді 1/6 частини квартири ніхто з родичів не прийняв та не зареєстрував у реєстрі речових прав. З квітня 2007 позивач продовжує проживати в цій квартирі, несе витрати по оплаті комунальних послуг та витрат для підтримання належного стану квартири, а тому добросовісно та відкрито володіє цим майно більше 10 років. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 12.08.2020 відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 14.01.2021 закрито підготовче провадження у цій справі, призначено цивільну справу до розгляду. Відповідач, скориставшись своїм правом, надав суду відзив на позов, в якому просив відмовити у задоволенні позову. В мотивування відзиву відповідач, посилаючись на Цивільний кодекс України, постанову Пленуму ВССУ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначав, що не можна вважати, що позивач добровільно володів майном, оскільки позивач знав про належність частини квартири [PERSON] . Позивач та представник позивача надали до суду заяву, в якій просили розглянути справу за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] надала до суду заяву з клопотанням провести розгляд справи за її відсутності, заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Враховуючи те, що по справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін відповідно до ч.2ст.247 ЦПК України без фіксування судового засідання технічними засобами. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини та відповідно до них правовідносини. Відповідно до договору міни № 1-379 від 25.01.1996 належна [PERSON] однокімнатна квартира [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-2185 від 15.07.2003 спадкоємцями майна гр. [PERSON] , який помер [INFO] , є в 2/3 частках [PERSON] (мати), в тому числі у зв`язку з відмовою на її користь в 1/3 частці [PERSON] (батька), в 1/3 частці [PERSON] (син). Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1042657 від 21.07.2003 1/3 квартири [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва на спадщину/ 8-2185/ 15.07.2003/ Перша маріупольська нотаріальна контора; 2/3 частини цієї квартири належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину/ 8-2185/ 15.07.2003/ Перша маріупольська нотаріальна контора. Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом від 25.04.2005 № 7-753 спадкоємцем Ѕ частки майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] . Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 25.04.2005 № 7-753 спадкоємцем Ѕ частки майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її син [PERSON] . Спадкове майно складається з 2/3 частки спірної квартири. Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 [PERSON] є власником 1/3 квартири [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 05.05.2005 [PERSON] є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Згідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 15.08.2007 [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] були власниками спірної квартири по 1/3 частці. Відповідно до копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-3217 від 06.11.2007 спадкоємцем Ѕ майна [PERSON] є його дочка [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/3 спірної квартири. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 29.04.2009 [PERSON] є власником 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за законом № 8-3214 від 06.11.2007 спадкоємцем Ѕ частки майна [PERSON] є його син [PERSON] . Спадкове майно складається з 1/3 частки спірної квартири. Відповідно до договору купівлі-продажу частини квартири від 06.02.2017 НВХ 920829 [PERSON] та [PERSON] передали у власність [PERSON] Ѕ частини однокімнатної квартири, загальна площа якої складає 29,7 кв.м., житлова 17,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки Житлово-будівельного кооперативу «СОЮЗ» № 19 від 26.04.2019, заборгованість по утриманню будинку та прибудинкової території квартири [ADDRESS] з грудня 2003 по березень 2019 року ЖБК «Союз» за адресою: [ADDRESS] погашена в повному обсязі у сумі 5089,39 грн. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2020, [PERSON] з 06.02.2017 належить на праві приватної власності Ѕ частина квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. [PERSON] з 15.07.2003 належить право приватної власності на 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] належить право приватної власності 1/3 частина квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.04.2005. [PERSON] належить право приватної власності 1/6 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] належить право приватної власності 1/6 частини квартири [ADDRESS] . Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд критично оцінює відомості, зазначені у довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 06.08.2020, оскільки зазначені в ній відомості мають суттєві протиріччя, а також ці відомості не узгоджуються в іншими доказами по справі. Так, наприклад, у зазначеній довідці зазначена дата внесення запису щодо належності [PERSON] 1/6 частини квартири у 2009 році, при цьому він помер у 2007 році. Також зазначена довідка містить інформацію про належність позивачу, зокрема 1/2 частини квартири на підставі договору купівлі-продажу та одночасно належність 1/3 частини квартири [PERSON] та 1/6 [PERSON] , які йому ці частки у 2017 році продали. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України (далі ЦК) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до положень ст. 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Правовий інститут набувальної давності ґрунтується на сукупності обставин, зазначених у ч.1 ст. 344 ЦК, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до ст. 344 ЦК, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. За змістом ч.1 ст. 344 ЦК добросовісність особи має існувати саме на момент заволодіння нею чужим майном, що є однією з умов набуття права власності на таке майно за набувальною давністю. Після заволодіння чужим майном на певних правових підставах, які в подальшому відпали, подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Адже володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності, оскільки у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Такі висновки узгоджуються з висновками, викладеними у постанові ВП ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17. Враховуючи вищезазначене, суд дійшов висновку, що матеріалами справи підтверджується, що позивач, протягом всього часу знав (повинен був знати) про належність 1/3 частини квартири [PERSON] , про смерть останнього, а також про спадкування майна [PERSON] його дітьми, зокрема [PERSON] , яка в подальшому продала позивачу 1/6 частину квартири. Також матеріалами справи підтверджується, що після смерті [PERSON] , його спадкоємцями за законом були його дочка [PERSON] та [PERSON] , які прийняли спадщину 06.11.2007, зокрема по 1/6 частини спірної квартири. Таким чином, позивач знав (повинен був знати) про неправомірність заволодіння спірної частини квартири, належність спірної частини квартири іншій особі. Матеріали справи підтверджують наявність титулу у спірній частині квартири, а саме її належність [PERSON] . Також, усвідомлюючи, що у спірної частини квартири є інший власник, позивач не заволодів майном добросовісно. Отже, позивачем не дотримано умов щодо добросовісності заволодіння майном та щодо безтитульності майна, що унеможливлює застосування інституту набувальної давності. На підставі викладеного суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Маріупольської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю повністю.

Outcome: dismissed