Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом в якому просить визнати спільною сумісною власністю сторін квартиру [ADDRESS] ; визнати за сторонами право власності на вказану квартиру по Ѕ частці за кожним; стягнути з відповідача на її користь сплачені нею кошти по кредитній угоді №119 від 26.08.2004 у сумі 22280,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 12.08.2000 вони з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі від якого мають двох доньок: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 29.05.2014 рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано. За час шлюбу вони з відповідачем вирішили придбати житло та 26.08.2004 уклали кредитну угоду №119 між Миколаївським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву та відповідачем про надання цільового кредиту в сумі 85948,00 грн. Відповідно до пункту 1.2 вказаної угоди кредит надавався на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 66,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 26.07.2005 за відповідачем було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 02.08.2005 між відповідачем та фондом укладено договір іпотеки вказаної квартири. Також, у зв`язку з народженням 31.10.2015 другої дитини [PERSON] , сім`ї було надано знижку у 25% на залишок коштів по кредиту. За час перебування подружжя у шлюбі позивачем було виплачено 23924,00 грн., але вказані кошти не є предметом даного позову, оскільки були витрачені сторонами по справі у шлюбі. Після розірвання шлюбу зобов`язання за кредитним договором продовжувала виконувати позивач особисто за власний рахунок. З 01.07.2014 по 22.02.2019 нею було виплачено 44561,00 грн. За такого, позивач вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 09.12.2019 вищевказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в порядку загального позовного провадження та справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 12.05.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання, призначене на 31.08.2020 на 08:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач надала до суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач причину своєї неявки не повідомив та правом на подання відзиву на позов не скористався. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. Представник служби у справах дітей Миколаївської міської ради надала до суду письмову заяву в якій просила розгляд справи провести за її відсутності. Представник Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» надав пояснення щодо позовної заяви в яких просив розгляд справи провести за відсутності представника третьої особи та прийняти рішення на підставі наявних матеріалів. Крім того, зазначив, що відповідно до умов кредитного договору №119 від 26.08.2004 укладеного між відповідачем та третьою особою, був наданий кредит на будівництво житла у розмірі 85948,00 грн. з терміном повернення кредиту 30 років з дати укладення кредитної угоди. В матеріалах архівної кредитної справи міститься довідка про перебування на квартирному обліку дружини - [PERSON] . Кошти надавались на потреби сім`ї. На час отримання кредитних коштів сторони мали одну дитину і відсотки за кредитом не нараховувались. Пізніше народилась друга дитина і відповідачу нарахована пільга в розмірі 25%. Заборгованості за кредитним договором не було. 02.02.2019 сума кредитних коштів достроково була погашена в повному обсязі. Відповідач звертався письмово до третьої особи з заявою про зняття іпотеки і Договір іпотеки квартири за адресою: [ADDRESS] , збудованої за рахунок коштів пільгового довготермінового кредиту, наразі, недіючий і заборона на відчуження знята 01.06.2019. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи вбачається та встановлено судом, що з 12.08.2000 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва від 29.05.2014. Від спільного шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу, 26.08.2004 між Миколаївським регіональним відділення Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву (далі - Фонд) та [PERSON] було укладено кредитну угоду №119, за умовами якої відповідачу було надано кредит у сумі 85948,00 грн. з терміном повернення кредиту 30 років з дати укладення кредитної угоди. Згідно пункту 1.2 вказаної кредитної угоди кредит було надано на будівництво (реконструкцію) житла загальною площею 66,5 кв.м., згідно з проектом за адресою: [ADDRESS] . З метою забезпечення виконання відповідачем своїх зобов`язань за кредитною угодою №119, 02.08.2005 між Фондом та [PERSON] було укладено Іпотечний договір, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Войтовською Ж.Ф. У відповідності до пункту 1.2 вказаного договору, для забезпечення своєчасного виконання зобов`язань за кредитною угодою відповідач передав Фонду в іпотеку квартиру [ADDRESS] , збудовану за рахунок коштів кредиту. Згідно пункту 1.6 іпотечного договору вартість квартири, згідно з витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданим Миколаївським бюро технічної інвентаризації 26.07.2005 за №7872682, складає 89777,00 грн. Квартира на праві приватної власності була зареєстрована за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності № [NUMBER] від 26.07.2005, виданим виконавчим комітетом Миколаївської міської ради та Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09.12.2019 за № 192208063. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У частині другій цієї статті визначається перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першої статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до положень частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно вимог частини першої статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до висновку, викладеного в постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2016 №6-2811цс15, згідно статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, діляться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються кожному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Частина 3 статті 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до частини другої, третьої статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідач набув право власності на спірну квартиру під час шлюбу сторін за грошові кошти отриманні в кредит за договором укладеним в інтересах їх сім`ї, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірної квартири спільної сумісною власністю подружжя та визнання права власності на неї в розмірі по 1/2 частині кожному з подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Що стосується вимог щодо стягнення з відповідача 1/2 частини грошових коштів, сплачених позивачем за кредитною угодою №119 від 26.08.2004, суд виходить з наступного. Згідно зі статтею 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 27.04.2016 у справі № 6-486цс16, при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Внаслідок укладення кредитного договору у подружжя виникає зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, виконання якого подружжя здійснює як солідарні боржники. Згідно зі статтею 541 ЦК України, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до статтею 544 ЦК України, боржник, який виконав солідарний обов`язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього. Якщо один із солідарних боржників не сплатив частку, належну солідарному боржникові, який у повному обсязі виконав солідарний обов`язок, несплачене припадає на кожного з решти солідарних боржників у рівній частці. За змістом наведеної частини першої статті 544 ЦК України, право на зворотну вимогу (регрес) виникає у одного з солідарних боржників до інших після виконання ним солідарного обов`язку. Відповідно до вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною першою статті 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). З урахуванням того, що на момент укладення між відповідачем та Фондом кредитної угоди сторони перебували у шлюбі, вони як солідарні боржники спільно погашали кредит за кредитною угодою №119 від 26.08.2004. Проте в матеріалах справи наявні копії квитанцій про оплату періодичних обов`язкових платежів за вищевказаним кредитним договором на рахунок Миколаївського регіонального управління Державної спеціалізованої фінансової установи «Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву» після розірвання шлюбу між сторонами, де платником зазначено [PERSON] . Так судом встановлено, що в період з грудня 2014 року по лютий 2019 року, в порядку виконання договору кредиту №119 від 26.08.2004, позивачем було сплачено 44004,00 грн., що підтверджується: квитанцією №10592432 від 16.12.2014 на суму 557,00 грн.; квитанцією №11422457 від 12.03.2015 на суму 557,00 грн.; квитанцією №12346685 від 12.06.2015 на суму 557,00 грн.; квитанцією №13504992 від 22.09.2015 на суму 557,00 грн.; квитанцією №14618602 від 21.12.2016 на суму 557,00 грн.; квитанцією №15628004 від 14.03.2016 на суму 557,00 грн.; квитанцією №16625282 від 02.06.2016 на суму 1671,00 грн.; квитанцією №20888511 від 03.02.2017 на суму 2228,00 грн.; квитанцією №30610044 від 16.03.2018 на суму 6684,00 грн.; квитанцією №36335356 від 26.10.2018 на суму 13368,00 грн.; квитанцією №39212849 від 22.02.2018 на суму 14482,00 грн.; квитанцією №39214296 від 22.02.2019 на суму 2229,00 грн. При цьому, суд не приймає до уваги, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, копії квитанції №ПН1085 від 17.06.2014 на суму 557,00 грн. та квитанції №ПН4202 від 26.06.2014 на суму 557,00 грн., оскільки платником в них зазначено [PERSON] . Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що сплачені позивачем кошти на погашення кредитної заборгованості у розмірі 44004,00 грн. є її особистим коштами, оскільки на момент їх сплати шлюб між сторонами вже було розірвано. За такого, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину грошових коштів, сплачених нею на підставі кредитної угоди №119 від 17.01.2008, в розмірі 22002,00 грн. На підставі статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам у розмірі 1527,20 грн.

Outcome: partial