Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON], від імені якої діє адвокат Хорошко Сергій Вікторович, пред'явила в суд позов до [PERSON] про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ. В обгрунтування позовних вимог зазначала, що між нею, [PERSON], [INFO], та відповідачем [PERSON] 05 червня 2009 року було укладено шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено запис №3, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] виданим того ж дня Серафінецькою сільською радою Городенківського району Івано- Франківської області. Протягом перебування в шлюбі ними було нажите певне майно, яке згідно СТ. 61 Сімейного кодексу України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зокрема, будо нажите рухоме майно - автомобілі марки «Lexus», «Honda» та інші (про витребування інформації щодо яких нею завлено клопотання), а також нажита нерухомість у вигляді 1/2 частки квартир, які знаходяться за адресами: - [ADDRESS], де право власності набуто сторонами по 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу від 11 травня 2011 року, реєстраційний №458, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М.; - [ADDRESS], де право власності набуто сторонами по 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу від 25 червня 2010 року, реєстраційний №548, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М.; - [ADDRESS], де право власності набуто сторонами по 1/2 частині згідно договору купівлі-продажу від 01 серпня 2011 року, реєстраційний №558, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнериком А.М. 30 грудня 2014 року шлюб з відповідачем було припинено, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серія [NUMBER] та їй, позивачу, після розірвання шлюбу було присвоєно дошлюбне прізвище - [PERSON]. Положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приписами ч.1 ст. 61 Сімейного кодексу України визначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У відповідності до ст. 163 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить ім на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст. 69 цього Кодексу дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Положеннями ч.ч. 1,2 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки спільна сумісна власність не передбачає визначення часток учасників, а поширюється на усе майно, при здійсненні поділу такого майна слід виходити з презумпції рівності часток. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абз. 1 п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»). Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу не бажає в добровільному порядку врегулювати спір щодо поділу майна подружжя, приховує його та через спільних знайомих намагається здійснити фіктивний продаж без її, позивача, згоди, занижуючи навмисно вартість майна з тією метою, щоб сума відшкодування була незначною і не такою, яка відповідає ринковій вартості майна. Станом на час пред'явлення даного позову одну з квартир, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідач [PERSON] відчужив як власну частку, так і її, позивача, частку, за довіреністю № 1356 від 08 серпня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. та привласнив собі всі грошові кошти, що підтверджується укладанням ним договору купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року №1155, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. За змістом ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно ст. 238 ЦК України представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Як випливає з довіреності, це право на продаж частки квартири на умовах самостійно визначених та отримання грошових коштів за продану частку квартири. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю, що, зокрема, і випливає зі змісту довіреності №1356 від 08 серпня 2014 року, яка видана на підставі усного договору доручення. Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Положеннями ст. 1003 ЦК України визначено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Так обов'язок щодо отримання грошей від продажу її, позивача, частки квартири є конкретним та правомірним, то згідно змісту ст. 1006 ЦК України відповідач, який виступав як повірений, повинен негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення, у даному випадку - 50 % від суми грошових коштів, отриманих за договором купівлі-продажу від 02 вересня 2014 року. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного Законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з вимогами п. 4 ч. 1 ст. 532 ЦК України місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. Якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться за грошовим зобов'язанням - за місцем проживання кредитора, а якщо кредитором є юридична особа, - за її місцезнаходженням на момент виникнення зобов'язання. Якщо кредитор на момент виконання зобов'язання змінив місце проживання (місцезнаходження) і сповістив про це боржника, зобов'язання виконується на новим місцем проживання (місцезнаходженням) кредитора з віднесенням на кредитора всіх витрат, пов'язаних із зміною місця виконання. При цьому за змістом п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 537 ЦК України боржник має право виконати свій обов'язок шляхом внесення належних з нього кредиторові грошей або цінних паперів у депозит нотаріуса, нотаріальної контори в разі: відсутності кредитора або уповноваженої ним особи у місці виконання зобов'язання; ухилення кредитора або уповноваженої ним особи від прийняття виконання або в разі іншого прострочення з їхнього боку. За змістом ч. 1 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові №9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснив, що виходячи зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (ч.2 ст. 937, ч.3 ст. 949 ЦК) і договір доручення не попадає у вказаний перелік. З огляду на такі обставини просила постановити рішення, яким: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] рухоме майно, яке зареєстроване за відповідачем в період часу з 05 червня 2009 року по 30 грудня 2014 року, та нерухоме майно у вигляді квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] - визнати за нею, [PERSON], 1/2 частку права власності на рухоме майно [PERSON], яке нажите під час шлюбу; - стягнути з відповідача [PERSON] на її користь грошові кошти, отримані від продажу 1/2 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], за її довіреністю №1356 від 08 серпня 2014 року, посвідченою приватним нотаріусом Запорізького нотаріального округу Кукурудз Т.Ю. В процесі судового розгляду справи позивач [PERSON], від імені якої діють представники Хорошко С.В. та Старцун М.І., неодноразово уточнювала свої вимоги та в остаточній заяві про уточнення позовних вимог і усунення описок від 23 червня 2016 року просить постановити рішення, яким: - визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] наступне майно: автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, об'єм двигуна 4,8 л, поставлений на облік 14 червня 2012 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 29 листопада 2013 року; автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, об'єм двигуна 2,995 л, поставлений на облік 29 листопада 2013 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 20 червня 2015 року; автомобіль марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, об'єм двигуна 3,5 л, поставлений на облік 01 жовтня 2010 року та знятий і відчужений одним з подружжя без дозволу іншого 21 березня 2012 року; нерухоме майно у вигляді квартири що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - стягнути на користь [PERSON] з [PERSON] 1/2 вартості спільно нажитого рухомого майна подружжя в розмірі 651 520,00 грн. (шістсот п'ятдесят одну тисячу п'ятсот двадцять гривень); - стягнути на користь [PERSON] з відповідача [PERSON] грошові кошти отримані від продажу 1/2 частки квартири, що знаходиться адресою: [ADDRESS] в розмірі 375 789,00 грн. (триста сімдесят п'ять тисяч сімсот вісімдесят дев'ять гривень); - стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Як на підставу уточнених вимог покликалась на те, що квартира [ADDRESS] 1/2 частка якої належала їй, позивачу, була продана відповідачем [PERSON] за 751 578,00 грн. Однак грошові кошти в розмірі половини вартості цієї квартири, що становить 375 789 грн., відповідач після виконання доручення на право продажу частки квартири, їй так і не передав, оскільки факт передачі грошей мав бути оформлений в письмовій формі. Крім цього, за час перебування в шлюбі в період з 05 червня 2009 року по 30 грудня 2014 року відповідачем [PERSON] шляхом приховування від неї було придбано три вищевказані автомобілі, що є істотною умовою, яка згідно ч.2 ст. 70 Сімейного кодексу України впливає на пропорційний поділ майна подружжя. Вказані автомобілі були придбані в шлюбі, згідно ст. 60 Сімейного кодексу України вони є спільною власністю подружжя та підлягають поділу на загальних засадах. Оскільки на даний час автомобілі зняті з обліку та за відповідачем не рахуються, оцінити їх вартість на час розгляду справи є неможливим. Відповідно до висновку атестованого судового експерта вартість зазначених автомобілів на дату їх зняття з обліку становила: автомобіля марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, об'єм двигуна 4,8 л, на дату зняття з обліку 29 листопада 2013 року - не менше 519 860 грн.; автомобіля марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, об'єм двигуна 2,995 л, на дату зняття з обліку 20 червня 2015 року - 514 460 грн.; автомобіля марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, об'єм двигуна 3,5 л, на дату зняття з обліку 21 березня 2012 року - 268 720 грн. Половина грошових коштів від реалізації вказаних автомобілів, яка становить: 259 930 грн. + 257 230 грн + 134 360 грн. = 651 520 грн. їй, позивачу, відповідачем передана не була, а тому підлягає стягненню в судовому порядку. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники Хорошко С.