Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-07 00:00:00

У січні 2018 р. [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Автолізинг» (далі по тексту - ТОВ «Сігма Автолізинг») про визнання недійсним договору фінансового лізингу та стягнення у подвійному розмірі збитків, завданих у зв`язку з вчиненням недійсного правочину, в сумі 100 000 грн. Позов обґрунтований такими обставинами. 20.11.2017 [PERSON] уклала з ТОВ «Сігма Автолізинг» договір фінансового лізингу № 01364, згідно якого відповідач зобов`язався продати їй на умовах фінансового лізингу автомобіль марки ВАЗ 2111, 2014 р.в., вартістю 86 000 грн. На виконання умов договору позивач сплатила на рахунок відповідача 50 000 грн. Працівники відповідача обіцяли передати позивачу автомобіль протягом 3-х - 4-х днів, проте цього не сталося. До січня 2018 р. позивач вірила обіцянкам відповідача, але потім попросила повернути сплачені кошти. 02.01.2018 та 15.01.2018 позивач подала дві заяви про розірвання договору, у відповідь на які отримала лист, у якому відповідач повідомив про те, що вона може отримати лише 40 грн., а всі інші кошти зараховані як комісія за організацію договору і не можуть бути повернуті. Позивач вважає договір недійсним як такий, що укладений під впливом обману. Вказала, що всупереч вимог пункту 2 статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір не містить предмета лізингу, його вартості та розміру лізингових платежів, при цьому працівники відповідача обманним шляхом переконали її в тому, що це не варто зазначати у договорі, а предмет лізингу достатньо вказати лише у заяві. Уклавши договір, який не містить істотних умов, вона помилилась, проте ця помилка сталася внаслідок обману зі сторони позивача. Відповідач ще до моменту укладення договору знав, що цей правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, оскільки у нього не було обіцяного автомобіля, і він навіть не мав намірів його придбавати. Відтак відповідач як сторона, що застосувала обман, зобов`язаний відшкодувати їй збитки у подвійному розмірі. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у відсутність сторони позивача. Відповідач повідомлявся про розгляд справи шляхом направлення судових повісток за його місцезнаходженням згідно з Єдиним державним реєстром юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, проте в судове засідання його представник не з`явився без повідомлення причин неявки, відзив на позов не подав. Зважаючи на неявку відповідача та неподання відзиву на позов, суд відповідно до положень статей 280, 281 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивача не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Нез`явлення учасників справи є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини. 20.11.2017 між ТОВ «Сігма Автолізинг» (згідно договору- лізингодавець) та [PERSON] (згідно договору - лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 01364. Відповідно до умов вказаного договору лізингодавець зобов`язався придбати у власність предмет лізингу - транспортний засіб, та передати його в користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором, а лізингоодержувач - прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу та у встановлений термін і в повному обсязі сплачувати лізингові та інші платежі на умовах цього договору. В день підписання договору на виконання його умов [PERSON] сплатила на рахунок ТОВ «Сігма Автолізинг» кошти в сумі 50 0000 грн. 02.01.2018 та 15.01.2018 позивач звернулася до відповідача із заявами про розірвання договору та повернення сплачених коштів. Відповідно до листа від 17.01.2018 відповідач надав згоду на розірвання договору з 15.01.2018. Водночас відповідач повідомив позивача про те, що відповідно до пункту 9.6. договору зі сплаченої позивачем суми кошти в розмірі 49 950 грн. були зараховані як комісія за організацію договору і 50 грн. як авансовий платіж. Оскільки відповідно до статті 12 договору поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу, а комісія за організацію договору не повертається, позивачу буде повернуто 40 грн. Правовідносини, які виникають з договору лізингу, регулюються положеннями параграфу 6 глави 58 ЦК України, а загальні правові та економічні засади фінансового лізингу - Законом України «Про фінансовий лізинг» (далі - Закон № 723/97-ВР). Згідно з частиною 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов`язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості ізлізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до положень частини 2 статті 1 Закону № 723/97-ВР за договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв`язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом (частина 1 статті 2 Закону № 723/97-ВР). Відтак істотними умовами договору лізингу, що визначені законом, є предмет, строк, на який предмет передається у користування лізингоодержувачу, та розмір лізингових платежів. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Позивач посилається на те, що оспорюваний договір не містить усіх істотних умов договору, проте зі змісту договору вбачається, що його невід`ємною частиною є Додаток № 1 (стаття 17), у якому зазначені предмет лізингу та графік сплати лізингових платежів (пункт 1.1. статті 1, пункт 10.1. статті 10). Всупереч твердженням позивача строк дії договору та строк лізингу чітко визначені статтею 2 договору. Підписання [PERSON] зазначеного договору, а також адресованої відповідачу заяви про надання автомобіля, у якій ідентифіковано предмет лізингу, є доказом ознайомлення її з предметом договору та усіма його умовами. Отже з огляду на вищенаведене, незважаючи на ненадання суду Додатку № 1 до оспорюваного договору, доводи позивача щодо недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не заслуговують на увагу і є безпідставними. До того ж недосягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору не може бути підставою для визнання його недійсним, а лише свідчить не про те, що договір не був укладений, а таких вимог позивачем не заявлено. Даючи оцінку доводам позивача про недійсність правочину як такого, що вчинений під впливом обману, суд керується положенням статті 230 ЦК України, якою передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. До обставин, які мають істотне значення, законодавець відносить природу правочину, права та обов`язки сторін, властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням (абзац 2 частини 1 статті 229 ЦК України. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На обґрунтування вимог [PERSON] зазначає, що ще до моменту укладення договору відповідач не мав наміру виконувати зобов`язання щодо придбання предмету лізингу і передачі його їй у користування. Жодних доказів, які б спростовували ці твердження позивача, відповідачем не надано. Натомість сам зміст оспорюваного договору дає достатні підстави вважати, що відповідач дійсно не планував виконувати зобов`язання щодо придбання предмету лізингу і передачі його в користуванняпозивачу, але з метою отримання коштів приховав цей факт від позивача. Так, преамбула оспорюваного договору визначає, що комісія за організацію договору - першочерговий одноразовий платіж, яких входить до складу обов`язкових платежів, що має бути сплачений лізингоодержувачем на користь лізингодавця за організацію договору, для його оформлення, незалежно від назви призначення платежу у квитанції про сплату. Розмір комісії, попередньо погоджений сторонами, становить 10% від вартості предмета лізингу. Під терміном «авансовий платіж» у договорі розуміється обов`язковий платіж, що складає частину від вартості предмета лізингу, та становить 23%, який сплачується лізингоодержувачем на користь лізингодавця на умовах договору до моменту передачі предмета лізингу. Відповідно до пункту 9.6. договору кошти, які сплачуються лізингоодержувачем до моменту отримання предмету лізингу, незалежно від їх призначення, яке вказується у квитанції, зараховується по даному договору у наступному порядку: комісія за організацію договору; авансовий платіж; комісія за передачу предмету лізингу - у разі наявності; різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.4. ст. 9 даного договору, або різниця до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.5. ст. 9 даного договору. Згідно статті 12 договору, яка визначає порядок розірвання договору, порядок повернення коштів, відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу, у разі розірвання договору за ініціативою лізингоодержувача, поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію договору в такому випадку не повертається. З квитанції та платіжного доручення, які підтверджують факт здійснення позивачем платежу на користь відповідача, вбачається, що позивачем було сплачено авансовий платіж. Отже з огляду на вищенаведені положення договору та зміст листа відповідача щодо розірвання договору, у якому зазначено, що 49 950 грн. - це комісія за організацію договору (що становить 10% від вартості предмета лізингу), можна дійти висновку, що вартість предмету лізингу складає 499 500 грн. Проте, зважаючи на існуючі в Україні ціни на транспортні засоби, вартість автомобіля марки ВАЗ 2111, та іще і 2014 року випуску, в будь-якому випадку не може становити таку суму. Якщо ж припустити, що одним платежем позивач сплатила і комісію за організацію договору і авансовий платіж, який згідно листа відповідача становить 50 грн. (23% від вартості предмета лізингу), то вартість предмету лізингу становить приблизно 217 грн., що не потребує будь-яких коментарів. З огляду на вищенаведені обставини, а також процесуальну поведінку відповідача, який ухиляється від отримання судових повісток, наявні достатні підстави вважати, що лізингодавець дійсно не планував виконувати зобов`язання щодо придбання предмету лізингу і передачі його в користуванняпозивачу, але з метою отримання коштів приховав цей факт від позивача. Отже, зважаючи на вищенаведене, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання договору недійсним як такого, що укладений під впливом обману. За загальним правилом недійсний правочин не створює юридичних наслідків крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину (частина 1 статті 216 ЦК України). Відповідно до положень частини 2 статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв`язку з вчиненням цього правочину. Враховуючи, що на виконання договору [PERSON] сплатила на користь відповідача 50 000 грн., ці кошти є збитками, які ТОВ «Сігма Автолізинг» зобов`язане їй відшкодувати у подвійному розмірі. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповіача сплачений позивачем судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved