Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У січні 2017 року позивачі звернулися до суду із позовом, яким просили суд визнати за ними право на приватизацію кімнат [ADDRESS]. Обґрунтовували свої вимоги тим, що з метою приватизації житла, вони звернулися до органу приватизації, але їм листом було повідомлено, що розпорядження про приватизацію не винесено через те, що вони проживають у кімнатах з 01.05.2016 року, тобто менше п'яти років. Вказане не відповідає дійсності, оскільки проживають у кімнатах з кінця грудня 2005 року, з 2012 року неодноразово відновлювали свої порушені права в судовому порядку, проте фактично продовжували проживати у цих кімнатах, періодично їм чинили перешкоди щодо їх проживання, що неодноразово встановлювалося рішеннями судів. Представник, позивач у судовому засіданні позов підтримали. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на відсутність спору між позивачами та відповідачем. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи без їх участі та прийняття рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши надані докази, суд встановив таке. Гуртожиток по [ADDRESS] належить до комунальної власності територіальної громади м. Миколаєва і перебуває на балансі КП «СКП «Гуртожиток». В кімнатах № [ADDRESS], проживали та з 08.12.2005 року зареєстровані [PERSON] та [PERSON] Відповідно до рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09.08.2013 року [PERSON] та [PERSON] було визнано такими, що втратили право користування вищезазначеним житловим приміщенням. Згідно ухвали Апеляційного суду Миколаївської області від 04.04.2014 року вказане рішення було залишено без змін, отже набрало законної сили. Згідно Довідки КП «СКП «Гуртожиток» від 10.09.2014 року № 3407 [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані за адресою: [ADDRESS], кім. 112, 120-А, проте виписані за рішенням суду від 09.08.2013 року. 08.04.2014 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради було видано Ордер № [NUMBER] на житлове приміщення в гуртожитку по [ADDRESS], на право зайняття сім'єю з трьох осіб житла в гуртожитку, а саме [PERSON], 1981 р.н., [PERSON], 2005 р.н., та [PERSON], 2003 р.н. Проте, відповідно до ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.06.2014 року рішення Ленінського районного суду України від 09.08.2013 року та ухвалу Апеляційного суду Миколаївської області від 04.02.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд. Згідно ухвали Ленінського районного суду м. Миколаєва від 20.08.2014 року позов виконкому Миколаївської міської ради до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили. Рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 06.05.2015 року задоволений позов [PERSON], [PERSON] до Виконавчого комітету Миколаївської міської ради, [PERSON] про визнання недійсним ордеру, усунення перешкод в користуванні кімнатою шляхом виселення. Постановою Миколаївського окружного адміністративного суду від 12.08.2015 року зобов'язано Управління державної міграційної служби у Миколаївській області скасувати зняття з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] кімнати 112, 120-а [PERSON] та [PERSON], яке відбулось на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва № 2/489/1508/13 від 09.08.2013 року, про що в картках реєстрації особи, адресних картках та паспортному документі зробити відповідні відмітки. 12.07.2016 року позивачі подали до Управління з використання та розвитку комунальної власності Миколаївської міської ради заяву на приватизацію та додатки - довідка КП «СКП «Гуртожиток» від 12.07.2016 року № 811, акт обстеження займаного приміщення від 12.07.2016 року № 741, довідка КП «СКП «Гуртожиток» від 10.03.2016 року № 772 та інші. У відповідності до Листа від 22.12.2016 року розпорядження про приватизацію не винесено в зв'язку із тим, що згідно наданого акта обстеження займаного приміщення заявники фактично проживають [ADDRESS] кімн. 112, 120-а з 01.05.2016 року, тобто менше передбачених Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» п'яти років. Таким чином, підставою відмови у винесенні розпорядження про приватизацію стало - фактичне проживання в кімнатах менше п'яти років, що не узгоджується із наданими позивачами документами та численними рішеннями судів з цього приводу. Правовідносини в сфері приватизації державного житлового фонду регулюються Конституцією України, Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року, Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» від 04.09.2008 року, Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 року № 396. Статтею 47 Конституції України закріплено право громадянина України на житло. Згідно ст. 9 Житлового кодексу Української РСР громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. Згідно ст. 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім'ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Відповідно до ч. 1 ст. 4 вказаного Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Згідно ч. 10 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених п. 2 ст. 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Статтею 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. У відповідності до абз. 3 п. 14 Положення громадяни, які проживають у гуртожитках, що перебувають у власності підприємств, установ, організацій, утворених у процесі корпоратизації чи приватизації, набувають право на приватизацію займаних жилих приміщень після передачі таких гуртожитків у комунальну власність та за умови, що вони фактично проживають у таких гуртожитках правомірно і тривалий час (не менше п'яти років). Судом встановлено, що позивачі фактично проживають у спірних кімнатах більше п'яти років, первісно реєстрація їх місця проживання була проведена 08.12.2005 року. 05.11.2013 року позивачів неправомірно було знято з реєстрації, але це рішення про зняття з реєстрації скасовано постановою суду від 12.08.2015 року, внаслідок чого 01.05.2016 року поновлена їх реєстрація. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження зі слів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], , опитаних у судовому засіданні. Статтею 15 та 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Серед способів захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, визнання права та примусове виконання обов'язку в натурі. Відповідно до ч.2 ст.264 ЦПК України при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити, оскільки позивачам відмовлено у праві на приватизацію не через невизнання такого права, яке гарантується чинним законодавством, а через відсутність, на думку відповідача, доказів фактичного проживання в житлових приміщеннях необхідний для приватизації строк, а позовних вимог в цієї частині дій відпоідача ними не заявлено.

Outcome: dismissed