В. та Старцун М.І. позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини які викладені в позовній заяві та в заявах про уточнення позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представники [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що за час перебування в шлюбі з червня 2009 року по грудень 2014 року позивач [PERSON] фактично не працювала, жодних коштів на придбання майна не надавала. Під час подружнього життя вона не готувала їжі, не бажала прибирати в квартирі прати білизну, а тому він, [PERSON], наймав прибиральницю. Він, [PERSON], починаючи з червня 2008 року понад п'ять років працював по контракту футболістом в футбольному клубі «Карпати» та заробив за вказаний період понад 300 000 доларів США. Більшість з зароблених коштів були його преміальними і персональними надбавками. Все майно за час перебування в шлюбі з [PERSON], яка приїхала в м. Львів з м. Запоріжжя, було придбано виключно за зароблені ним, [PERSON], кошти. Ні [PERSON], ні її батько будь-яких грошей на придбання майна не надавали. Про придбання наведених в позовній заяві автомобілів позивач знала, вона часто їздила на вказаних автомобілях та гроші, які були виручені від продажу одного автомобіля, йшли на придбання іншого автомобіля. Після продажу квартири [ADDRESS] він, [PERSON], передав [PERSON], яка приїхала в м. Львів, половину грошей. В даний час [PERSON] є разом з ним, відповідачем, співвласником двох квартир в м. Львові, а саме: [ADDRESS] та квартири [ADDRESS] які були куплені за зароблені ним кошти. Вважають позов безпідставним та його задоволенні просять відмовити. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та її представників - адвокатів Хорошко С.В., Старцуна М.І., пояснення відповідача [PERSON] та його представників [PERSON], [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.9 ст. 7 Сімейного кодексу України сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Приписами ст. 8 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім'ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. У відповідності до положень ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ст. 61 Сімейного кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Положеннями ч.ч.1,2,3 ст. 57 Сімейного кодексу України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка, зокрема, є: - майно, набуте нею, ним до шлюбу; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; - майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Приписами ст. 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а ст. 16 цього ж Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] є колишнім подружжям, вони перебували між собою в зареєстрованому шлюбі з 05 червня 2009 року по 30 грудня 2014 року, що підтверджується поясненнями в судовому засіданні учасників процесу та долученими до справи копіями свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] і свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] При укладенні шлюбу позивачу було присвоєно прізвище [PERSON] а після розірвання шлюбу - [PERSON]. За час перебування в цьому шлюбі сторонами було набуто нерухоме та рухоме майно. Зокрема, було набуто нерухоме майно: - двокімнатна благоустроєна квартира [ADDRESS] загальною площею, 65,4 кв.м - на підставі договору купівлі-продажу від 11 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстровим №458; - трикімнатна благоустроєна квартира [NUMBER] загальною площею 94,9 кв.м - на підставі договору купівлі-продажу від 25 червня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Онищак Н.М. за реєстровим №548; - двокімнатна квартира [NUMBER] загальною площею 42,3 кв.м - на підставі договору купівлі-продажу від 01 серпня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кушнериком А.М. за реєстровим №558. Право власності на вказані квартири було зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто по 1/2 (одній другій) частині. Під час перебування сторін в зареєстрованому шлюбі 08 серпня 2014 року позивач [PERSON]) оформила довіреність, якою уповноважила свого чоловіка - відповідача [PERSON] за ціною і на свій розсуд продати належну їй 1/2 частину квартири [ADDRESS] Вказана довіреність була посвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кукурудз Т.Ю та зареєстрована в реєстрі №1356. 02 вересня 2014 року між відповідачем [PERSON], який діяв від свого імені та від імені своєї дружини [PERSON] на підставі довіреності від 08 серпня 2014 року, з однієї сторони, та [PERSON], з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири, за умовами якого продавці продали, а покупець купив за 751578 грн. вищевказану квартири [ADDRESS] Як зазначено в п.2.1. договору купівлі-продажу квартири розрахунок за продану квартиру був проведений між продавцями та покупцем до підписання цього договору. На час розгляду справи в суді сторони по справі є співвласниками в рівних частках трикімнатної [ADDRESS] та двокімнатної квартири [ADDRESS] Крім цього, в період перебування в шлюбі було набуто наступне рухоме майно: - автомобіль марки «Lexus RX 350», 2010 року випуску, д.н.з. [NUMBER], поставлений на облік 01 жовтня 2010 року та знятий з обліку для реалізації 21 березня 2012 року; - автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], поставлений на облік 14 червня 2012 року та знятий з обліку для реалізації 29 листопада 2013 року; - автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], поставлений на облік 29 листопада 2013 року та знятий для реалізації 20 червня 2015 року. З довідки регіонального сервісного центру у львівській області №31/13-919 від 30.03.2016 року видно, що інформація про вартість автомобіля [NUMBER], при продажі відсутня. Автомобіль марки «Porsche Cayenne», 2008 року випуску, д.н.з. [NUMBER], був проданий згідно довідки - рахунку ВІА №693125 від 08.08.2014 року за 149 800 грн. Автомобіль марки «Lexus GS 300», 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER]. був знятий з обліку та проданий згідно довідки - рахунку ААЕ №152080 від 20.06.2014 року за 200 000 грн. З пояснень відповідача [PERSON] та його представників в судовому засіданні випливає, що за час перебування в шлюбі з червня 2009 року по грудень 2014 року позивач [PERSON] фактично не працювала, жодних коштів на придбання вищевказаного нерухомого та рухомого майна не надавала. Він, [PERSON], починаючи з червня 2008 року понад п'ять років працював по контракту футболістом в футбольному клубі «Карпати» та заробив за вказаний період понад 300 000 доларів США. Більшість з зароблених коштів були його преміальними і персональними надбавками. Все майно за час перебування в шлюбі з [PERSON], яка приїхала в м. Львів з м. Запоріжжя, було придбано виключно за зароблені ним, [PERSON], кошти. Ні [PERSON], ні її батько будь-яких грошей на придбання квартир та транспортних засобів не давали. Про придбання наведених в позовній заяві автомобілів позивач знала, вона часто їздила на вказаних автомобілях та гроші, які були виручені від продажу одного автомобіля, йшли на придбання іншого автомобіля. Після продажу квартири [ADDRESS] він, [PERSON], передав [PERSON], яка приїхала в м. Львів, половину грошей. З долученого до матеріалів справи копії контракту №08/33 між футбольним клубом «Карпати» та футболістом від 01 червня 2008 року, оригінал якого був оглянутий в судовому засіданні, відповідач [PERSON] дійсно працював з 01 червня 2008 року футболістом в цьому клубі за контрактом. Відповідно до п.п. 4.1., 4.2. цього контракту йому було передбачено виплату заробітної плати у сумі 5000,00 грн. в місяць, а також передбачена можливість отримувати за результатами своєї діяльності премії та інші винагороди. З долученої до справи копії угоди про додаткові виплати від 27 липня 2010 року, оригінал якої також було оглянуто в судовому засіданні, укладеної між ТзОВ «Клуб професійного футболу «Карпати» та відповідачем [PERSON], вбачається, що цією угодою було встановлено [PERSON],, як футболісту, персональну надбавку до посадового окладу у розмірі 9 500 доларів США за умови його виступів за основний склад команди «Прем'єр-ліги» України «Карпати». Пунктом 2 даної угоди було також передбачено одноразову виплату [PERSON] до 03 серпня 2010 року в сумі 150 000 доларів США. Ті обставини, що нерухоме майно та вищевказані автомобілі були придбані виключно за зароблені відповідачем [PERSON] підтвердили допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] Вказані свідки, зокрема, пояснили, що [PERSON] познайомився з [PERSON] через мережу Інтернет та через деякий час після їхнього знайомства остання приїхала в м. Львів. Після укладення шлюбу позивач [PERSON] ніде не працювала, не бажала готувати їжу, прати, виконувати іншу домашню роботу, через що для дому наймалась прибиральниця. Вона харчувалась у кафе та купляла для себе одяг в дорогих магазинах. Всі кошти для сім'ї заробляв [PERSON], який був футболістом у клубі «Карпати» та мав велику заробітну плату. Особливо велику суму грошей він заробив в 2011 році, коли цей клуб виступав у Лізі Європи. Для їхньої сім'ї батько [PERSON] також жодних коштів не передавав та їм відомо, що [PERSON] передав значну суму зароблених ним грошей матері [PERSON] для ремонту її квартири. Положеннями ст.ст.10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. З вищезазначених норм Сімейного кодексу України випливає, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 Сімейного кодексу України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма ст. 60 Сімейного кодексу України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв'язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об'єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у зв'язку з його безпідставністю. Доводи позивача [PERSON] та її представників Хорошко С.В., Старцуна М.І. в підтримання свого позову є непереконливими та голослівними, вони спростовуються зібраними у справі доказами, а тому такі доводи суд не може взяти в основу свого рішення і задовольнити позов.

Outcome: dismissed