Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У своїй позовній заяві позивачка просить постановити рішення, яким надати дозвіл її малолітньому синові [PERSON] , [INFO] , на тимчасовий виїзд за межі України в Республіку Польща разом з нею до його повноліття без згоди батька дитини Свої вимоги позивачка мотивує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано у судовому порядку. Від шлюбу у них народився син [PERSON] , який після розірвання шлюбу залишений на жити з нею. Вона матеріально утримує та належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Вона працює та періодично проживає у Республіці Польща та має намір взяти з собою на період літніх канікул сина, оскільки вважає, що така подорож позитивно позначиться на духовному та фізичному розвитку дитини. Проте відповідач безпідставно відмовляється надати дозвіл на виїзд дитини за межі України та не називає при цьому жодних вагомих аргументів такої відмови. Для виїзду за кордон потрібна письмова нотаріально посвідчена згода батька, однак отримати таку згоду вона не може, тому змушена звертатись із позовом до суду для захисту прав дитини. У судовому засіданні позивачка свої позовні вимоги змінила, просила надати дозвіл на виїзд її сина за кодон у Республіку Польща без згоди батька на період літніх канікул до 01 вересня 2019 року. Судові витрати просила покласти на неї. Представник третьої особи у судовому засіданні проти виїзду дитини за кордон разом із позивачкою заперечень не висловила, вказала, що вважає за доцільне надати такий дозвіл позивачці, що сприятиме захисту прав та законних інтересів дитини. Відповідач у судове засідання не з`явився, направив суду відзив на позовну заяву, в якому вказав, що визнає позов у частині надання згоди на тимчасовий виїзд свого сина [PERSON] за межі України в Республіку Польща разом з позивачкою на період літніх канікул, а саме до 01 вересня 2019 року. Справу просить розглянути без його участі. За змістом ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглядати у відсутності відповідача та ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні у зв`язку з визнанням позову. Вислухавши учасників та вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Позивач та відповідачка перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а. с. 11). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , який після розірвання шлюбу залишений проживати з матір`ю та на утримання якого з відповідача на користь позивачки стягнуто аліменти, що підтверджується копією свідоцтва про народження дитини та копією рішення Рожнятівського районного суду від 01 березня 2019 року (а. с. 8, 12, 13). Позивачка вийшла заміж, у зв`язку з чим змінила прізвище [PERSON] на [PERSON] , дитина проживає разом з нею, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а .с. 14) та довідкою № 164, виданою Спаською сільською радою ОТГ 02 травня 2019 року (а. с. 10). Аналізуючи наявні у справі докази, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина, який проживає з матір`ю. Позивачка має намір тимчасово вивезти дитину за межі України з метою її фізичного, морального та інтелектуального розвитку, відповідач проти цього не заперечує. Відповідно дост.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до положень п.2 ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України № 57 від 27 січня 1995 року передбачено, що виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків здійснюється у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд без згоди та супроводу другого з батьків (п.4). За змістом ст. 141, ч.1 ст.151, ч. 2 ст. 155 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, а мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ч.1 ст.18 «Конвенції про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікованої Україною 27 лютого1991 року) батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що позивачка з метою покращення умов для належного розвитку та виховання дитини має намір тимчасово вивезти сина за межі України, тому суд приходить до висновку, що позивачці слід надати дозвіл на виїзд за кодон з дитиною без згоди батька, оскільки така поїздка буде відповідати інтересам дитини.

Outcome: approved