Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-17 00:00:00

У серпні 2008 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ та Державного казначейства України про відшкодування моральної шкоди посилаючись на те, що позивач та його представник в ході судового засідання посилалися на те, що 29.10.2007 року до ВДВС надійшов виконавчий лист № 2-918 з виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська про стягнення з ТОВ «Днепротел» на користь [PERSON] моральної шкоди у розмірі 1699,00 грн. Постановою державного виконавця від 29.10.2007 року було відкрито виконавче провадження з виконання рішення суду. Виконавче провадження було закінчене 30.10.2008 року. Чим було порушено вимоги ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції закону станом на 20.02.2007 ріку про провести виконавчих дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження. Весь цей строк державний виконавець ніяких дій не здійснював. Внаслідок таких дій позивачу було причинено моральну шкоду, яка виразилася у стресовому стані, негативних емоціях, порушення внутрішнього миру позивача. Уточнивши позовні вимоги, позивач, просив суд стягнути на його користь моральну шкоду у розмірі 5735,00 грн. (т.1 а.с.2-4,50-52,121, т.2 а.с.33-34). Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 14 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (т.2 а.с.171-175). В апеляційній скарзі (а.с.52-53) [PERSON] просив рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги, оскільки: - судом не встановлено початку розгляду справи; - судом невірно зазначено відповідача - замість вірного Державна казначейська служба України зазначено Державне казначейство України; - судом не встановлено порушення вимог ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» та фальсифікацію відповідачем запитів і актів від 10.12.2007 року та 30.09.2008 року; - суд не звернув уваги на те, що виконавчою службою винесено постанову про розшук майна боржника за відсутності письмової згоди стягувача відповідно до ст.42 Закону України «Про виконавче провадження»; - суд проігнорував факт незаконності постанови про зупинення виконавчого провадження від 04.02.2008 року та його відновлення від 28.10.2008 року; - відомості про найменування боржника не відповідають дійсності; - суд не звернув уваги на чисельні порушення Інструкції про проведення виконавчих дій № 865/4158 від 15.12.1999 року. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що будь-яких дій порушення вимог закону державним виконавцем не встановлено. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.2 ст.25 Закону України «Про виконавче провадження», в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії по виконанню рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження; строки здійснення виконавчого провадження не поширюються на час відкладення провадження виконавчих дій або зупинення виконавчого провадження та на період реалізації арештованого майна боржника. Позивач звернувся до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок бездіяльності Кіровського ВДВС Дніпропетровського МУЮ у виконавчому провадженні, в якому позивач є стягувачем. З матеріалів виконавчого провадження № 306 вбачається, що воно відкрите за заявою позивача [PERSON] як стягувача за виконавчими листами про стягнення з боржника ТОВ «Днепротел» моральної шкоди, ксерокопія матеріалів виконавчого провадження долучена до цивільної справи (т.2 а.с.120-145). Виконавче провадження відкрите постановою державного виконавця від 29.10.2007 року та закінчено - 30.10.2008 року (т.2 а.с.122,145). Постановами державного виконавця Ткаченко Г.О. від 04.02.2008 року оголошено розшук майна боржника і у зв'язку з цим зупинено виконавче провадження (т.2 а.с.132,133), а 28.10.2008 року виконавче провадження поновлене (т.2 а.с.140). Відповідно до ч.5 ст.42 Закону України «Про виконавче провадження» (у відповідній редакції) за іншими виконавчими документами, а саме такими є виконавчі документи [PERSON], державний виконавець може звернутися до суду з поданням про розшук боржника або дитини чи винести постанову про оголошення розшуку майна боржника за наявності письмової згоди стягувача відшкодувати витрати на розшук та авансувати зазначені витрати відповідно до цього Закону. Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження, письмової згоди відшкодувати витрати на розшук та авансувати зазначені витрати [PERSON] не надавав. Крім оголошення розшуку майна боржника і зупинення виконавчого провадження державним виконавцем Ткаченко Г.О. ніяких дій у виконавчому провадженні не здійснено. Наявні у матеріалах виконавчого провадження запити щодо майна боржника, що містяться перед постановами про розшук та зупинення, згідно відмітки про виконавця запитів здійснені державним виконавцем Борисовою С.В., яка за поясненнями [PERSON] стала займатися його виконавчим провадженням з липня 2008 року (т.2 а.с.126-130). Зазначені запити не містять дати їх відправлення до відповідних адресатів, але мають номери вихідної кореспонденції, на які у своїх відповідях посилаються БТІ, ДАІ та інші, в яких зазначено дату запитів ВДВС - 22 та 29 вересня 2008 року (т.2 а.с.139,141,142,143) Таки чином слід визнати, що дійсні запити у виконавчому провадженні було здійснено лише в вересні 2008 року, а до цього виконавча служба ніяких дій не здійснювала. Ухваливши рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції вищенаведені обставини, що свідчать про бездіяльність виконавчої служби, не дослідив та зробив невірний висновок про те, що будь-яких дій з порушення вимог закону державним виконавцем не встановлено. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального та процесуального права. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.2 ст.1167 ЦК України визначено перелік випадків відшкодування моральної шкоди органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування, фізичною або юридичною особою, яка її завдала; зазначений перелік не є вичерпним, оскільки п.3 ч.2 цієї статті передбачає наявність інших випадків передбачених законом. Приписами ст.1173 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування. Відповідно до ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів передбачено в ст.23 ЦК України. Відповідно до п.2 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Заявляючи позовні вимоги, [PERSON] посилався на завдання моральної шкоди, яка полягала в перенесених негативних емоціях від порушення його майнових прав: обурення, невпевненості, гніву та суму, та в нервовому стресі від зневаження його особистості. Тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення загального законодавства про моральну шкоду, а саме: ст.56 Конституції України, ст.ст.23, 1167,1173 ЦК України та ст.11 Закону України «Про державну виконавчу службу». Відповідно до абзацу другого ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди колегія суддів враховує характер правопорушення (бездіяльність ВДВС), глибину душевних страждань позивача, які полягають в нормальній реакції людини на порушення закону, та відсутність негативних наслідків від спричинення позивачу моральних страждань, в тому числі у вигляді неможливості стягнення за виконавчими документами. Враховуючи, що у справі досліджені всі наявні докази, колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача до держави слід задовольнити частково у розмірі 500,00 грн., оскільки позитивне вирішення спору на користь позивача, на думку колегії суддів, слід також розцінювати як відшкодування моральної шкоди. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial