Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду з позовом до Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області про визнання недійсним і скасування рішення сільської ради, зобов»язання вчинити дії, визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю. Свої позовної вимоги позивач обгрунтовував тим, що у 2017 році він звернувся із письмовою заявою до Лісниківської сільської ради в особі Лісниківської сільської голови [PERSON] щодо передачі у власність земельної ділянки, якою користувався більше 15 років для ведення особистого селянського господарства і надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в межах [ADDRESS] У зв'язку з відсутністю письмової інформації про результати розгляду цієї заяви представником позивача 31 жовтня 2017 року на адресу Лісниківської сільської ради було направлено письмовий запит, на який Лісниківська сільська рада за підписом сільського голови [PERSON] надала відповідь від 05.11.2017 за вих. № 70, відповідно до якої, на адресу представника відповідача надано копію Витягу з протоколу засідання постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин та екологічної безпеки від 25 жовтня 2017 року та копію Витягу з Рішення пленарного засідання двадцять першої чергової сесії Лісниківської сільської ради від 30 жовтня 2017 року № 265. Відповідно до протоколу засідання постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин та екологічної безпеки №17 від 25 жовтня 2017 року зазначено, що заяву [PERSON] стосовно надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності села для сільськогосподарських потреб для ведення особистого селянського господарства передано на розгляд сесії Лісниківської сільської ради, оскільки земельна комісія не дійшла згоди щодо даної земельної ділянки. На адресу представника позивача [PERSON] за підписом голови Лісниківської сільскої ради [PERSON] надійшов лист від 05.11.2017 р. за № 71, в якому повідомлено, що Лісниківською сільською радою в межах компетенції розглянуто звернення щодо відмови на сесії Лісниківської сільської ради його батьку [PERSON] в наданні дозволу на відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності села для сільськогосподарських потреб для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,14 га по вул. Куцьова, а також прохання з приводу винесення на повторне голосування цього питання 24 листопада 2017 року [PERSON] повторно, у відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, статей 116, 118, 119 Земельного кодексу України звернувся із письмовою заявою до Лісниківської сільської ради в особі Лісниківської сільського голови [PERSON] щодо передачі у власність земельної ділянки, якою добросовісно користувався більше 15 років для ведення особистого селянського господарства та надання дозволу на розробку проекту відведення земельної ділянки в межах с. Лісники по вул. Куцьова Лісниківської сільської ради Києво- Святошинського району Київської області В даному листі [PERSON] також було зазначено, що він, як громадянин України, право на безкоштовну приватизацію земельної ділянки за даним цільовим призначенням не використав. Також позивач зазначив, що зобов'язується після оформлення права власності на вказану земельну ділянку взяти на себе зобов'язання надати сільській раді нотаріально засвідчені гарантії про те, що жодне з дерев, які є на вказаній ділянці, не буде знищено. З урахуванням листів Лісниківської сільської ради, наданих копій протоколу та рішення Лісниківської сільської ради, аналізу чинного законодавства України, на думку позивача, Лісниківська сільська рада, всупереч вимог закону, безпідставно прийняла рішення про відмову в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого сільського господарства у приватну власність, тим самим допустила порушення прав позивача, а тому, на його думку, є всі підстави для звернення до суду у порядку цивільного судочинства з метою відновлення порушених прав та інтересів. Земельна ділянка орієнтовною площею 0,1259 га, яка знаходиться по вул. Куцьова в селі Лісники, перебуває по сусідству із земельною ділянкою, на якій розміщено будинок [ADDRESS] Зазначеною земельною ділянкою [PERSON] добросовісно володів, починаючи з 2001 року, і продовжує відкрито, безперервно володіти цим нерухомим майном і на даний час. Впродовж всього цього періоду позивач здійснював охорону та збереження дерев, які знаходяться на цій земельні ділянці, огородив її огорожою, не допускав знищення дерев сторонніми особами, а використовував для ведення особистого селянського господарства, вирощував кіз, має достатній господарський досвід з ведення цього господарства. Позивач користувався (володів) земельною ділянкою добросовісно, не порушуючи прав інших осіб, використовував земельну ділянку для власної господарської діяльності відкрито, без приховування цього факту від третіх осіб, органу місцевого самоврядування, посадових осіб Лісниківської сільської ради, виконавчого комітету, голови сільської ради. Факт користування позивачем земельною ділянкою був відомий сільській раді, і вона не порушувала питання про самовільне використання даної земельної ділянки. До звернення позивача із клопотанням до Лісниківської сільської ради (розпорядника земель) про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, позивачем володіння землею здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв, упродовж понад 16 років і до даного часу відсутні документи, які б свідчили про наявність у позивача прав на земельну ділянку На підставі вищевикладеного, позивач [PERSON] просив визнати рішення Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 265 від 30 жовтня 2017 року в частині, що стосується відмови гр. [PERSON] в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, за адресою: [ADDRESS], недійсним та його скасувати, зобов'язати Лісниківську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути заяву гр. [PERSON] щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність за адресою: [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - земельну ділянку орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, за адресою: [ADDRESS] В судовому засіданні представники позивача [PERSON] позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Представник відповідача Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи відповідач повідомлявся належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з»явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв»язку з цим суд, вислухавши думку представників позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з»ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. У відповідності до п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов»язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що в листопаді 2017 року [PERSON] звернувся із заявою до Лісниківського сільського голови [PERSON], в якій просив передати йому у власність земельну ділянку (яку він добросовісно обробляв більше 15 років) для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1259 га та, відповідно, надати йому дозвіл на розробку проекту відведення земельної ділянки в межах [ADDRESS] У наданій відповіді Лісниківської сільської ради за № 6 від 22.01.2018 року [PERSON] було повідомлено, що заява щодо відведення земельної ділянки у власність розглянуто на 23 черговій сесії Лісниківської сільської ради 7 скликання, рішення не прийнято. Згідно витягу з Протоколу № 17 засідання постійної депутатської комісії з питань регулювання земельних відносин та екологічної безпеки від 25 жовтня 2017 року розглянуто заяви громадян щодо надання дозволу на відведення земельних ділянок із земель запасу комунальної власності територіальної громади села Лісники. Розглянуто заяву [PERSON] стосовно надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності села для сільськогосподарських потреб для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,14 га по вул. Куцьова, і вирішено, що земельна комісія не дійшла згоди щодо даної земельної ділянки; питання виноситься на розсуд сесії Лісниківської сільської ради. У витязі з Протоколу пленарного засідання двадцять першої чергової сесії Лісниківської сільської ради 7 скликання від 30 жовтня 2017 року розглянуто заяву [PERSON] стосовно надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності села для сільськогосподарських потреб для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,14 га по [ADDRESS] Рішення не прийнято. Рішенням двадцять першої чергової сесії сьомого скликання Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 30 жовтня 2017 року «Про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства гр. [PERSON].» вирішено відмовити [PERSON] в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, за адресою: [ADDRESS] у зв»язку з тим, що рішення не набрало достатньої кількості голосів депутатів Лісниківської сільської ради. Згідно витягу з Протоколу пленарного засідання двадцять третьої чергової сесії Лісниківської сільської ради 7 скликання від 18 січня 2018 року Лісниківською сільською радою було розглянуто заяву [PERSON] стосовно надання дозволу на відведення земельної ділянки у власність із земель комунальної власності села для сільськогосподарських потреб для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 0,1259 га по [ADDRESS] Рішення не прийнято. Відповідно до положень ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується, це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно вимог ч. ч. 1, 2 ст. 373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Відповідно до вимог ч 1 ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 118 ЗК України громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею. Відповідно до вимог ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно вимог ст. 155 Земельного кодексу України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Суд на підставі оцінених доказів в їх сукупності дійшов висновку, що саме лише посилання відповідача в оскаржуваному рішенні від 30 жовтня 2017 року на п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», та про те, що рішення не набрало достатньої кількості голосів депутатів Лісниківської сільської ради про відмову у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON], не може свідчити про те, що відповідач правомірно прийняв своє рішення, оскільки відповідач не надав суду доказів і не обгрунтував своє рішення по суті та не мотивував прийняття такого рішення, відмовляючи у задоволенні заяви [PERSON]. За таких обставин суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, оцінюючи в сукупності зібрані в справі докази, дійшов висновку, що позивачем [PERSON] в позовній заяві і його представниками в судовому засіданні доведено і надано суду докази про порушення прав позивача при зверненні до суду з позовними вимогамипро визнання недійсним і скасування рішення сільської ради та зобов»язання вчинити дії, судом також встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, і тому суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог частково, і слід визнатинедійсним і скасувати рішення Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області № 265 від 30 жовтня 2017 року в частині, що стосується відмови [PERSON] в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність за адресою: [ADDRESS] та зобов»язати Лісниківську сільську раду Києво-Святошинського району Київської області розглянути заяву [PERSON] щодо надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність за адресою: [ADDRESS] Позивач [PERSON] у позовній заяві вказував, що він користувався (володів) земельною ділянкою добросовісно, не порушуючи прав інших осіб, використовував земельну ділянку для власної господарської діяльності відкрито, без приховування цього факту від третіх осіб, органу місцевого самоврядування, посадових осіб Лісниківської сільської ради, виконавчого комітету, голови сільської ради. Факт користування позивачем земельною ділянкою був відомий сільській раді, і вона не порушувала питання про самовільне використання даної земельної ділянки. До звернення позивача із клопотанням до Лісниківської сільської ради (розпорядника земель) про передачу земельної ділянки на підставі набувальної давності, позивачем володіння землею здійснювалось протягом усього часу її використання без перерв, упродовж понад 16 років і до даного часу відсутні документи, які б свідчили про наявність у позивача прав на земельну ділянку. Позивач [PERSON] просив визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно - земельну ділянку орієнтовною площею 0,1259 га за рахунок земель комунальної власності сільськогосподарського призначення для ведення особистого селянського господарства у приватну власність, за адресою: [ADDRESS] Згідно вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації , виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до вимог ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов»язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до вимог ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно вимог ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи Відповідно до вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд врішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно вимог ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем [PERSON] і представниками позивача відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України не доведено заявлені позовні вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за набувальною давністю, та не надано в обгрунтування доводів належні, допустимі, достовірні та достатні докази, і з тих доводів, на які посилається позивач у позовній заяві, суд не вбачає підстав для задоволення позову в цій частині вимог, і тому відмовляє у його задоволенні. Відповідно до вимог ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються, в тому числі у разі часткового задоволення позову-на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позов судом задоволено частково, то з відповідача Лісниківської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на користь [PERSON] підлягають стягненню понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1409 грн. 60 коп.. Вказані вище судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до вимог ст. ст. 133, 141 ЦПК України.

Outcome: partial