Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просив розірвати шлюб укладений між ним та відповідачкою, зареєстрований 02.10.2014 у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Івано-Франківського міського управління юстиції за актовим записом № 1800, а неповнолітніх дітей залишити на проживанні з їх матір`ю. В основу своїх позовних вимог позивач зіслався на те, що з відповідачкою по справі він перебуває у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них є спільні діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачкою не склалося і їхній шлюб має формальний характер, з причин відсутності взаєморозуміння між ними, відсутності спільних поглядів на життя, тощо. Вважає, що подальше сумісне проживання та збереження шлюбу є неможливим і воно суперечило б їхнім інтересам. У судове засідання сторони не прибули. Направили до суду заяви, в яких просили розгляд справи провести без їхньої участі та шлюб між ними розірвати. Окрім цього, відповідачка просила не змінювати її прізвище на дошлюбне та дітей залишити на проживанні з нею. Враховуючи вищезазначене, суд вважає за можливе і доцільне розглянути справу у відсутності сторін при наявних матеріалах справи, яких достатньо, щоб вирішити питання про права та обов`язки сторін. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, суд вважає за можливе не здійснювати фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ст.247 ч. 2 ЦПК України). Вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши та оцінивши в судовому засіданні письмові докази в їх сукупності, встановивши таким чином фактичні обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задовольнити, виходячи з наступного. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є не припустимим. Згідно ч.1 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за спільною заявою подружжя відповідно до статті 106 або одного з них відповідно до статті 107 цього Кодексу. Ч. 2 ст.112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як визначено ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданного 02.10.2014, сторони уклали шлюб 02.10.2014, про що зроблено відповідний актовий запис № 1800. Після реєстрації шлюбу прізвище відповідачці присвоєно [PERSON] (а.с. 3). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження, під час шлюбу та під час його розірвання. З матеріалів справи встановлено, що між сторонами по справі склалися такі стосунки, які призвели до припинення між ними сімейних відносин, розпаду їх сім`ї. Сторони не бажають зберігати сім`ю, оскільки вони не підтримують шлюбні відносини, не ведуть спільного побуту , їх сім`я розпалася, шлюб існує формально. Небажання сторін зберігати сім`ю підтверджено їх заявами, з в яких вони підтвердили свій намір розірвати шлюб (а.с.16-17). За таких обставин збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. Вирішуючи вимогу позивача про залишення дітей на проживанні із відповідачою, суд враховує наступне. Від спільного подружнього життя у сторін народилися діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження (а.с. 6-8). У відповідності до ч.1 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей. У відповідності до ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Крім цього, за правилом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання неповнолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. З огляду на вищенаведене,

Outcome: approved