Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

у серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди, заподіяної внаслідок ДТП. Позовні вимоги мотивував тим, що на підставі рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року про стягнення з [PERSON] на його користь 386 317,42 грн. матеріальної шкоди, 2 500,00 грн. витрат на правову допомогу, 8 385,68 грн. судового збору Дзержинським судом м. Харкова було видано три виконавчі листи № 638/1623/16-ц, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкриті виконавчі провадження №№ 55019285, 55019748, 55019551. Проте, на момент звернення до суду рішення Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року залишається невиконаним. Тому, вважаючи своє право власності на присуджені до сплати кошти порушеними, просив з урахуванням уточнень стягнути в порядку ч. 2 ст. 625 ЦК України на його користь інфляційні втрати в розмірі 86 278,25 грн. та 3% річних за період з 11.08.2017 року по 10.08.2020 року в розмірі 35 761,03 грн., а також вирішити питання судових витрат у справі. Ухвалою від 22.09.2020 року відкрито провадження у справі з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 01.02.2021 року (а.с. 44). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Представник відповідача - адвокат Онисковець Ю. у встановлені ухвалою від 22.09.2020 року строки подав відзив на позов, в якому просив у його задоволенні відмовити за його безпідставністю та недоведеністю. Вказав про те, що [PERSON] не була обізнана ні про існування судових рішень про стягнення з неї на користь позивача грошових коштів, ні про існування відкритих виконавчих проваджень, а копії судових рішень ним в інтересах довірителя було отримано лише 26.10.2020 року. Також зазначив, що позивач не бажає добровільно врегулювати спір, а тому нарахування інфляційних втрат і 3% річних є безпідставним. Крім того, зауважив, що позов подано з пропуском трирічного строку позовної давності, і останній є зловживанням процесуальними павами, адже, абсолютно ідентичний позов подано позивачем до Голосіївського районного суду м. Києва 13.08.2020 року. Представник позивача - адвокат Прядко О.О. подав відповідь на відзив, в якій просив доводи , викладені у відзиві, відхилити, та задовольнити позовні вимоги про стягнення з [PERSON] інфляційні втрати в розмірі 86 278,25 грн. та 3% річних за період з 11.08.2017 року по 10.08.2020 року в розмірі 35 761,03 грн. Представник відповідача - адвокат Онисковець Ю. подав заперечення на відповідь на відзив, у яких просив у задоволенні позову відмовити. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що рішенням Апеляційного суду Харківської області від 06.02.2017 року у справі № 638/1623/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 386 317,42 грн. матеріальної шкоди, 2 500,00 грн. витрат на правову допомогу, 8 385,68 грн. судового збору. Дзержинським судом м. Харкова видано три виконавчі листи № 638/1623/16-ц, на підставі яких приватним виконавцем виконавчого округу Харківської області Семендяєвим О.С. відкриті виконавчі провадження №№ 55019285, 55019748, 55019551 (а.с. 21-39). Встановлено, що судове рішення не виконано і сума заборгованості за виконавчими документами складає 397 203,10 грн. Відповідно до поданого позивачем розрахунку інфляційні збитки на суму заборгованості та 3% річних становлять 86 278,25 грн. та 35 761,03 грн. відповідно. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно із ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року № 14-16цс18, і в подальшому ця позиція підтримувалася Верховним Судом, зокрема в постанові від 06.07.2020 року в справі № 522/16531/17. При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. У рішенні суду визнано грошові зобов`язання відповідача, визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку вимоги ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується ч.2 ст. 625 ЦК України. Основою для розрахунків 3 % річних та інфляційних втрат є заборгованості за виконавчими документами складає 397 203,10 грн. Оскільки встановлено та не спростовано відповідачем доказами в розрізі положень ст. ст. 76-81 ЦПК України виконання грошового зобов`язання по виплаті позивачу присудженого рішенням суду, суд надходить до висновку про виникнення у позивача права на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і 3% річних. Заперечень щодо правильності розрахунку інфляційних втрат та 3% річних матеріали справи не містять. Посилання сторони відповідача, які недоведені в порядку, визначеному цивільно-процесуальним порядком, на необізнаність про наявність ухвалених судових рішень та відкритих виконавчих проваджень, на думку суду, не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили, а факт на отримання копій судових рішень представником відповідача лише 26.10.2020 року не спростовує даних висновків суду. Твердження відповідача щодо необізнаності наявності судових рішень про стягнення з неї на користь позивача матеріальної шкоди неотриманням поштової кореспонденції через направлення останньої не на адреси її проживання не є підставою для звільнення від виконання судового рішення, тим паче, доказів того, що через вказану обставину, а саме: порушення норм процесуального права, нею оскаржувалось судове рішення, матеріали справи не містять та відповідачем не надані. Відповідачем не доведено у встановленому законом порядку, що є обов`язковим в силу принципу змагальності, передбаченого ст. 12 ЦПК України, факту її правомірної поведінки, не спростовано тих обставин, на які позивач посилається в своєму позові. Розглядаючи справу, суд приймає лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідачем не надано належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження своїх заперечень. Своїми правами, визначеними ст. ст. 43, 84 ЦПК України відповідач також не скористалась, клопотань про витребування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України не заявляла. Посилання у відзиві на пропуск позивачем строку позовної давності і цитування положень цивільного законодавства з даного приводу не є заявою про його застосування, вказаних вимог відповідачем не заявлено. Доказів того, що відповідачем вчинено дії на виконання судового рішення, також з боку останньої не надано. Таким чином, суд, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для її вирішення, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] і стягнення на його користь сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а саме: інфляційних втрат в розмірі 86 278,25 грн. та 3% річних за період з 11.08.2017 року по 10.08.2020 року в розмірі 35 761,03 грн. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до розміру задоволених вимог в розмірі 1 220,39 грн. Щодо витрат на правничу допомогу, то суду зазначає наступне. Згідно ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно ч. ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та адвокатом Прядко О.О. укладено договір про надання професійної правничої допомоги № 19/20 від 27.07.2020 року, відповідно до п. 3.1. якого за правову допомогу замовник сплачує адвокату винагороду в розмірі та порядку, визначеному Додатком № 1 до цього договору. Попередній (орієнтовний) розмір суми витрат позивачем заявлено у розмірі 7 500,00 грн. Проте, в розпорядження суду не надано ні акту приймання - передачі наданих послуг позивачу, розрахункових документів про оплату наданих послуг та їх розмір, ні Додаток № 1 до договору. Тому, вимога позивача про стягнення витрат на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі задоволенню не підлягає з огляду на її недоведеність та передчасність. На підставі викладеного,

Outcome: partial