Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-08 00:00:00

У січні 2011 року прокурор Нахімовського району м. Севастополя звернувся до суду в інтересах держави в особі Севастопольської міської ради із зазначеним позовом, в якому просив визнати недійсним державний акт серії ЯИ № 072661 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у [ADDRESS], кадастровий номер 8536300000:56:002:0084, виданий [PERSON] Головним управлінням Держкомзему у м. Севастополі, зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088301605; витребувати на користь держави в особі Севастопольської міської ради з незаконного володіння відповідачки вказану земельну ділянку. Рішенням Балаклавського районного суду м. Севастополя від 15 квітня 2013 року в задоволенні позову було відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Севастополя від 26 вересня 2013 року рішення Балаклавського районного суду м. Севастополя від 15 квітня 2013 року було скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково: визнано недійсним державний акт серії ЯИ № 072661 на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у [ADDRESS], кадастровий номер 8536300000:56:002:0084, виданий [PERSON] Головним управлінням Держкомзему у м. Севастополі та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088301605. В задоволенні іншої частини позовних вимог було відмовлено. Ухвалою від 09 квітня 2014 року Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення Балаклавського районного суду м. Севастополя від 15 квітня 2013 року та рішення апеляційного суду м. Севастополя від 26 вересня 2013 року були скасовані, а справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 18.06.2014 року відповідно до Закону України «Про забезпечення прав та свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, зі змінами від 06.05.2014 року, підсудність даної цивільної справи визначена Солом'янському районному суду м. Києва. Прокурор прокуратури Солом'янського району м. Києва в судовому засіданні підтримав ті ж самі позовні вимоги і лише з підстав та за обставин, викладених в позовній заяві. В позові прокурор Нахімовського району м. Севастополя посилався на те, що відповідно до п. 12 Перехідних положень Земельного Кодексу України від 25.10.2001 року до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження з розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради. Таким чином, розпорядником земель в межах м. Севастополя та органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Севастопольська міська рада. Згідно зі ст.ст. 81, 116, 118 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають безоплатно права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст. 126 ЗК України посвідчується державним актом. Таким чином, документом, який встановлює правовідносини щодо набуття, припинення, зміни права власності на земельну ділянку, є рішення органу, який наділений правом передачі таких земельних ділянок у власність. В свою чергу, державний акт є документом, який посвідчує набуття такого права. Відповідно до п 1.4. 1.16. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі, затвердженої Наказом Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року, державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення Уповноваженого органу. Так, [PERSON] на підставі розпорядження Севастопольської міської державної адміністрації від 06.04.2010 року № 1032-р був видано державний акт серії ЯИ № 072661 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер земельної ділянки 8536300000:56:002:0084, площею 0,1000га, розташовану за адресою: [ADDRESS] для індивідуального дачного будівництва. Вважає, що вказане розпорядженням адміністрації прийнято всупереч нормам чинного законодавства України. Відповідно до п.5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України та планово-картографічних матеріалів лісовпорядкування 1999 року вказана земельна ділянка площею 12,0 га знаходиться у постійному користуванні державного підприємства «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство» (Орлинівське лісництво, квартал 21, виділи 17,18) та відноситься до земель лісового фонду. Всупереч ст.ст. 149, 207-209 Земельного кодексу України, Порядку визначення втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, які підлягають відшкодуванню, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1279 від 17.11.1997 року, міською державною адміністрацією зазначену земельну ділянку передано у власність членам кооперативу без вилучення з постійного користування ДП «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство», його згоди на це, та відшкодування втрат лісогосподарського виробництва. Водночас, рішення адміністрації як підстава набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку 11.06.2010 року було опротестовано прокуратурою м. Севастополя та скасовано адміністрацією з підстав невідповідності чинному законодавству. На думку прокурора, вказані обставини свідчать про те, що земельна ділянка виділена та державний акт на право власності на вказану земельну ділянку видані з порушенням вимог земельного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочинну не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Посилався, що підставами недійсності правочину відповідно до ст. 215 ЦК України є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1,3,5,6 ст. 203 Цього кодексу. Крім того, відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, зокрема, способами визнання правочину недійсним, відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ст. 387 Цивільного кодексу України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Спірна земельна ділянка вибула з державної власності всупереч земельного законодавства та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави пред'явлення вимог про витребування її з чужого незаконного володіння. Відповідачка [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явились. В письмових заперечення, які знаходяться в матеріалах справи, представник відповідачки посилався на відсутність правових підстав для задоволення позову у зв'язку з відсутністю викладення прокурором підстав відповідно до правової позиції у постанові Верховного Суду України від 12.09.2012 року по справі №6-71цс12, яка є обов'язковою для всіх суб'єктів владних повноважень, щодо припинення права власності на земельну ділянку за певних умов та наявності підстав, визначених у переліку ст.140 ЗК України, який є вичерпним. Крім того, матеріали справи не містять даних бази державного земельного кадастру як доказів розташування земельної ділянки та її правового статусу, а також про перебування саме цієї земельної ділянки, нібито, у постійному користуванні ДП «Севастопольське досвідне лісомисливське господарство» та при цьому вилучення земельної ділянки у відповідачки та передачі її у розпорядження Севастопольської міської ради, яка є органом місцевого самоврядування, а тому не містять обґрунтованого викладення обставин щодо порушення прав і кого саме та, звідси, повноважень прокурора на представництво інтересів та звернення до суду. Представники третіх осіб Обслуговуючого кооперативу «Дачно-будівельне товариство індивідуальних забудовників «Барвінок», Державного підприємства «Севастопольське дослідне лісомисливське господарство» в судове засідання не з'явились. Суд, дослідивши докази у справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 06 квітня 2010 року голова Севастопольської міської державної адміністрації видав розпорядження № 1032-р «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для індивідуальної дачної забудови обслуговуючим кооперативом «Дачно-будівельне товариство індивідуальних забудовників «Барвінок» та про надання у власність членам цього кооперативу земельних ділянок, розташованих у районі м. Сарич». Даним розпорядженням було затверджено обслуговуючому кооперативу «Дачно-будівельне товариство індивідуальних забудовників «Барвінок», членом якого є відповідачка [PERSON], проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки із встановленням її меж в натурі (на місцевості), розташованої у районі м. Сарич, загальною площею 12,0 га, для надання у власність членам цього кооперативу земельних ділянок для індивідуальної дачної забудови. На підставі зазначеного вище розпорядження Головним управлінням Держкомзему у м. Севастополі [PERSON] 27.04.2010 року був виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га, розташовану у [ADDRESS], серії ЯИ № 072661, кадастровий номер 8536300000:56:002:0084. Державний акт зареєстровано у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 011088301605, із зазначенням підстави видачі - розпорядження голови Севастопольської міської державної адміністрації від 06 квітня 2010 року № 1032-р. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частинами 1, 2 ст. 116 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) установлено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення індивідуального дачного будівництва у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою. Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. Разом з тим, з матеріалів справи не вбачається, що розпорядженням Севастопольської міської державної адміністрації від 06 квітня 2010 року спірну земельну ділянку було фактично передано у власність відповідачки. Крім того, зазначене розпорядження було видано до розроблення технічної документації із землеустрою та без її затвердження уповноваженим органом, а додаток до нього не містить у собі відомостей про площу земельних ділянок. В матеріалах справи також відсутні докази звернення відповідача до Севастопольської міської ради чи Севастопольської міської державної адміністрації з відповідною заявою про передачу земельної ділянки у власність, а також розроблення проектно-технічної документації стосовно спірної земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Одним із основних принципів, на засадах якого здійснюється цивільне судочинство, є принцип змагальності, закріплений уст. 10 ЦПК України. У ч. 2 ст. 2 ЦПК України законодавець надає рівні права обом сторонам, а також іншим особам, які беруть участь у справі, щодо подання доказів, їх дослідження і доведення перед судом їх переконливості. Законодавець покладає обов'язок на заінтересованих у вирішенні справи осіб довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, що передбачено у ч. 3 ст.10 та ст. 60 ЦПК України. Цей обов'язок має позитивно впливати на справедливість судового рішення. Проте, доказів, на підтвердження того, що вказана земельна ділянка перебувала у межах м. Севастополя та у складі комунальної власності, в матеріалах справи не міститься і в судовому засіданні прокурором не спростовано посилання відповідачки, що вказана земельна ділянка перебувала у державній власності і повноваженнями щодо розпорядження нею була наділена Севастопольська міська державна адміністрація. Зазначене підтверджується відповіддю Головного управління Держкомзему у м. Севастополі від 26 травня 2011 року за № 8-6-5/4641, у якій вказано, що роботи по розмежуванню земель державної і комунальної форм власності адміністративно-територіального утворення м. Севастополь не виконані, у Головному управлінні Держкомзему у м. Севастополі відсутня інформація про зареєстровані правовстановлюючі документи на земельні ділянки, що перебувають у власності чи користуванні Севастопольської міської ради, проект встановлення меж адміністративно-територіального утворення м. Севастополь не затверджений і межі міста в натурі (на місцевості) не встановлені. Доказів того, що Севастопольська міська державна адміністрація при вирішенні питання про передачу у власність членам ОК ДБТЗ «Барвінок» діяла поза межами повноважень та не у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, прокурором не надано, а судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, відповідно до положень ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. За положеннями ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку та якщо органом державної влади або місцевого самоврядування прийнято рішення (акт), яке порушує права іншої особи щодо володіння, користування чи розпорядження земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Судом встановлено, що постановою Окружного адміністративного суду м. Севастополя від 10 квітня 2012 року, яка набрала законної сили 14 травня 2012 року, визнано протиправним та скасовано розпорядження голови Севастопольської міської державної адміністрації від 21 червня 2010 року № 1475-р «Про скасування розпорядження голови Севастопольської міської державної адміністрації від 06 квітня 2010 року № Ю32-р». Таким чином, розпорядження про надання земельної ділянки є чинним. Між тим, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дійшовши висновку про необхідність скасування судових рішень та передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ст. 338 ЦПК України, звертала увагу, що суди не надали належної оцінки змісту розпорядження Севастопольської державної адміністрації № 1032-р від 06 квітня 2010 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок для індивідуальної дачної забудови обслуговуючим кооперативом «Дачно-будівельне товариство індивідуальних забудовників «Барвінок», розташованих в м. Сарич, та не з'ясували, яка конкретно земельна ділянка була за змістом зазначеного рішення надана відповідачці, якої площі та у яких межах. Так, позов прокурором був обґрунтований тим, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності з порушенням земельного законодавства та всупереч волі держави в особі уповноваженого на те органу. Ураховуючи, що при ухваленні рішень попередніми судами у порушення вимог ст. 214 ЦПК України не були встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, щодо наявності порушень, які могли бути підставою для скасування державного акта на право власності на землю, та щодо предметної спірності земельної ділянки колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дала рекомендації щодо з'ясування цих обставин, які є обов'язковими. Відповідно до правил ст.ст. 57-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Такими засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб та їхніх представників, допитаних як свідків, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Обов'язок доказування покладається на сторони і тягар доказування не переходить від однієї сторони до іншої, тому підставу позову повинен довести саме позивач. При цьому матеріально-правовий зміст обов'язку подавати докази полягає саме в тому, що у випадку його невиконання суб'єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалась зацікавлена сторона, неіснуючим, чи навпаки, якщо інше не доказано другою стороною. При цьому суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно здійснювати дії, обов'язок виконання яких законом покладено на сторону позивача. Між тим, на час нового розгляду справи щодо з'ясування даних обставин у порушення процесуальних норм прокурор своїми права сторони у справі не скористався та обов'язки не виконав, таких обставин як правових підстав позову щодо порушення яких норм права саме при видачі акту, який прокурор просив визнати недійсним, і щодо якої саме земельної ділянки, її статусу, місцезнаходження і в яких межах та якого призначення, а також порушення чиїх саме і яких саме прав на неї, не виклав та доказів не надав, що унеможливлює встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, та позбавляє можливості на теперішній час інакше вирішити спір по суті, тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed