Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просив: визнати незаконним та скасувати наказ про його (позивача) звільнення від 22.10.2018 року з посади гардеробника та поновити на цій посаді; стягнути з відповідача оплату за вимушений прогул з 22.10.2018 року по 15.01.2019 року у розмірі 7 863,26 грн; зобов`язати ТОВ «БК «Квадр» провести оплату листка непрацездатності від 05.11.2018 року; стягнути вихідну допомогу при звільненні в розмірі одного посадового окладу в сумі 1 950 грн; стягнути допомогу при звільненні як працівнику, який належать до категорії громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі трикратної середньомісячної зарплати в сумі 8 229 грн; стягнути моральну шкоду в розмірі 192 000 грн; стягнути виплати на санаторно-курортне лікування 30 040 грн; стягнути виплати на оздоровлення в сумі 7 800 грн; стягнути компенсацію за невиплату премій до святкових днів в розмірі 4 500 грн; стягнути компенсацію за формений одяг в розмірі 8 000 грн; стягнути компенсацію витрат у зв`язку з протезування зубів в розмірі 2 250 грн; рішення в частині поновлення на посаді визначити до негайного виконання. В обґрунтування позову зазначив, що з 1991 року працював в Готельному комплексі «Русь-Інстурист», яке протягом 1993-2008 р.р. неодноразово змінювало свою назву. Востаннє підприємство змінило назву на ЗАТ «Президент-Готель» (наказ №37 від 14.04.2008 року). 12.06.2009 року його було звільнено з ЗАТ «Президент-Готель» в порядку переведення до ТОВ «БК «Квадр», де він працював спочатку на посаді офіціанта, а потім гардеробником (наказ №13 від 13.06.2009 р.). Наказом №102-ОС від 22.10.2018 року його звільнено з роботи у зв`язку із скороченням штату, на підставі ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Про звільнення він дізнався після отримання поштою своєї трудової книжки, оскільки в день звільнення перебував на стаціонарному лікуванні. Зазначив, що з наказом про звільнення його було ознайомлено лише після неодноразових звернень, втім копію наказу йому не надали, навіть після письмового запиту. Вважає наказ про звільнення незаконним, винесеним з порушенням норм чинного трудового законодавства згідно якого звільнення працівника в період його тимчасової непрацездатності не допускається, а також, що його не було попереджено у встановлений законом строк і порядок про скорочення чисельності штату, що і послугувало причиною його звільнення. Крім того, зазначив, що він як досвідчений працівник з багаторічним стажем, особа, яка постраждала внаслідок аварії на ЧАЕС мав перевагу перед іншими на залишення на роботі. Йому відповідачем також не було запропоновано іншої рівноцінної посади, яка б відповідала його освіті та досвіду. До того ж з ним не було проведено повний розрахунок при звільненні. Зауважив також, що строк звернення до суду ним не пропущений з огляду на те, що відповідач так і не надав йому копію оспорюваного наказу. В подальшому позивач неодноразово уточнював свої вимоги, востаннє 27.08.2020 року. Відповідно до заяви про збільшення позовних вимог, яка зареєстрована в канцелярії суду за вх.№119962, позивач остаточно просив: -визнати незаконним та скасувати наказ про звільнення від 22.10.2018 року про його звільнення та поновити на посаді; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь оплату за вимушений прогул з 22.10.2018 року по 03.09.2020 року у розмірі 62 448,96 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь вихідну допомогу при звільненні в розмірі одного посадового окладу в сумі 1 950 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь допомогу при звільненні, як працівнику, який належать до категорії І громадян, що постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи в розмірі трикратної середньомісячної зарплати в сумі 8 229 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь моральну шкоду в розмірі 192 000 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь виплати на санаторно-курортне лікування 30 040 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь виплати на кошти на оздоровлення в сумі 7 800 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь компенсацію за невиплату премій до святкових днів в розмірі 4 500 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь компенсацію за формений одяг в розмірі 8 000 грн; -стягнути з ТОВ «БК «Квадр» на свою користь компенсацію витрат у зв`язку з протезування зубів в розмірі 2 250 грн; -рішення в частині поновлення на посаді допустити до негайного виконання. Також позивач подав заяву про поновлення пропущеного строку з посиланням на поважність причин його пропуску, зокрема, позивач зазначив, що починаючи з 22.10.2018 року по 05.11.2018 року перебував на стаціонарному лікуванні. Про своє звільнення дізнався 01.11.2018 року коли отримав свою трудову книжку засобами поштового зв`язку. З 09.11.2018 року по 15.01.2019 року не мав змоги вчасно звернутись до суду із позовом враховуючи, що за станом здоров`я в цей період вимушений був звертатись до лікарів та проходити різноманітні обстеження. Крім того зауважив, що строк давності не поширюється на вимоги про стягнення грошових коштів за трудовим законодавством. Враховуючи наведене, просив позов задовольнити в повному обсязі. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 05.02.2019 року відкрито загальне позовне провадження у справі. 18.03.2019 року відповідач надав відзив на позов, в якому заперечив позовні вимоги з викладених в ньому підстав, а саме зазначив, що підприємством-відповідачем в зв`язку з виробничою необхідністю та з метою оптимізації чисельності штату, на виконання наказу №68/1-ОС від 19.07.2018 р. було прийняте рішення про внесення змін до штатного розпису та скорочення чисельності працівників про що видано відповідний наказ № 75-ОС від 13.08.2018 р. На виконання статті 49-2 КЗпП позивача було повідомлено належним чином про наступне звільнення шляхом направлення листа від 16.08.2018 р. на адресу реєстрації місця проживання: [ADDRESS] . Зауважив також, що позивач з 15.08.2018 р. по 17.08.2018 р. був відсутній на роботі, про що складені відповідні акти. Крім того, 20.08.2018 р. позивач, будучи на робочому місці, відмовився підписувати попередження про його наступне звільнення, що також зафіксовано документально та засвідчено підписами посадових осіб відповідача. Крім того, відповідачем у встановленому законом порядку була отримана згода профспілкового комітету ТОВ «БК «Квадр» на звільнення позивача (протокол № 23 від 08.10.2018 р.). Зауважив також, що відповідно до штатного розпису у ТОВ «БК «Квадр» були відсутні вакантні посади, які можливо було запропонувати з урахуванням кваліфікації та освіти позивача. Посилання позивача на факт перебування на лікарняному в період з 22.10.2018 р. по 05.11.2018 р. вважає безпідставним та недоведеним, оскільки позивач не повідомив роботодавця про причини відсутності на роботі, і листок непрацездатності не надав. Надане позивачем зображення повідомлення про відсутність на робочому місці вважає неналежним доказом, позаяк невідомо яким засобом зв`язку та з якої адреси здійснено це повідомлення. Вважає безпідставними вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди, оскільки процедура звільнення позивача дотримана, отже відсутні докази заподіяння моральної шкоди працівнику та причинно-наслідковий зв`язок між незаконним діянням та негативними наслідками у вигляді наявної моральної шкоди. Щодо позовної вимоги щодо виплат згідно положень колективного договору, відповідач зазначив, що позивачем всупереч ст. 81 ЦПК України не надано обґрунтування своїх вимог, в т.ч. щодо виплати компенсації за формений одяг, компенсації за надання стоматологічних послуг, за санаторно-курортне лікування, обов`язкових премій до свят, тощо. За таких обставин вважає вимоги безпідставними, а відповідачем дотримано норми законодавства щодо звільнення працівника. Окремо відповідач надіслав заяву про застосування строків позовної давності (а.с. 94, 107) та просив на підставі пропуску позивачем цих строків відмовити у задоволенні позову. Ухвалою від 25.09.2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню , виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач з 12.06.2009 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «БК «Квадр» (а.с. 29). Наказом №75-ОС від 13.08.2018 року по товариству внесено зміни до штатного розпису підприємства, згідно з яким із штатного розкладу виключено посаду гардеробника (ресторанного комплексу) в кількості 3,5 одиниць з 15.08.2018 року. Згідно цього ж наказу належало повідомити працівників, які займають зазначені в п. 1 наказу посади про майбутнє звільнення в зв`язку з скороченням чисельності та штату, а також скласти перелік вакантних посад (професій) для пропозиції їх зазначеним працівникам, а також звільнення працівників згідно з п. 1 ст. 40 КЗпП України провести відповідно до вимог законодавства, з дотриманням всіх пільг та компенсацій (а.с. 71). 22.10.2018 року позивача було звільнено з посади гардеробника служби обслуговування бенкетів та конференцій ресторанного господарства (наказ №102-ОС від 22.10.2018 р.) (а.с. 31). За ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 1) змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно з ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника за його згодою, на іншу роботу. Не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації (ч. 3 ст. 40 КЗпП України). Частинами 1, 2, 3 ст. 49-2 КЗпП України передбачено, що про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації працівник, на власний розсуд, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач при звільнені позивача не дотримав вимог чинного трудового законодавства в частині персонального попередження працівника про його наступне вивільнення та не запропонував йому іншу роботу на підприємстві. Посилання відповідача у відзиві про направлення такого повідомлення поштою суд оцінює критично, оскільки: по-перше таке попередження має бути персональним (під розписку); по-друге відповідач скориставшись послугами кур`єрської компанії «Welt Express Worldwide Ltd.» не дотримався правил заповнення накладної про доставку, а саме в полі «опис вкладення» не вказав вміст відправлення (а.с. 73),тобто встановити, що відповідач направив позивачу саме попередження неможливо. Крім того на сайті кур`єрської компанії за посиланням http://weltex.com.ua/tracking, в розділі «відстеження доставки» трек-номер 01183708-AAWH не зареєстрований, що в свою чергу свідчить, що таке відправлення цією кур`єрською компанією не приймалось та не відправлялось. Отже ця накладна не може вважатись доказом в розумінні ст. 95 ЦПК України. При чому не залишилось поза увагою суду той факт, що трудова книжка, на відміну від попередження про звільнення, направлена позивачу за допомогою іншого поштового оператора зв`язку - Укрпоштою, із описом вкладення (а.с. 37) та отримана адресатом. Не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні твердження відповідача про нібито відмову позивача 20.08.2018 року ознайомлюватись з попередженням про його наступне звільнення. Таких доказів відповідач не надав. З наведеного суд робить висновок, що [PERSON] не був попереджений про своє наступне звільнення в порядку та строки, передбачені ст. 49-2 КЗпП України. Крім того, в матеріалах справи міститься копія листка непрацездатності серії АДХ №485944, відповідно до якого [PERSON] з 22.10.2018 р. по 05.11.2018 р. перебував на стаціонарному лікуванні (а.с. 34). Даних про нечинність та/або недійсність цього листка непрацездатності, в матеріалах справи немає, отже суд не має підстав не приймати його в якості доказу. Також аналізуючи повідомлення голові профкому ППО ТОВ «БК «Квадр» від 20.07.2018 року про скорочення чисельності та штату працівників ТОВ «БК «Квадр» суд відмічає, що наказ від 19.07.2018 року №68/1-ОС, про який згадується в повідомленні, насправді зобов`язує керуючого ресторанним господарством подати пропозиції щодо оптимізації чисельності штату працівників у зв`язку з змінами організації праці служби ресторанного сервісу з наданням відповідних обґрунтувань, в повідомлені ж до профкому з посиланням на вказаний наказ йдеться вже про скорочення чисельності штату працівників підприємства, в той час як такий наказ по підприємству було видано пізніше - 13.08.2018 року (а.с.70, 71, 84). Отже, звільнення позивача відбулось із порушенням законодавства, в т.ч. за ч. 2 ст. 40 КЗпП України, п.4.2. розділу 2 колективного договору між власником та трудовим колективом ТОВ «БК «Квадр» (а.с.142). За таких обставин позовні вимоги позивача в частині визнання незаконним наказу про звільнення від 22.10.2018 року, його скасування та поновлення позивача на посаді підлягають задоволенню. Відповідно з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу починаючи з 22.10.2018 року по день ухвалення рішення - 03.09.2020 року. Розрахунок середнього заробітку обраховується відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, а саме: середньомісячна зарплата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, із якою пов`язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 згаданого Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2-х місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку № 100). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні 2 календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, установленим із дотриманням вимог законодавства. Згідно довідки про доходи у липні та серпні 2018 року позивачу виплачено заробітну плату в сумах 1 950 грн та 1 703,80 грн відповідно (а.с. 32). Втім, згідно з штатним розписом працівників ТОВ «БК «Квадр» станом на 01.06.2018 р. посадовий оклад гардеробника служби ресторанного сервісу становить 3 900 грн (а.с. 157). Кількість робочих днів у серпні-вересні 2018 року - 42 дні (22 в серпні, 20 в вересні). Згідно п.5 розділу 2 колективного договору на підприємстві встановлено п`ятиденний робочий тиждень (а.с. 142) (при цьому суд не бере до уваги акти відповідача про відсутність позивача на роботі 15.08.2018 р., 16.08.2018 р., 17.08.2018 р., оскільки вказані документи не оформлені належним чином: не відібрані пояснення у відсутнього працівника про причини його неявки на роботу. Відомості про направлення листа з вимогою надати пояснення (а.с. 75) та отримання адресатом цього листа в матеріалах справи відсутні). Таким чином, згідно розрахунку зробленого судом, середньоденна заробітна плата позивача становила 185,71 грн (3 900 + 3 900 ? 42=185,71). Кількість робочих днів за період з 22.10.2018 р. по 03.09.2020 р. становить - 476 днів. Отже середній заробіток за весь час вимушеного прогулу позивача становить 88 397,96 грн (476 ? 185,71 = 88 397,96 грн). При цьому суд не може виходити за межі позовних вимог (ч. 2 ст. 264 ЦПК України), отже задовольняє вимоги в межах заявлених позивачем вимог в сумі 62 448,96 грн. Що стосується інших позовних вимог позивача суд зазначає слідуюче. Позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги при звільненні, стягнення допомоги при звільненні працівнику- чорнобильцю не підлягають задоволенню з огляду на те, що суд даним рішенням поновлює позивача на посаді, відповідно такі компенсаційні виплати при поновленні на роботі законодавством не передбачені. В частині стягнення моральної шкоди: позивач не надав обґрунтування заявленій ним сумі, разом з тим суд дійшовши висновку про наявність порушення трудових прав працівника-позивача та на підставі п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, де зазначено: «Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності», вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 5 000 грн, розмір якої є справедливим та співмірним з порушеним правом позивача. Отже ця частина позову підлягає частковому задоволенню. Що стосується вимоги про відшкодування відповідачем виплат на санаторно-курортне лікування в сумі 30 040 грн, а також виплат на оздоровлення в сумі 7 800 грн, суд зауважує, що згідно умов колективного договору, зокрема п. 8 розділу 4 колективного договору передбачена виплата одноразової грошової допомоги на оздоровлення працівникам, стаж роботи яких у підприємстві не менше одного року, при наданні щорічної відпустки тривалістю не менше 14 календарних днів, в розмірі посадового окладу (тарифної ставки), якщо працівник не отримував путівки до санаторно-оздоровчого закладу. Разом з тим, позивачем вимоги в частині виплат на санаторно-курортне лікування в сумі 30 040 грн не обґрунтовані, і на їх підтвердження не надано доказів. При цьому позивач має право на виплату йому одноразової грошової допомоги на оздоровлення в розмірі одного посадового окладу за кожен рік роботи. Згідно розрахункового листка за жовтень 2018 року (а.с.83) позивач отримав компенсацію за 95 днів щорічної відпустки, це (згідно п. 9 розділу 2 колективного договору) складає 4 роки (без одного дня). Таким чином, враховуючи посадовий оклад позивача до 01.06.2018 року (а.с. 153) - 1 950 грн, та його посадовий оклад з 01.06.2018 року - 3 900 грн, виплата одноразової грошової допомоги на оздоровлення складає 9 750 грн (1 950 ? 3роки + 3 900 ? 1 рік), втім як зазначалось вище суд не може виходити за межі позовних вимог, а тому задовольняє вимогу позивача у зазначеному ним розмірі - 7 800 грн. В частині стягнення компенсації за невиплату премій до святкових днів у розмірі 4 500 грн, суд відмовляє у задоволені цієї вимоги, з огляду на відсутність розрахунку та обґрунтування обов`язковості таких виплат. П.7 розділу 4 колективного договору (а.с. 145) передбачене преміювання працівників за результатами праці відповідно до Положення про преміювання, втім такого Положення суду надано не було. Крім того преміювання працівників власником або уповноваженим ним органом є правом роботодавця, а не обов`язком. Пунктом 21 розділу 5 колективного договору передбачений обов`язок профспілкової сторони забезпечувати працівників представницьким та форменим одягом і взуттям, спецодягом, спецвзуттям … (а.с. 148), однак позивач заявляючи вимогу до відповідача про стягнення компенсації за формений одяг не надав доказів тому, що ним особисто придбавався такий одяг, не обґрунтовано його вартість. За таких обставин ця позовна вимога задоволенню не підлягає. Так само не підлягає задоволенню вимога про стягнення компенсації за протезування зубів, в розмірі 2 250 грн, оскільки така компенсація не є обов`язком підприємства в розумінні п. 7 розділу 6 колективного договору, в якій вказано, що: «ТОВ «Будівельна компанія «Квадр», при наявності фінансової можливості, має право надавати неоподатковану благодійну допомогу закладам охорони здоров`я для компенсації вартості невідкладних платних послуг з лікування працівника, а також для придбання ліків, медичних засобів і пристосувань, які входять до переліку життєво необхідних (разом з комісією по соціальному страхуванню)». Резюмуючи наведене, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позову, в частині визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з наступним поновленням на попередній посаді; стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу; часткове відшкодування моральної шкоди; стягнення виплат на оздоровлення. В решті позову слід відмовити. Що стосується заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду, суд приходить до висновку про задоволення цієї заяви, з огляду на поважність причин пропуску такого строку, враховуючи стан здоров`я позивача (що підтверджується відповідними медичними довідками (а.с.172-189), особливо в світлі вчинення позивачем відповідних дій щодо отримання копії оскаржуваного наказу, про що свідчить його звернення та докази направлення цього звернення відповідачу (а.с. 35-36). Суд надає оцінку й клопотанню представника відповідача від 02.09.2020 року, зареєстрованого за вх. №122668 (а.с. 194) про відкладення розгляду справи з обґрунтування необхідності такого відкладення, зокрема представник зазначив, що позивачем 31.08.2020 року, напередодні судового засідання призначеного на 03.09.2020 року, на адресу відповідача надійшли заяви позивача про збільшення розміру позов\-них вимог та про поновлення строку на звернення до суду за захистом своїх прав, да\-товані 26.08.2020 року. Зазначаючи, що надсилання позивачем письмових заяв в переддень судового засідання має ознаки зловживання позивачем процесуальними правами, оскільки у відповідача відсутній достатній період часу для підготовки письмових заперечень на письмові заяви позивача, а тому, в силу п/п 3) п. 1 ст. 43 ЦПК України та з метою реалізації процесуального права відповіда\-ча надати суду письмові заперечення на означені заяви позивача просив відкласти розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд зазначає, що заява позивача про збільшення позовних вимог, від 27.08.2020 року ідентична його ж заяві про збільшення позовних вимог від 08.11.2019 року (а.с. 116-118) з різницею лише в сумі середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з розрахунком цієї суми станом на день ухвалення рішення (03.09.2020 року) (а.с. 169). Отже з метою уникнення зволікань та затягування розгляду справи, суд вважає відкладення розгляду справи із вказаних представником відповідача мотивів недоцільним. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, виходячи з вище викладеного, наявні обґрунтовані підстави стверджувати про порушення трудових прав позивача та відповідно існують підстави для поновлення цих прав. Розподіл судових витрат регулюється ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 2 305,20 грн (дві немайнові вимоги, 1 майнова). На підставі вищенаведеного та

Outcome: partial