Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Позов мотивований тим, що вона з 25 липня 2003 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 6 листопада 2018 року розірвано. Під час шлюбу сторони придбали житловий будинок по [ADDRESS] , земельну ділянку загальною площею 0.25 га, кадастровий номер 0725582200:01:001:0217, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Купичів Турійського району Волинської області, а також два автомобілі: OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , 1996 року випуску, та ИЖ 412 ИЭ, номерний знак [NUMBER] , 1979 року випуску. Вказуючи, що житловий будинок, земельна ділянка та транспортні засоби належать їм, як подружжю, на праві спільної сумісної власності, однак зареєстровані за відповідачем, просила поділити спільне майно, визнати за нею право власності на 1/2 частку вищевказаного нерухомого майна, виділити відповідачу у власність обидва транспортні засоби і стягнути в її користь грошову компенсацію в розмірі 32220 гривень, що становить половину вартості автомобілів. Відповідач [PERSON] подав відзив на позов, у якому, не заперечуючи статусу вищевказаного майна як спільного сумісного майна подружжя, вважав необґрунтованими вимоги щодо його поділу у визначений позивачем спосіб. Вказував, що після розірвання шлюбу з позивачем їхні неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , залишились проживати з ним та перебувають на його утриманні, у зв`язку з чим, враховуючи інтереси дітей, відповідач просив відступити від принципу рівності часток подружжя та виділити у його власність 2/3 частки спірного житлового будинку та земельної ділянки. Транспортні засоби відповідач просив поділити таким чином: автомобіль ИЖ 412 ИЭ, номерний знак [NUMBER] , 1979 року випуску, виділити у власність позивачу, а автомобіль OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , 1996 року випуску, залишити у його власності без стягнення різниці у вартості зазначених транспортних засобів. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із викладених у ньому підстав та просили поділити набуте за час шлюбу майно подружжя у визначений в позовній заяві спосіб та стягнути з відповідача судові витрати. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково, не заперечував, що вказане у позовній заяві нерухоме та рухоме майно належить йому та позивачу на праві спільної сумісної власності, просив його поділити у вказаний у відзиві спосіб. Також вказував, що загальна і житлова площа будинку змінилися у зв`язку з тим, що вони за час шлюбу у встановленому законом порядку здійснили реконструкцію і добудову. Представник відповідача - адвокат Дзивульська Л.В., у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомляла, у зв`язку з чим на підставі пункту 3 частини третьої статті 223 ЦПК України справа розглядалася за відсутності представника відповідача з урахуванням думки учасників справи, які не заперечували проти проведення судового засідання без участі останньої. Заслухавши учасників справи, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, суд дійшов до такого висновку. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 60 СК України, частина третя статті 368 ЦК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-71 СК України та статтею 372 ЦК України. За змістом положень статті 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналогічні положення щодо способу, порядку поділу майна подружжя та розміру їхніх часток передбачені і статтями 69-71 СК України. За змістом наведених норм матеріального права при вирішенні питання про визнання майна подружжя їхньою спільною сумісною власністю з`ясуванню підлягають підстави й час набуття такого майна та у разі доведеності такого статусу майна його поділ може здійснюватися як шляхом визначення часток кожного з подружжя у спільному майні, внаслідок чого спільна сумісна власність припиняється в силу закону і виникає спільна часткова, так і шляхом виділу в натурі кожному з подружжя його частки зі спільного майна чи майна зі стягненням відповідної грошової компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності. Судом встановлено, що з 25 липня 2003 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Турійського районного суду Волинської області від 6 листопада 2018 року розірвано (а.с. 8-9). 21 вересня 2005 року між [PERSON] , яка діяла в інтересах [PERSON] , та відповідачем [PERSON] укладено договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] , та земельної ділянки загальною, площею 0.25 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована в селі Купичів Турійського району Волинської області (а.с. 13-14, 17). Реєстрація права власності на зазначений будинок та земельну ділянку за відповідачем [PERSON] підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 12 березня 2020 року (а.с. 10, 11, 15). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з частиною першою статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України), відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Аналіз наведених обставин справи та норм матеріального права дає підстави для висновку, що придбані сторонами за час шлюбу спірний житловий будинок та земельна ділянка є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, що сторонами не заперечувалося, правовий режим майна, як спільної сумісної власності подружжя, не залежить від того, на ім`я кого із подружжя воно було придбане чи зареєстроване, у зв`язку з чим суд вважає, що в розглядуваному випадку наявні правові підстави для поділу зазначеного нерухомого майна між позивачем та відповідачем у рівних частках і визнання за кожним із них права приватної власності на 1/2 частку житлового будинку і земельної ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Заперечуючи проти задоволення позову в цій частині, відповідач [PERSON] просив відступити від принципу рівності часток подружжя, виділивши йому 2/3 частки, а позивачу - 1/3 частку майна, з тих підстав, що їхні неповнолітні діти проживають разом із ним і перебувають на його утриманні. Такі доводи відповідача є необґрунтованими і на увагу не заслуговують з таких мотивів. Згідно з довідкою про склад сім`ї та актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, що складені Купичівською сільською радою Турійського району Волинської області, неповнолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають із відповідачем у будинку, що є предметом цього позову. Місце проживання позивача зареєстровано за цією ж адресою, однак з 2018 року після розірвання шлюбу вона фактично там не проживає (а.с. 55-58). Відповідно до частин другої, третьої статті 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. При вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл за загальним правилом підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Водночас за наявності обставин, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріального забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. При цьому, обов`язок доведення обставин, які б вказували на наявність підстав, передбачених частинами другою, третьою статті 70 СК України, у такому випадку покладається на особу, яка ініціює питання про збільшення частки у спільному сумісному майні подружжя. Факт проживання дітей із відповідачем, на що він посилається як на єдину підставу для збільшення його частки у спільному сумісному майні, сам по собі не є достатньою і беззаперечною підставою для збільшення його частки у майні подружжя. Наявність інших обставин, за яких можливе відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку та земельної ділянки, відповідачем під час судового розгляду не наведено та не надано жодних доказів на підтвердження таких обставин. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що правові підстави для збільшення частки [PERSON] у спільній сумісній власності подружжя відсутні. Крім того, неповнолітні діти сторін досягнули чотирнадцятирічного віку і в контексті положень частини другої статті 29 ЦК України вправі вільно обирати собі місце проживання. Покликання відповідача на те, що позивач не приймає участі в утриманні дітей, також не має правового значення для вирішення питання про відступлення від рівності часток подружжя у майні. Відповідач не позбавлений можливості у встановленому законом порядку звернутися до суду із позовом про стягнення з позивача аліментів на дітей до досягнення ними повноліття. Такі ж правові висновки щодо підстав для відступу від принципу рівності часток подружжя при поділі майна викладені у постановах Верховного Суду від 2 березня 2020 року у справі № 448/1722/16, від 27 грудня 2019 року у справі № 297/2837/17, від 6 березня 2019 року у справі № 200/15089/16. Також судом встановлено, що сторони за час шлюбу придбали два транспортних засоби: автомобіль ИЖ 412 ИЭ, номерний знак [NUMBER] , 1979 року випуску, та автомобіль OPEL VECTRA, номерний знак [NUMBER] , 1996 року випуску, що підтверджується відповідними відомостями з інформаційних баз Територіального сервісного центру 0742 РСЦ МВС у Волинській області (а. с. 12). Згідно з наданими позивачем консультативними висновками про вартість ТЗ №№ 555-ТЗ, 554-ТЗ ринкова вартість автомобіля [NUMBER] , 1979 року випуску, станом на 28 липня 2020 року становить 7160 гривень, а автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, - 57280 гривень (а. с. 29, 30). Звертаючись з позовом до суду, позивач просила виділити вказані транспортні засоби відповідачу і стягнути з нього компенсацію у розмірі половини їхньої вартості - 32220 гривень. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти залишення у його власності автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, не заперечував, однак не погодився із його вартістю, вказуючи, що вона є завищеною і відповідно до висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2477 від 10 вересня 2020 року становить 51740 гривень (а. с. 59-67). Щодо вартості автомобіля [NUMBER] відповідач не заперечував і просив виділити його у власність позивачу. Відповідно до положень статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному із подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному із подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Правовідносини, в яких позивач просить припинити право власності на свою частку в спільному майні з отримання грошової компенсації на свою користь, регулюються також положенням частини другої статті 364 ЦК України, яка передбачає, що якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Враховуючи зазначені норми права, погодження сторін щодо залишення у власності відповідача автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, який на нього зареєстрований та фактично перебуває у його користуванні, факт згоди [PERSON] на одержання грошової компенсації, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання за відповідачем права власності на зазначений транспортний засіб та стягнення в користь позивача грошової компенсації вартості її частки у праві спільної сумісної власності, яка на підставі частини третьої статті 372 ЦК України у зв`язку з поділом майна припиняється. Визначаючи розмір грошової компенсації, суд виходить з вартості автомобіля OPEL VECTRA, 1996 року випуску, в розмірі 51740 гривень, що визначена у висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 2477 від 10 вересня 2020 року, наданого відповідачем, оскільки такий висновок зроблений за результатом огляду і обстеження спірного транспортного засобу, тоді як консультативним висновком про вартість ТЗ № 554-ТЗ, що наданий позивачем, визначено лише ймовірну вартість вказаного автомобіля без проведення його огляду, встановлення пробігу та перевірки технічного стану (а. с. 30). Враховуючи, що за час шлюбу сторонами набуто у спільну сумісну власність два транспортних засоби, то виходячи із характеру спірних правовідносин, наміру сторін розподілити усе спільне майно, відсутності домовленості сторін про спосіб поділу другого автомобіля - ИЖ 412 ИЭ, суд вважає за можливе вказаний транспортний засіб передати у власність позивачу зі стягненням з неї в користь відповідача грошової компенсації вартості його частки у праві спільної сумісної власності на зазначений автомобіль. Суд вважає, що такий спосіб поділу вказаного об`єкта спільної сумісної власності сторін у справі відповідатиме принципам справедливості і розумності та вимогам частини другої статті 71 СК України, якою передбачено, що неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Щодо розподілу судових витрат у цій справі. Відповідно до вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Звертаючись до суду із цим позовом, позивач просила поділити майно подружжя, визнавши за нею право власності 1/2 (одну другу) частку житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, вартість якої становить 24176 гривень (48352 грн / 2 = 24176 грн), 1/2 (одну другу) частку земельної ділянки - 24637 гривень 50 копійок (49275 грн / 2 = 24637.5 грн) та стягнувши в її користь грошову компенсацію у розмірі 32220 гривень. Виходячи із положень статті 176 ЦПК України ціна позову у цій справі становить 81033 гривень 50 копійок (24176 грн + 24637.5 грн + 32220 грн = 81033.5 грн) і за подання такої позовної заяви відповідно до вимог статті 4 Закону України «Про судовий збір» позивачу слід було сплатити судовий збір у розмірі 840 гривень 80 копійок (1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб). Враховуючи, що позов задоволено частково (78263.5 грн, що становить 96.51 %), то відповідно до принципу пропорційності розподілу судових витрат з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 811 гривень 44 копійки (840.8 грн * 96.51 % / 100 % = 811.44 грн). За змістом пункту 3 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Представником позивача [PERSON] 8 грудня 2020 року до судових дебатів подано суду заяву про покладення на відповідача понесених позивачем судових витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 7000 гривень (а.с. 87-92). Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою (частина перша статті 15 ЦПК України). Відповідно до положень пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з вимогами частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У судовому засіданні відповідач просив відмовити у задоволенні клопотання представника позивача про стягнення з нього витрат на правничу допомогу, оскільки їхній розмір є неспівмірним із витраченим адвокатом часом на надання такої допомоги. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом і може бути змінений лише за їх взаємною домовленістю. Суд не має права його змінювати і втручатися у правовідносини адвоката та його клієнта. Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо,

Outcome: partial