Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

У січні 2019 року АТ «Укрсоцбанк» звернулося до Дарницького районного суду м.Києва із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи: [PERSON] , в якій просило суд: - визнати за АТ «Укрсоцбанк» право іпотеки на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 135,2 кв.м., житловою площею 81,6 кв.м. (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 893176380000; реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Реєстрі прав власності на нерухоме майно: 36797476, номер запису 9072 в книзі 230-51), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка відповідно до рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2010 по справі № 2-1-75/2010, на праві власності належить [PERSON] , згідно договору іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007; - в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед АТ «Укрсоцбанк» за Договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160 від 03.07.2007, яка складає 787 191 долар США 80 центів - звернути стягнення на предмет іпотеки за Договором іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 3569, а саме на квартиру [ADDRESS] , шляхом її продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, із встановленням початкової ціни для її подальшої реалізації на рівні 2 350 205, 00 грн. Позовна заява обґрунтована тим, що 03.07.2007 року між [PERSON] та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, відповідно до умов якого банк надав, а позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах суми максимального ліміту заборгованості 295 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 02.07.2022 року на умовах, визначених договором кредиту. Для забезпечення виконання позичальником боргових зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, між [PERSON] та банком укладено договір іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007, відповідно до якого позичальник передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 129,9 кв.м., жилою площею 81,6 кв.м., яка належала [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.05.2002року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації. На підставі договору іпотеки, нотаріусом внесено до Державного реєстру іпотек відповідний реєстраційний запис про реєстрацію зазначеного вище об`єкту нерухомого майна у якості предмету іпотеки за реєстраційним номером 5234207, та запис до Єдиного реєстру заборон віджученя об`єктів нерухомого майна, за реєстраційним номером 5234034. 07.12.2007 року між [PERSON] та банком укладено додаткову угоду № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії, відповідно до якої сторони домовилися встановити наступний графік зниження максимального ліміту заборгованості, що міститься у додатку 2 до цього договору: щомісячно рівними частинами по 1 500 доларів ША, починаючи з 05.01.2008 року, а у липні 2022 в сумі 6 500 доларів США. На даний час взяті на себе [PERSON] зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160 від 03.07.2007 не виконуються, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. Під час надання правової допомоги банку стало відомо, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2010 по справі № 2-1075/2010 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя, визнано за [PERSON] (в подальшому змінила прізвище на [PERSON] ) право власності на об`єкт нерухомого майна: квартиру загальною площею 129,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка є предметом договору іпотеки № 02-10/2289. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване відповідачем 01.06.2012. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, загальна площа об`єкта житлової нерухомості - квартири [ADDRESS] , змінилася і на даний час становить 135,2 кв.м. Будь-які інші характеристики предмету іпотеки змін не зазнали. Слід зазначити, що одночасно з відкриттям розділу в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, спірній квартирі було присвоєно реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 893176380000. В свою чергу первинний запис про іпотеку в Державному реєстрі іпотек (під реєстраційним номером 5234207 від 03.07.2007) погашено на підставі перенесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про іпотеку 14008298). Таким чином, внаслідок переходу права власності на предмет іпотеки до [PERSON] , остання набула статус іпотекодавця, а отже несе всі його обов`язки згідно із раніше укладеним між [PERSON] та банком, договором іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007, а спірна квартира є предметом іпотеки, на який позивачем може бути звернуто стягнення у випадку невиконання (неналежного виконання) позичальником основного зобов`язання за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160 від 03.07.2007. Станом на 09.11.2018 за [PERSON] виникла заборгованість у розмірі 787 191, 80 доларів США, що за курсом НБУ становить 21 983 696,01 грн. та складається з: суми заборгованості за кредитом - 256 239,05 доларів США, що еквівалентно 7 155 919,79 грн.; суми заборгованості за відсотками - 349 093,72 долара США, що еквівалентно 9 749 047,46 грн.; суми заборгованості за комісіями - 12 934,91 долара США, що еквівалентно 361 229,79 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 58 159,93 доларів США, що еквівалентно 1 624 216,89 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 110 764,19 долари США, що еквівалентно 3 093 282,07 грн. З метою врегулювання спору у позасудовому порядку, позивачем направлено іпотекодавцю [PERSON] письмову вимогу № 13-07/666 від 02.08.2018, щодо виконання порушених позичальником зобов`язань за кредитним договором. Подібна письмова вимога була також направлена і [PERSON] . У зв`язку із зазначеним позивач і звернувся до суду з позовом. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва Гальнкіної Ю.С. від 21.01.2019 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 14.03.2019 представниками відповідача [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, в якому просили у задоволенні позовних вимог АТ «Укрсоцбанк» відмовити, посилаючись на те, що будь-якого відношення відповідач [PERSON] до договорів, укладених [PERSON] з позивачем, не мала, оскільки стороною в них не виступала, та не була обізнана про їх укладення та зміст. З наданих позивачем доказів вбачається, що [PERSON] перестав виконувати свої зобов`язання з грудня 2008 року, що у свою чергу вказує на те, що позивач став обізнаним про порушення своїх прав з січня 2009 року, тобто майже 10 років тому. І всі ці роки будь-яких заходів врегулювання спору у позасудовому порядку не вживав. Вважають, що позивачем не надано належних та допустимих доказів отримання [PERSON] коштів у доларах США, тобто не доведено факт видачі кредитних коштів в іноземній валюті та у зазначеному у позові розмірі. Позивачем не доведено факт правильності нарахування заборгованості по кредитному договору, у тому числі із застосуванням строків позовної давності, а також відповідність нарахувань, здійснених в розрахунках заборгованості підписаному сторонами графіку платежів. Наданий позивачем звіт про експертну оцінку ринкової вартості квартири не можна вважати належним доказом, оскільки суб`єктом оціночної діяльності не проводився особистий огляд квартири. Зазначили про необхідність застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті». Також 14.03.2019 представниками відповідача до суду подано зустрічну позовну заяву до АТ «Укрсоцбанк», за участю третьої особи [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007, укладеного між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мироник О.В. та зареєстрований у реєстрі за №3569. Підставою визнання недійсним договору іпотеки зазначено те, що спірна квартира була набута відповідачем під перебування у шлюбі з [PERSON] , а відтак була спільною сумісною власністю подружжя, нотаріально засвідченої згоди на передачу квартир в іпотеку вона, як співвласник майна, не надавала. 29.03.2019 вказану цивільну справу було передано для розгляду судді Лужецькій О.Р. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Гальонкіної Ю.С. Ухвалою судді Лужецької О.Р. від 01.04.2019 прийнято справу до свого провадження, призначено підготовче засідання та викликано сторони. 14.05.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від представника АТ «Укрсоцбанк», в якому зазначено про те, що доводи відповідача щодо своєї необізнаності з приводу укладення позичальником договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160 від 03.07.2007 та договору іпотеки № 02-10/2289 від 03.07.2007, а також відсутності будь-якого відношення [PERSON] до вказаних договорів, є безпідставними, оскільки остання набула статусу іпотекодавця по відношенню до спірного нерухомого майна в силу положень ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Факт отримання кредитних коштів, а також часткового погашення заборгованості підтверджується наданими до суду банківськими виписками по особовому рахунку [PERSON] . Щодо застосування до даних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземні валюті» вважає, що оскільки у власності відповідача перебуває інше житло, то дія цього Закону на спірні правовідносини не розповсюджується. Також зазначив, що вказаним законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних відносин та його чинність не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. З приводу наявності іншого позову, який перебуває на розгляді в Бориспільському міськрайонному суді Київської області, та вказаний позов стосується заборгованості [PERSON] по договору про надання відновлювальної кредитної лінії №24-12/279 від 13.11.2007, тобто зовсім іншого кредитного договору. Що стосується наданого Звіту про експертну оцінку ринкової вартості житлової нерухомості, то відсутність експерта в середині приміщення жодним чином не впливає на результати оцінки, оскільки достатнім є зовнішнє обстеження майна. 10.06.2019 до суду надійшли заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначені ті ж доводи відвідача, що і у відзиві на позовну заяву. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.06.2019 прийнято до розгляду зустрічний позов [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк», третя особа: [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки, об`єднано вимоги за зустрічним позовом в одне провадження з первісним. 16.09.2019 до суду надійшов відзив АТ «Укрсоцбанк» на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено про те, що спірна квартира [ADDRESS] була особистою приватною власністю [PERSON] , а тому він як власник квартири мав право вільно розпоряджатися своїм майном, в тому числі і передавати в іпотеку. Надання нотаріальної згоди [PERSON] на передачу майна в іпотеку не вимагається. Просили у задоволенні зустрічного позову відмовити у повному обсязі. 16.09.2019 АТ «Укрсоцбанк» подано уточнену позовну заяву, в якій було здійснено перерахунок заборгованості. Підстави та предмет позову залишилися незмінними. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 залучено до участі у справі в якості співвідповідача за зустрічним позовом [PERSON] . 06.11.2019 до суду подано відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 06.11.2019 прийнято уточнену позовну заяву. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.02.2020 замінено позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним АТ «Укрсоцбанк» на АТ «Альфа-Банк». Ухвалою суду 11.06.2020 закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 08.09.2020 представниками [PERSON] до суду подана заява про застосування строків позовної давності. В судовому засіданні представник позивача АТ «Альфа-Банк» просив заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити як у безпідставному. Представники відповідача [PERSON] - адвокати Діордієв С.Г. та Пащенко О.О. просили у задоволенні позовних вимог банку відмовити, зустрічну позовну заяву задовольнити. [PERSON] у судове засідання не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив, з будь-якими заявами чи клопотаннями до суду не звертався, тому суд з урахуванням думки сторін, ухвалив розглядати справу у його відсутність. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, 03.07.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», та [PERSON] укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, відповідно до якого банк надав, а позичальник отримав у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в межах суми максимального ліміту заборгованості 295 000 доларів США, зі сплатою 13,5 % річних та кінцевим терміном повернення основної заборгованості до 02.07.2022 року на умовах, визначених договором кредиту (а. с. 40 - 52 том 1). Із виписки по особовому рахунку [PERSON] № [NUMBER] за період з 03.07.2007 по 04.03.2011 вбачається, що 03.07.2007 на поточний рахунок позичальника було перераховано кредитні кошти у сумі 75 000 доларів США, 04.07.2007 - 200 000 доларів США, 16.07.2008 - 20 000 доларів США, та були отримані останнім готівкою через касу банку (а. с. 162, 163, 164, 172 - 177 том 2). Також 03.07.2007 року для забезпечення виконання позичальником боргових зобов`язань за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, між [PERSON] та банком укладено договір іпотеки № 02-10/2289, відповідно до якого позичальник передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 129,9 кв.м., жилою площею 81,6 кв.м., яка належала [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.05.2002 року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації (а. с. 56 - 61 том 1). Відповідно до п. 1.6 договору іпотеки, іпотекодавець гарантує, що на предмет іпотеки не існує прав та вимог інших осіб, в тому числі тих, що не зареєстровані у встановленому порядку. Пунктом 1.15 договору встановлено, що предмет іпотеки належить іпотекодавцю особисто, так як набута в результаті використання права на приватизацію. Статтею 4 договору іпотеки передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, іпотеко держатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предметіпотеки. Іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: на підставі рішення суду шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. 07.12.2007 року між [PERSON] та банком укладено Додаткову угоду № 1 до договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160, якою було встановлено графік зниження максимального ліміту заборгованості щомісячно рівними частинами по 1 500 доларів США, починаючи з 5 січня 2008 року, а у липні 2022 в сумі 6 500 доларів США (а. с. 53 том 1). Також встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.09.1990 року, який було розірвано рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 03.03.2010 року (а. с. 72 - 74 том 1). Крім того, вказаним рішенням суду за [PERSON] в порядку поділу спільного майна подружжя визнано право власності на квартиру, загальною площею 129,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, [PERSON] 31.03.2016 зареєструвала право власності на квартиру [ADDRESS] , загальною житловою площею 135,2 кв.м., житловою площею 81,6 кв.м. (а. с. 108 - 114 том 1). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містить стаття 368 ЦК України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Стаття 578 ЦК України та частина друга статті 6 Закону України «Про іпотеку» передбачають, що майно, яке є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою всіх співвласників. Умовою передачі співвласником нерухомого майна в іпотеку своєї частки в спільному майні без згоди інших співвласників є виділення її в натурі та реєстрація права власності на неї як на окремий об`єкт нерухомості. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Тобто якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. Відсутність нотаріально засвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору іпотеки позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Судом під час розгляду справи встановлено, що квартира [ADDRESS] на час укладення договору іпотеки належала на праві особистої власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого 08.05.2002 року Відділом приватизації державного житлового фонду Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, тобто внаслідок приватизації (а. с. 68 том 1). Відповідно до ст. 57 Сімейного кодексу України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Таким чином твердження [PERSON] про те, що спірна квартира являється спільною сумісною власністю, оскільки придбана під час шлюбу, повністю спростовуються матеріалами справи та суперечать вимогам чинного законодавства, а отже її зустрічні позовні вимоги щодо визнання договору іпотеки недійсним, не підлягають задоволенню. У зв`язку із недоведеністю зустрічного позову підстав для застосування строку позовної давності суд не вбачає. У відповідності до ч.1 статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 610 ЦК України визначає, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. За статтею 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 625 України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У зв`язку з тим, що позичальником [PERSON] не виконувались належним чином умови договору кредиту № 24-12/160 станом на 09.11.2018 року у позичальника існує заборгованість перед АТ «Укрсоцбанк» у розмірі 771 011, 76 доларів США, що за курсом НБУ становить 21 531 840,33 грн. та складається з: суми заборгованості за кредитом - 250 901,29 доларів США, що еквівалентно 7 006 853,59 грн.; суми заборгованості за відсотками - 341 822,35 долара США, що еквівалентно 9 545 981,84 грн.; суми заборгованості за комісіями - 12 668,21 долара США, що еквівалентно 353 781,73 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 57 185,26 доларів США, що еквівалентно 1 596 997,54 грн.; розміру пені за несвоєчасне повернення відсотків у сумі 108 434,65 долари США, що еквівалентно 3 028 225,63 грн. В судовому засіданні відповідачем та третьою особою не спростовано існуючої заборгованості за кредитним договором. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно з частиною першою статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку», у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Спірна квартира [ADDRESS] не є новоствореним об`єктом нерухомого майна, оскільки створена з прив`язкою до вже існуючої заставленої нерухомості, з використанням її функціональних елементів, тому суд приходить до висновку, що спірна квартира є іпотечним майном. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 41 Закону України «Про іпотеку» реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 Закону України від 03.06.2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами-резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на момент укладення кредитного договору, (а з 31.03.2016 року [PERSON] ) був власником домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, видане 06.03.2003 року та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 128486, а відтак положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не розповсюджуються на спірні правовідносини. Ст. 38 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки. Враховуючи зазначені норми права, суд вважає доводи сторони відповідача про те, що їй не було відомо про укладення договору іпотеки, вона не являється його стороною, а також те, що на вказані правовідносини поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», як на підставу для відмови у задоволенні позовних вимог таким, що не заслуговують на увагу, оскільки не відповідають чинному законодавству. Суд критично сприймає доводи відповідача про те, що АТ «Укрсоцбанк» не надав жодних доказів отримання [PERSON] коштів, оскільки вказані доводи спростовуються матеріалами справи, зокрема заявою про видачу готівки, банківськими виписками по особовому рахунку. Надана представником відповідача копія Акту про арешт майна від 08.02.2010 року на підтвердження того, що позивачем ще в 2009 році було висунуто боржнику [PERSON] вимогу про усунення порушень судом до уваги не приймається, оскільки з неї не вбачається, що боржнику було висунуто вимоги за спірним договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 24-12/160. від 03.07.2007. Положеннями частини першої ст.39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч.6 ст.38 Закону України «Про іпотеку», ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб`єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Виходячи зі змісту поняття «ціна» як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, аналізу норм статей 38, 39 Закону України «Про іпотеку» можна зробити висновок, що у розумінні норми статті 39 Закону України «Про іпотеку» встановлення початкової ціни предмета іпотеки у грошовому вираженні визначається за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. З урахуванням наведеного, суд вважає за доцільне не визначати початкову ціну реалізації предмета іпотеки, та здійснити продаж на прилюдних торгах на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. З огляду на зазначене, позовні вимоги АТ «Укрсоцбанк» є законними та обґрунтованими. Що стосується заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню, оскільки право власності за [PERSON] на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 31.03.2016 року, а з позовом АТ «Укрсоцбанк» звернувся 09.01.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. Судові витрати розподілити між сторонами у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved