Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-23 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до релігійної громади Святителя Феодосія Чернігівського парафії Дніпропетровської єпархії Української православної церкви про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач у позовній заяві посилалася на те, що вона є донькою [PERSON]. 24 вересня 1977 року мати позивача зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». В період перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] було придбано домоволодіння по вул. Яснополянській в м. Дніпропетровську. 19 листопада 2003 року [PERSON] склав заповіт, яким заповідав усе своє майно [PERSON] та [INFO] [PERSON] помер. У липні 2005 року позивач звернулася з заявою до ПДДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], але позивачеві було відмовлено у зв'язку з ненаданням нотаріусу правовстановлюючих документів на вищезазначене домоволодіння, витяг з реєстру права власності на нерухоме майно та Державний акт на право приватної власності на землю, довідка про оцінку землі. На момент смерті [PERSON] позивач мешкала у спірному домоволодінні, користувалася ним та проводила косметичний ремонт будинку протягом шести місяців після смерті [PERSON], тому позивач вважає, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу в її управління та користування. Оформити спадщину і отримати свідоцтво про право на спадщину позивач не може через відсутність оригіналів правовстановлюючих документів та в самому заповіті є орфографічна помилка щодо прізвища позивача, тому остання звернулася з вказаним позовом до суду, в якому просила встановити факт належності позивачу заповіту від 19 листопада 2003 року, встановити факт прийняття спадщини після смерті [PERSON], визнати за позивачем право власності на ? частину земельної ділянки [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] Позивач та представник позивача в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили суд задовольнити позовну заяву. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнали, проти задоволення позовної заяви заперечували. Представник Першої Дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач з її сином майже весь час жили на [ADDRESS] та допомагали матері по господарству. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що на день смерті [PERSON] позивач проживала за адресою: [ADDRESS], про наявність заповіту свідок дізналася в день смерті [PERSON] Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що позивач проживала [ADDRESS] лише з 2005 року. Вислухавши пояснення сторін та свідків, дослідивши та вивчивши матеріали даної цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст..11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами е будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наївність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними с докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що позивач є донькою [PERSON], відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). 24 вересня 1977 року мати позивача зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с.11). В період перебування у шлюбі [PERSON] з [PERSON] було придбано домоволодіння по вул. Яснополянській в м. Дніпропетровську (а.с. 40). 19 листопада 2003 року [PERSON] склав заповіт (а.с. 14), яким заповідав усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, [PERSON] та [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 13). [INFO] померла мати позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 12). Після смерті [PERSON] 22 лютого 2005 року [PERSON], настоятелем Храма святителя Феодосія Чернігівського, було подано заяву про прийняття спадщини за заповітом. У 2005 року позивач звернулася з заявою до ПДДНК про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], але позивачеві було відмовлено у зв'язку з ненаданням нотаріусу правовстановлюючих документів на вищезазначене домоволодіння, витяг з реєстру права власності на нерухоме майно та Державний акт на право приватної власності на землю, довідка про оцінку землі та відсутність обтяжень та обмежень (а.с. 7). Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 01 жовтня 2012 року встановлено, що 11 лютого 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким усе належне їй на день смерті майно заповідала « Храму святителя Феодосія Чернігівського села Олександрівка в особі настоятеля [PERSON]», заповіт посвідчено нотаріусом Першої Дніпропетровської нотаріальної контори Лада І,М., реєстр № 2-162 (а.с. 43). Вищезазначеним рішенням було відмовлено у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], Релігійної громади святителя Феодосія Чернігівського парафії Дніпропетровської єпархії Української православної церкви про визнання заповіту [PERSON] недійсним, визнання права власності в порядку спадкування за законом. Відповідно до Листа Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно з ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до Методичних рекомендацій Департаменту нотаріату та реєстрації адвокатських об'єднань Науково - експертної ради з питань нотаріату Міністерства юстиції України «Щодо вчинення нотаріальних дій, пов'язаних із вжиттям заходів щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтв про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя» в частині 3.3 зазначено, що Цивільний кодекс УРСР 1963 року) передбачав фактичне прийняття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР спадщина вважалася прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном. Під фактичним вступом у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтриманню його в належному стані або сплату податків та інших платежів тощо. Фактичний вступ у володіння частиною спадкового майна розглядається як прийняття всієї спадщини, з чого б вона не складалася і де б вона не знаходилась. Доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном можуть бути: - довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідної місцевої державної адміністрації чи органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним; - довідка державної податкової служби або страховика чи іншого органу про те, що спадкоємець після відкриття спадщини сплачував податки або страхові платежі по обов'язковому страхуванню; - копія рішення суду, що набрало законної сили, про встановлення факту прийняття спадщини; - запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який підтверджує, що спадкоємець був постійно прописаний (зареєстрований) у спадковому будинку (квартирі); - інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Згідно з частиною 3.4. зазначених методичних рекомендацій, відповідно до частини першої статті 549 ЦК УРСР, прийняття спадщини могло підтверджуватися діями спадкоємців, які за своїм характером свідчать, що в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини вони фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Разом з тим, сам по собі факт проживання в іншій частині будинку, виділеній в натурі, зберігання відсутньою особою реєстрації (прописки) у спадковій частині будинку не вважається прийняттям спадщини. Також доказом вступу в управління чи володіння спадковим майном може бути наявність у спадкоємців ощадної книжки, іменних цінних паперів, квитанцій про здані в ломбард речі, свідоцтва про реєстрацію (технічний паспорт, реєстраційний талон) на автотранспортний засіб чи іншу самохідну машину або механізм, державного акта на право приватної власності на землю та інших документів, виданих відповідними органами на ім'я спадкодавця на майно, користування яким можливе лише після належного оформлення прав на нього. Ці документи приймаються нотаріусом з врахуванням у кожному випадку всіх конкретних обставин і за відсутності заперечень з боку інших спадкоємців. Слід зазначити, що ці положення цивільного законодавства щодо встановлення факту прийняття спадщини можуть застосовуватись лише до спадщини, яка відкрилась до набрання чинності новим ЦК. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наївність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Оцінюючі всі докази досліджені судом у судовому засіданні під час розгляду справи в їх сукупності, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову, оскільки позивачем не надано суду доказів того, що позивач протягом шести місяців з дня відкриття спадщини після смерті [PERSON] прийняла спадщину шляхом фактичного вступу в управління або володіння спадковим майном чи шляхом подання державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини. Приймаючи до уваги результат розгляду даної цивільної справи, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати позивачеві не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed