Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У січні 2019 року комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання» (далі КП НМР «ЖКО») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] , Фонд комунального майна міста Нетішина, про демонтаж самовільно влаштованого санвузла та надання доступу до кімнати. В обґрунтування позову зазначено, що на балансі КП НМР «ЖКО» перебуває будинок [ADDRESS] , який є гуртожитком. В кімнаті №97 вказаного гуртожитку проживає [PERSON] із сім`єю, а в кімнатах № 98, 99 - [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі самовільно встановили двері в секційне відділення гуртожитку, де розташовані кімнати №98, 99 , в яких вони проживають та де також знаходиться кімната №97 , ордер на вселення в яку отримала сім`я [PERSON] і якою останні не в змозі користуватись через відсутність до неї доступу. Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 27 серпня 2010 року, яке 28 жовтня 2010 року залишено без змін судом апеляційної інстанції, відповідачів зобов`язано встановити в секційне відділення в гуртожитку [ADDRESS], де розташовані кімнати № 97, 98 , 99 вхідні двері із замком, що були до демонтажу їх [PERSON] та [PERSON] . Вказане рішення було виконане, проте сім`я [PERSON] і надалі не має можливості користуватися кімнатою №97 , оскільки відповідачі провели заміну замка до вхідних дверей. Крім того, відповідачі в загальному коридорі гуртожитку біля стіни, яка межує з кімнатою № 113 , де проживає [PERSON] , самовільно без отримання відповідного дозволу встановили санвузол, в результаті чого в названій кімнаті, мокріють стіни. Відповідачі неодноразово, як в усній, так і в письмовій формі попереджалися про необхідність демонтажу самовільно влаштованого санвузла, оскільки такий був влаштований ними в порушення вимог п.п. 1.4.1, 1.4.4, 1.4.6 Правил утримання жилих будинків і прибудинкових територій. За порушення правил користування жилими будинками і жилими приміщеннями 28 грудня 2017 року адміністративною комісією виконавчого комітету Нетішинської міської ради Руй Т.Д. було притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 150 КУпАП. Оскільки самовільно влаштований санвузол відповідачами добровільно не демонтований, позивач, посилаючись на норми права, які містяться в п.п. 1.4.1, 1.4.4, 1.4.6 Правил утримання жилих будинків і прибудинкових територій, ст. 100 Житлового кодексу Української РСР, просить зобов`язати [PERSON] та [PERSON] демонтувати самовільно влаштований санвузол у місці загального користування - коридорі гуртожитку, що межує з кімнатою [ADDRESS] , та надати доступ до кімнати №97 шляхом передачі ключів від дверей у секційне відділення для [PERSON] та членам його сім`ї згідно виданого ордера №27 від 24 грудня 2012 року. 18 січня 2019 року та 04 лютого 2019 року позивачем подано заяви про усунення недоліків позовної заяви. Також 04 лютого 2019 року позивачем було надано заяву про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду комунального майна міста Нетішина. 25 березня 2019 року позивач подав заяву про виклик свідка [PERSON] , а 22 квітня 2019 року про доручення до матеріалів справи фотознімків. 01 липня 2019 року відповідачі надали до суду письмові пояснення, в яких висловили свої заперечення щодо заявлених вимог. Останні просять відмовити в задоволення заявлених до них КП НМР «ЖКО» позовних вимог, вказуючи на незаконність зайняття [PERSON] кімнати [ADDRESS] . Відповідачі вважають, що таке право [PERSON] набув незаконно, так як на момент отримання ордера на вселення у кімнату №97 вже мав іншу житлову площу, а саме кімнату №113 в цьому ж гуртожитку. Такий ордер відповідачі вважають недійсним, оскільки він був виданий на фактично заселену житлову площу, а саме за життя там проживала мама та бабуся відповідачів [PERSON] і після смерті дана кімната була надана не потребуючій житла сім`ї [PERSON] . Зазначили, що сім`я [PERSON] так і не заселилася у визначений термін в один місяць у вказану кімнату, тому, на переконання відповідачів, виданий [PERSON] ордер автоматично втратив свою дійсність. 01 липня 2019 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні позивача, Фонду комунального майна міста Нетішина Гнатів І.І. подала до суду письмові пояснення, в яких просила заявлений КП НМР «ЖКО» позов до [PERSON] та [PERSON] задовольнити повністю. В обґрунтування такої позиції вказала на те, що відповідачі своїми самоправними діями щодо встановлення санвузла в коридорі гуртожитку порушують п.п. 1.4.1, 1.4.4, 1.4.6 Правила утримання жилих будинків і прибудинкових територій, а також в порушення вимог ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) обмежують права територіальної громади міста в частині доступу органів місцевого самоврядування, КП НМР «ЖКО», Фонду комунального майна міста Нетішина до кімнати №97 у гуртожитку. 09 липня 2019 року позивачем до суду подано заперечення на письмові пояснення відповідачів, оскільки, на переконання позивача, такі не заслуговують на увагу. Позивач зауважує на тому, що будь-які докази про те, що переобладнання та перебудови вчинені відповідачами з дотриманням будівельних норм та правил, санітарних та протипожежних вимог, відповідачами не надано. Фактичне приєднання відповідачами до своїх кімнат частини коридору блоку гуртожитку, який є приміщенням загального користування, унеможливлює користування своєю кімнатою сім`єю [PERSON] . За вказаних обставин позивач переконаний у необхідності зобов`язання відповідачів за свій рахунок привести приміщення загального коридору блоку гуртожитку, де знаходяться кімнати № 97, 98, 99 у попередній стан, та зобов`язання останніх не чинити перешкоди і надати доступ для сім`ї [PERSON] до кімнати №97 даного гуртожитку. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалами судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 14 січня 2019 року та від 18 січня 2019 року вказана позовна заява була залишена без руху та позивачу надано строк для усунення недоліків. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 лютого 2019 року позовну заяву КП НМР «ЖКО» прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 08 лютого 2019 року суддею Нетішинського міського суду Хмельницької області постановлено ухвалу про виправлення описки в абзаці третьому резолютивної частини ухвали від 06 лютого 2019 року. 22 квітня 2019 року ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті за правилами загального позовного провадження, задоволено клопотання позивача про виклик свідка. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, наполягала на його задоволенні з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду 22 квітня 2019 року заяву про те, що б справу розглядати без нього, в ній же зазначив, що позовні вимоги не визнає, оскільки такі вважає безпідставними. Відповідач [PERSON] також у судове засідання не з`явилася. 10 грудня 2019 року представник останньої надав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з тим, що [PERSON] перебуває на лікуванні. При цьому будь-яких доказів на підтвердження хвороби останньої не надав. Також представник [PERSON] не надав підтвердження хвороби відповідача [PERSON] на судове засідання, яке відбулось 26 листопада 2019 року та було відкладене у зв`язку з поданням ним аналогічного клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з хворобою [PERSON] Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позов заперечив та просив у задоволенні такого відмовити за його безпідставністю. Вказав, що позивачем не надано до суду жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, зокрема доказів на наявність санвузла, а констатація факту останнього про його наявність вважає лише припущенням. Крім того, вказав на відсутність у позивача акту про вхід і вихід труби санвузла, як основного доказу наявності такого. Представник зауважив на тому, що вважає постанову про накладення адміністративного стягнення від 28 грудня 2017 року, якою [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП, та притягнуто останню до відповідальності такою, що прийнята не у відповідності до законодавства та з порушенням прав [PERSON] , оскільки така винесена без присутності останньої. [PERSON] вважає також, що акти, які були складені позивачем та надані до суду, як докази на обґрунтування своїх вимог, є неправомірними, так як були складені лише в присутності зацікавлених осіб та без присутності [PERSON] , що також є порушенням прав останньої. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - [PERSON] в судове засіданні не з`явився, згідно поданої ним заяви справу просив розглядати без його участі. У судовому засіданні 22 травня 2019 року останній пояснив, що йому було надано житлове приміщення - кімната [ADDRESS] , однак він даною кімнатою не користувався і вже приблизно п`ять років не має такої можливості, так як [PERSON] її зайняла та змінила вхідні двері до неї. Також [PERSON] замінила дверний замок у дверях в секційне відділення, де знаходиться спірна кімната та не надає примірник ключів від них. [PERSON] зазначив, що так, як за ним рахується спірна кімната, то кошти за послуги за користування такою нараховуються для нього, але оскільки він нею не користується, то і не сплачує такі, проте відповідачі також їх не сплачують, хоча користуються кімнатою, в зв`язку з чим росте заборгованість за послуги. Крім того, [PERSON] ствердив те, що в коридорі відповідачі встановили санвузол без будь-яких дозволів. Зазначив, що неодноразові звернення до відповідачів щодо добровільного усунення перешкод у доступі до кімнати, які вони створили для нього, результатів не дали. [PERSON] просив позов задовольни повністю. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Фонду комунального майна міста Нетішина Гнатів І.І. в судовому засіданні підтримала надані нею до суду письмові пояснення. Додатково пояснила, що відповідачі для працівників позивача постійно чинили перешкоди в доступі до огляду секційного відділення. Звернула останні увагу і на те, що заперечення на позов відповідачів стосується лише їх незгоди з розподілом житла і зовсім не спростовують відповідачі наявність санвузла, щодо якого наявний спір про демонтаж. Також відповідачі в письмових поясненнях не заперечують щодо чинення для [PERSON] перешкод у доступі до її кімнати №97, шляхом ненадання останній ключів від дверей у секційне відділення. Заслухавши пояснення представника позивача, позицію третіх осіб, свідка, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом установлено, що будинок [ADDRESS] є гуртожитком та знаходиться на балансі КП НМР «ЖКО». Згідно даних повідомлень виконавчого комітету Нетішинської міської ради від 05 лютого 2019 року за №40/ЕП та №41/ЕП, [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими в кімнатах [ADDRESS] (арк. спр. 24, 25). В кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , що стверджується даними паспорта серії [NUMBER] , виданий Нетішинським МВ УМВС України в Хмельницькій області 15 липня 2011 року (арк. спр. 45). Також судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] самовільно змінили замок до вхідних дверей у секційне відділення гуртожитку, де розташовані кімнати №98, 99, в яких вони проживають, та де також розташована кімната №97 , в якій зареєстрований [PERSON] . Крім цього, в загальному коридорі гуртожитку біля стіни, яка межує з кімнатою № 113 , де проживає [PERSON] , відповідачі самовільно без отримання відповідного дозволу встановили санвузол, в результаті чого в кімнаті №113, мокріють стіни. Вказані обставини стверджуються даними акта від 02 серпня 2017 року, згідно яких комісією було встановлено, що кімната [ADDRESS] , яка була розподілена 24 грудня 2012 року сім`ї [PERSON] ними не заселена через відсутність доступу до такої, який створила мешканка кімнат № 98, 99 [PERSON] . Також в ході обстеження виявлено, що фактично [PERSON] з сім`єю проживають в кімнаті №113 (арк. спр. 6); даними акта від 27 березня 2014 року та фотознімками, згідно яких в ході обстеження кімнати [ADDRESS] на стіні виявлена мокра пляма, причиною мокрінню стіни є попадання вологи із суміжних кімнат №98, 99, мешканці яких не надали згоди на їх обстеження (арк. спр. 7, 77-80). 16 листопада 2017 року старшим майстром будинкоуправління КП НМР «ЖКО» [PERSON] складено протокол №1 про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] за ст. 150 КУпАП, а саме: порушення правил користування жилими приміщеннями, санітарного утримання місць загального користування, сходових кліток, ліфтів, під`їздів, придомових територій, порушення правил експлуатації жилих будинків, жилих приміщень та інженерного обладнання, безгосподарне їх утримання, а також самовільне переобладнання та перепланування жилих будинків і жилих приміщень, використання їх не за призначенням, псування жилих будинків, жилих приміщень, їх обладнання та об`єктів благоустрою. 26 грудня 2017 року адміністративною комісією при виконавчому комітеті Нетішинської міської ради розглянуто вказаний протокол та винесено постанову щодо [PERSON] за здійснення самовільного переобладнання та перепланування місць загального користування, а саме встановлення біля стіни, яка межує з кімнатами №97-113, санвузла. Даною постановою [PERSON] визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі одного неоподаткованого мінімуму доходів громадян, що становить 17 гривень (арк. спр. 10). Позивач вказуючи на невиконання відповідачами вимог щодо добровільного демонтажу самовільно влаштованого санвузла та ненадання останніми доступу до кімнати №97 її мешканцям, звернувся до суду з вказаним позовом за захистом порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини з приводу переобладнання і перепланування жилого приміщення, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в Житловому кодексі Української РСР, Правилах утримання жилих будинків та прибудинкових територій, затверджених наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 17 травня 2005 року №76, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 25 серпня 2005 року за №927/11207, Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою КМУ від 08 жовтня 1992 року №572. Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 100 Житлового кодексу Української РСР визначено, що виконання наймачем робіт з переобладнання та перепланування жилого будинку і жилого приміщення, які не передбачають втручання в несучі конструкції та/або інженерні системи загального користування, не потребують отримання документів, що дають право на їх виконання. Після завершення зазначених робіт введення об`єкта в експлуатацію не потребується. Виконання робіт, визначених частиною першою цієї статті, внаслідок яких змінюється площа, кількість чи склад приміщень у будинках державного чи громадського житлового фонду, допускається за письмовою згодою наймодавця (орендодавця), якщо інше не передбачено договором найму (оренди). Відповідно до п. 1.4.1. Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій, переобладнання і перепланування жилих будинків, жилих і нежилих у жилих будинках приміщень дозволяється робити після одержання дозволу виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів відповідно до законодавства. Власник, наймач (орендар) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення, що припустив самовільне переобладнання або перепланування, що призводить до порушення конструктивних елементів або засобів протипожежного захисту, зобов`язаний за свій рахунок привести це приміщення до попереднього стану. Пунктом 1.4.6 Правил утримання жилих будинків та прибудинкових територій визначено, що у разі, якщо самовільне перепланування або переобладнання приводить до погіршення технічного стану жилого будинку в цілому та порушуються права інших споживачів, зазначені роботи виконуються виконавцем послуг, питання відшкодування вартості цих робіт власником, наймачем (орендарем) жилого будинку, жилого чи нежилого у жилому будинку приміщення вирішується у судовому порядку. Згідно з п. 4 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, наймачі (орендарі) приміщень житлових будинків і гуртожитків мають право на переобладнання і перепланування житлових і підсобних приміщень, балконів і лоджій за відповідними проектами без обмеження інтересів інших громадян, які проживають у будинку, гуртожитку, з дозволу власника будинку (квартири), власника гуртожитку (житлового приміщення у гуртожитку) та органу місцевого самоврядування, що видається в установленому порядку. У листі Міністерства будівництва, архітектури та житлового-комунального господарства України від 11 вересня 2006 року №5/6 - 2198 вказано, що роботи з перепланування повинні проводитися відповідно до проекту, розробленого з дотриманням вимог чинних будівельних норм і правил (ДБН В.2.2-15-2005 «Житлові будинку. Основні положення», ДБН В.2.5-20-2001 «Газопостачання», ДБН А.22-3-97 «Склад, порядок, розроблення, погодження та затвердження проектної документації для будівництва».) Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених обставин самовільного перепланувала відповідачами приміщення, а саме: влаштування санвузла у місці загального користування - коридорі гуртожитку, що межує з кімнатою [ADDRESS] , суд приходить переконання, що позовні вимоги позивача про зобов`язання відповідачів демонтувати санвузол є підставними та обґрунтованими, оскільки відповідачами вказані дії щодо перепланування здійснені без відповідних дозвільних документів, а також такі дії призвели до погіршення умов проживання окремих громадян у будинку, що не допускається. Суд приймає до уваги аргументи позивача, що наведені останнім як на підстави для зобов`язання відповідачів демонтувати самовільно влаштований санвузол, адже такі стверджуються належними і допустимими доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Останні у суду не викликають сумніву, оскільки також об`єктивно підтверджуються показами свідка [PERSON] . Остання суду ствердила, що дійсно згідно ордера її сину була надана кімната №97, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , однак відповідачі останньому чинять перешкоди у користуванні кімнатою, зокрема замінили дверний замок в секційне відділення, де знаходиться кімната №97 та не дають від нього примірник ключів, тим самим унеможливлюють доступ до кімнати. [PERSON] вказала, що її син [PERSON] неодноразово звертався до відповідачів щодо добровільного усунення перешкод у доступі до його кімнати, проте такі прохання результатів не дали. Також свідок зазначила те, що [PERSON] в зв`язку з тим, що відповідачі створюють йому такі перешкоди звертався до компетентних органів про надання йому іншого житла, проте йому біло відмовлено, оскільки згідно ордера він вже має житло. [PERSON] також підтвердила те, що в коридорі секційного відділення, біля стіни, яка межує з її кімнатою №113, відповідачі без дозволів встановили санвузол, який є причиною мокрінню стіни в її кімнаті. При вирішенні вимоги позивача про надання доступу до кімнати [ADDRESS] шляхом передачі ключів від секційного відділення для [PERSON] та членів його сім`ї, суд виходить з наступного. Ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом, що визначено ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Судом установлено, що [PERSON] та члени його сім`ї мають право на проживання у кімнаті [ADDRESS] , оскільки отримали відповідний ордер на вказану жилу площу за №27 від 24 грудня 2012 року, однак не проживають у такій, оскільки відповідачі чинять їм перешкоди для вселення, тому суд дійшов висновку про наявність правових підстав для надання доступу до кімнати у зазначений вище спосіб. При цьому суд відхиляє доводи відповідачів щодо незаконності отримання [PERSON] та членами його сім`ї права на проживання у спірній кімнаті та недійсності ордеру №27 від 24 грудня 2012 року, який був підставою для вселення останніх у кімнату, оскільки відповідачі у визначені законом строки з відповідними вимогами до суду не зверталися і означений вище ордер у судовому порядку визнаний недійсним не був. Суд враховує приписи норм права, які містяться у ст. 59 Житлового кодексу Української РСР, згідно яких ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. Частиною другою названої норми закону визначено, що вимогу про визнання ордера недійсним може бути заявлено протягом трьох років з дня його видачі. Що стосується тверджень представника [PERSON] з приводу незаконності постанови про накладення адміністративного стягнення від 28 грудня 2017 року, згідно якої [PERSON] визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 150 КУпАП, та притягнуто останню до відповідальності, то такі судом відхиляється, оскільки вказана постанова вступила в законну силу та ніким не оскаржувалась. Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Приймаючи до уваги вимоги ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь держави судовий збір у сумі по 1 921 гривень з кожного.

Outcome: approved