Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-17 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовною заявою до ТОВ «ФІНФОРС», треті особи: Приватний нотаріус Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчик В.В., Приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Дорошенко В.Л. про визнання таким, що не підлягає виконанню виконавчого напису, у якій просить суд визнати виконавчий напис Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. № 7400 від 15.04.2020 року про звернення стягнення заборгованості з [PERSON] таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 12.08.2020 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. 26.08.20 року на адресу суду від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.09.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін у судове засідання. Крім того, ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 07.09.2020 року витребувано у Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. матеріали нотаріальної справу щодо вчинення виконавчого напису № 7400 від 15.04.2020 року. 25.11.2020 року на адресу суду повернуто поштове відправлення адресоване Приватному нотаріусу Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчику В.В. з відмітко про відмову адресата від отримання поштового відправлення. 08.12.2020 року через канцелярію до суду надійшли додаткові пояснення від позивача. 25.01.2021 року від позивача надійшла заява про долучення до матеріалів справи доказів відправлення учасникам судового провадження ухвали про відкриття провадження по справі. 04.08.2021 року позивач звернувся до суду з клопотанням про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04.08.2021 року: 1) витребувано у Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В. належним чином завірені копії матеріали нотаріальної справу щодо вчинення виконавчого напису № 7400 від 15.04.2020 року; 2) витребувано у Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 61221484 від 19.05.2020 року; 3) витребувано у ТОВ «ФІНФОРС», код ЄДРПОУ 41717584 належним чином завірену копію виконавчого напису вчиненого Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. № 7400 від 15.04.2020 року; 4) витребувати у Міністерства юстиції України, код ЄДРПОУ 00015622 належним чином завірені копії матеріалів нотаріальної справи щодо вчинення Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. виконавчого напису № 7400 від 15.04.2020 року; 5) витребувати у Міністерства юстиції України, код ЄДРПОУ 00015622 належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 62121486 від 19.05.2020 року відкритого Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. з примусового виконання виконавчого напису № 7400 від 15.04.2020 року. На виконання вимог ухвали від позивача надійшла заява про доручення доказів, а саме позивачем долучено копію виконавчого напису № 7400 від 15.04.2020 року. Крім того, на адресу суду від Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Дорошкевич В.Л. надійшла заява про доручення доказів до справи відповідно до якої до матеріалів справи долучено копію матеріалів виконавчого провадження. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. У разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК України). Правом на подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався, заяв з процесуальних питань від відповідача до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів позовної заяви вбачається, що 15.04.2020 року приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. на підставі ст. 87-89 Закону України «Про нотаріат» та п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в редакції від 10.12.2014 року на підставі постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», було вчинено виконавчий напис № 7400, відповідно до якого з [PERSON] стягнуто заборгованість на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНФОРС» у розмір 9 028,50 грн. На підставі вищевказаного 19.05.2020 року Приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Дорошенко В.Л. відкрито виконавче провадження ВП 62161486, щодо виконання виконавчого напису Приватного нотаріуса Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчика В.В., вчиненого 15.04.2020 року, зареєстрованого в реєстрі за номером № 7400, про звернення стягнення заборгованості з [PERSON] . Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Однак відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (ст. 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Вирішуючи спір про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи сторін у повному обсязі й установити та зазначити в рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість узагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Така правова позиція Великої Палати Верховного Суду відповідає висновкам, викладеним у раніше ухваленій нею постанові від 27.03.2019 року у справі № 137/1666/16-ц з подібних правовідносин, відступати від яких немає підстав. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Зазначене вище узгоджується з правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 05.07.2017 року, справа № 6-887цс17 та у постанові Верховного Суду від 23.01.2018, справа № 61-154св18, та постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі № 916/3006/17. Верховним Судом у постанові від 29.01.2019 року, у справі № 910/13233/17 зазначено, що безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, з якою останній погоджується, що, відповідно, виключає можливість спору зі сторони боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, тощо, а відтак і документи, які підтверджують її безспірність, і на підставі яких нотаріусами здійснюються виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними, та такими, що містять вираз волі стосовно наявності певної заборгованості не лише кредитора, а й самого боржника, або ж безумовно підтверджують наявність у боржника перед кредитором заборгованості саме в такому розмірі. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах за скаргами на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішення справ пов`язаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, відповідно до Закону України «Про нотаріат», виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Пунктом 8 зазначеної вище постанови передбачено, що суд при вирішенні питання про обґрунтованість повинен виходити з того, що нотаріальні дії повинні вчинятись у суворій відповідності з встановленими для даного органу чи особи компетенцією і порядком їх вчинення. В інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмову в їх вчиненні», прийнятого на підставі Постанови ВССУ № 2 від 07.02.2014 року, вказано, що вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не розглядає спір про право. Виконавчий напис вчиняється виключно за документально оформленими вимогами, які викладені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів тільки за наявності всіх умов, передбачених Законом №3424-ХІІ. Безспірність вимог визначається не нотаріусом або стягувачем, а відповідно до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» від 26.11.2014 року. Як зазначено у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 30.10.2019 року у справі № 644/6221/16-ц (провадження № 61-24496св18) зазначено, що з огляду на те що адміністративними судами було скасовано постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року, відповідні положення Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, не підлягають застосуванню. Тобто перелік діє у попередній редакції, за якого виконавчий напис має вчинятися на оригіналах нотаріально посвідчених угод. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що виконавчий напис № 7400 від 15.04.2020 року, вчинений Приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу Київської області Колейчиком В.В. на підставі п. 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172, тобто на підставі недійсної правової норми. Суд зауважує, що оскільки виконавчий напис може бути вчинено лише за наявності безспірності заборгованості, то на підтвердження такої безспірності нотаріусу мають бути подані документи, що свідчать про визнання боржником вимог кредитора. Тобто, нотаріус повинен упевнитися в розумінні боржником пред`явлених до нього вимог і визнанні їх. Зокрема, документом, що може (з врахуванням заяв чи листів боржника) підтверджувати такий факт, є отримання боржником вимоги стягувача з підписом боржника про його отримання. Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази отримання боржником вимоги стягувача. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у розпорядженні нотаріуса були відсутні документи, необхідні для стягнення заборгованості у безспірному порядку, а саме суду не надано доказів належного повідомлення [PERSON] про вимогу стягувача про усенення порушень у кредитному договором. Отже, у разі вчинення виконавчого напису за відсутності доказів, які б підтверджували факт безспірної заборгованості, такий виконавчий напис має визнаватися таким, що не підлягає виконанню. Нормами ст. 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України , № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки оскаржуваний виконавчий напис не відповідає вимогам законодавства, зокрема ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та Постанови Кабінету Міністрів України №1172 від 29.06.1999 р., оскільки на момент вчинення оспорюваного виконавчого напису вимоги відповідача до позивача не були безспірними, напис вчинено на підставі недійсної правової норми, пропущено строки вчинення виконавчого напису. Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Крім цього, витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена, зокрема, у постанові Верховного Суду від 15.04. 2020 у справі № 199/3939/18-ц (провадження № 61-15441св19). Також, у постанові Верховного Суду від 30.09.2020 у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу підтверджуються копією договору про надання юридичних послуг № 27/07 укладеного 27.07.2020 року між Фізичною особою-підприємцем [PERSON] та [PERSON] , копією акту приймання-передачі надання послуг № 1 від 31.07.2020 року та копією прибуткового касового ордеру № 105 від 31.07.2020 року. Дослідивши матеріали провадження, вирішуючи питання розподілу судових витрат пов`язаних з розглядом провадження, суд дійшов висновку, про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судового збору у розмірі 840,00 грн., а також витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000,00 грн.

Outcome: approved