Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-21 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив суд визначити його участь як батька у вихованні малолітнього сина [PERSON] , 2010 року народження у формі спілкування з сином: щовівторка з 16:00 год. по 20:00 год., без присутності матері - [PERSON] , кожної п`ятниці з 16:00 год. по 20:00 год. наступної суботи, без присутності матері, щороку під час літніх канікул влітку один місяць та щороку під час зимових канікул взимку протягом двох тижнів для спільного відпочинку також без присутності матері дитини, а у разі поїздки за кордон - за погодженням з матір`ю та у державні святкові дні (Різдво, Пасха, Трійця) з 09:00 год. по 20:00 год. без присутності матері. В обґрунтування позову зазначено, що позивач як батько бажає більше проводити часу з своїм сином, ніж визначено рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року за його позовом до [PERSON] , треті особи Служба у справах дітей Солом`янської в м. Києві державної адміністрації про усунення перешкод в участі у вихованні дитини та спілкуванні з дитиною. Він сумлінно виконує батьківські обов`язки та забезпечує сина, у зв`язку із недостатністю часу, що встановлений позивачеві для спілкування з сином, вони позбавлені можливостей повноцінно проводити відпочинок разом, що шкодить інтересам дитини, оскільки позбавляє його можливостей оздоровлення та пізнання світу, культурного розвитку, а також, у зв`язку із досягнення сином більш дорослого віку, позивач бажає проводити з сином більше часу у звичайні дні, щоб не позбавляти дитини батьківського виховання, для чого має бажання та всі належні умови. Однак у зв`язку із тим, що згоди між сторонами щодо збільшення часу позивачу для перебування із сином досягти неможливо, позивач звернувся до суду. 05 березня 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче засідання /т. І а. с. 106-107/. Відповідачем 16 травня 2018 року подано до суду відзив на позов, у якому вимоги не визнала, посилаючись на те, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року вже визначено спосіб його участі у вихованні сина, правом на касаційне оскарження або перегляд за нововиявленими обставинами якого позивач не скористався, повторно звертаючись до суду з таким самим позовом, позивач діє у спосіб, що не передбачений, ані положеннями Сімейного кодексу України, Законом України «Про охорону дитинства», ані положеннями Цивільного процесуального кодексу України. Правовідносини щодо участі позивача у вихованні сина та спілкуванні з ним на даний час вже врегульовані у спосіб, що передбачений чинним законодавством, яке не визначає випадків та підстав для перегляду, якщо вже такі встановлені рішенням суду, котре набрало законної сили. Окрім того, наведені позивачем аргументи та докази зводяться до підтвердження придбання певних товарів та послуг, зміст квитанції, товарних чеків, квитків тощо не надає змогу дійти однозначного висновку та ідентифікувати такі товари та/або послуги, як повари або послуги, що придбавалися саме позивачем саме для сина [PERSON] . Не можуть бути враховані у вирішенні цього спору копії квитків, угод, які підтверджують придбання позивачем туристичних послуг, оскільки вони можуть свідчити лише про факт надання їх тільки йому. Суттєвим є те, що позивач не надає докази того, що він пропонував відповідачеві взяти участь у відпочинку їх спільному сину [PERSON] . Відповідач наголошує, що сумнівним є посилання позивача про власну матеріальну забезпеченість з огляду на необхідність нести витрати на утримання трьох дітей, утримання квартири, автомобіля, тому рівень його доходів та мінімальних витрат не дозволяє стверджувати про матеріальну забезпеченість /т. І а. с. 116-123/. 18 червня 2018 року від третьої особи у справі надішли пояснення на позов, у яких повідомлено суд, що питання, що є предметом спору між батьками дитини, буде розглянуто на Комісії з питань захисту прав дитини Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та надано до суду відповідний висновок органу опіки та піклування /т. І а. с. 148-149/. 01 червня 2018 року позивач звернувся до суду із заявою про зміну предмета позову і просив суд змінити порядок спілкування з сином у той же графік, як і у позовній заяві у першій редакції: щовівторка з 16:00 год. по 20:00 год., без присутності матері - [PERSON] , кожної п`ятниці з 16:00 год. по 20:00 год. наступної суботи, без присутності матері, щороку під час літніх канікул влітку один місяць та щороку під час зимових канікул взимку протягом двох тижнів ля спільного відпочинку також без присутності матері дитини, а у разі поїздки за кордон - за погодженням з матір`ю та у державні святкові дні (Різдво, Пасха, Трійця) з 09:00 год. по 20:00 год. без присутності матері /т. І а. с. 153-155/. Позивач, не погоджуючись із відзивом відповідача, подав 05 червня 2018 року на нього відповідь, а 25 червня 2018 року - доповнення до відповіді, у якій наголошував, що рівень доходів і обсяг участі у матеріальному забезпеченні сина не є ключовими факторами під час розгляду справи, батьківське тепло, любов, турбота і піклування, яких потребує його син, залежить від особистих якостей батька, а не від рівня його доходів. Докази, що підтверджують матеріальне забезпечення [PERSON] зі сторони позивача, були надані з метою додаткового підтвердження можливості брати всебічну участь у спілкуванні з сином і у його вихованні. Враховуючи, що сторони розлучилися у 2012 році, і нині у позивача є дружина та діти, спільний відпочинок з відповідачем не є прийнятним, також, у зв`язку із їх напруженими відносинами спільний відпочинок з сином може мати як наслідок його психологічний дискомфорт, тому із цієї причини спільний відпочинок також не є доцільний. Позивач у своїй відповіді на відзив також вказує на те, що має 24 роки лікарського стажу, є доктором медичних наук, провідним лікарем-нейрохірургом вищої категорії (зокрема, дитячим лікарем-нейрохірургом), тому звертає увагу, що медичні довідки, надані відповідачем, є простроченими і не мають враховуватися судом. Вказав, що відповідач намагається ввести суд в оману щодо нестабільного психоемоційного стану сина, надаючи сумнівні медичні довідки про його захворювання, яким він хворів до 22 січня 2016 року, а насправді, син не має неврологічних захворювань і патологій, розвиток інтелектуальних функцій дитини знаходиться у межах середньої вікової норми, серед рекомендацій невролога і психолога - дотримання режиму праці та відпочинку, а також корекція виховного впливу з акцентом на розвиток особистості. [PERSON] є суспільно адаптованою дитиною, товариським і комунікабельним. Три довідки про потребу дитини у домашньому догляді, які були додані до відзиву, насправді не мають прямого відношення до стану здоров`я дитини, вони надаються лише з метою надання відпустки без збереження заробітної плати тим особам, які доглядають за дитиною /т. І а. с. 193-200, 231-232/. 20 липня 2018 року до суду надійшов висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини, згідно з протоколом засідання Комісії № 9 від 11 липня 2018 року, відповідно до якого Комісія вважала за можливе визначити участь батька у вихованні малолітнього сина [PERSON] наступним чином: щовівторка з 16:00 год. по 20:00 год., щоп`ятниці з 16:00 год. по 20:00 год. наступного дня суботи, щороку під час літніх канікул один місць у непарні роки - весняні канікули, а у парні роки - зимові канікули для спільного відпочинку, а у разі поїздки за кордон, за погодженням із матір`ю дитини, у державні святкові дні (Різдво, Пасха, Трійця) з 09:00 год. по 20:00 год. /т. І а. с. 243-244/. 08 серпня 2018 року позивач, з врахуванням висновку третьої особи, подав до суду заяву про зміну предмета позову і просив суд змінити порядок спілкування з сином у той же графік, як було визначено на засіданні Комісії органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації /т. ІІ а. с. 1-3/. Ухвалою судді від 08 серпня 2018 року у справі закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті /т. ІІ а. с. 10/. Стороною відповідача у судовому засіданні клопотання про долучення до матеріалів справи докази, що підтверджують стан здоров`я малолітнього [PERSON] за період з моменту подання відзиву на позов, оскільки неврозоподібний стан дитини та інші відхилення його стану здоров`я продовжилися і після подання відзиву і підтверджується регулярним зверненням до лікарів /т. ІІ а. с. 24-42/. Представником третьої особи 01 листопада 2018 року подано до суду клопотання про допит малолітнього [PERSON] у присутності психолога Центру соціальних служб для сім`ї, дітей та молоді Дніпровського району в м. Києві, без присутності батьків у залі судових засідань /т. ІІ а. с. 45-47/. На підставі розпорядження керівника апарату суду Ліннік Н. В. № 791 від 07 грудня 2018 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 07 грудня 2018 року, матеріали справи передано для розгляду судді Литвиновій І. В. /т. ІІ а. с. 53, 54/. Неповнолітній [PERSON] , який надав суду покази у присутності психолога 25 березня 2019 року, заперечував проти запропонованого позивачем графіку спілкування, вказав, що той спосіб і частота зустрічей з батьком, які є зараз, його повністю влаштовують і частіше бачитися немає потреби. Також [PERSON] зазначив, що не бажає виїжджати за кордон. Під час зустрічей з батьком він сумує за мамою, канікули хоче проводити також з мамою. Хлопчик розповів, що у нього є ще братик і сестричка, які йому подобаються, але вони маленькі. На запитання, як [PERSON] вважає, чи тато любить його так само, як й інших своїх дітей, він відповів, що здається ніби однаково, але коли він до них приїжджає, то ніби ні. Суд, заслухавши обґрунтування позивача, його представника, заперечення відповідача і її представника, допитавши неповнолітнього сина сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , 2010 року народження . Шлюб між батьками неповнолітньої дитини відповідно до рішенням Печерського районного суду м. Києва розірвано 2012 року. Дитина проживає разом з матір`ю - відповідачем. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 10 липня 2014 року, яке було скасовано у частині рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 жовтня 2014 року, усунено позивачу перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] , визначивши наступний спосіб участі батька у спілкуванні з сином без присутності матері дитини у визначеному ним місці: кожного тижня щовівторка та щочетверга з 16:00 год. до 20:00 год., кожного місяця І та ІІІ суботи та ІІ та ІV неділі з 10:00 год. до 20:00 год. За встановленим у судовому рішенні графіком протягом останніх чотирьох років позивач бачиться і спілкується із сином без присутності матері. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Виходячи зі змісту частини першої ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з статтею 157 Сімейного кодексу України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України, суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини, місце та час їхнього спілкування з урахуванням ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особистої прихильності дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я, інших обставин, що мають істотне значення, у тому числі психічного здоров`я одного з них, зловживання ним алкогольними напоями чи наркотичними засобами. Відповідно до частин п`ятої та шостої статті 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Оцінивши висновок органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації щодо участі батька у вихованні малолітньої дитини, згідно з протоколом засідання Комісії № 9 від 11 липня 2018 року, відповідно до якого Комісія вважала за можливе внести зміни у графік та спосіб у участі батька у вихованні малолітнього сина [PERSON] , оскільки не зазначено у висновку, чи заслуховувалася думка хлопчика з даного приводу, оскільки як встановлено у судовому засіданні він проти зміни існуючого порядку у спілкуванні з батьком, а висновки Комісії суперечать його дійсній волі та інтересам, тому суд вважає його необґрунтованим /т. І а. с. 243-244/. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно з статтею 19 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм фізичного та психологічного насильства, образи чи зловживань, відсутності піклування чи недбалого і брутального поводження та експлуатації, включаючи сексуальні зловживання, з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає, що передусім враховує при прийнятті рішення у справі думку неповнолітнього [PERSON] , який повідомив, що не бажає змін у наявному графіку і кількості зустрічей та спілкування з батьком, встановленого порядку сторони дотримуються, позов вмотивований лише бажанням батька більше проводити часу з своїм сином, і тому суд відмовляє у задоволенні позову. У відповідності до положень статті 141 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови у задоволенні позову судові витрати не відшкодуються. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: dismissed