Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-29 00:00:00

У серпні 2011 року [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], звернувся в суд з позовом до [PERSON] ( в даний час [PERSON]), [PERSON], [PERSON], третіх осіб без самостійних вимог приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу квартири, застосування наслідків недійсності правочину та переведення на нього прав та обовязків покупця. Як на підставу позовних вимог зазначав, що 11 серпня 2004 року він, [PERSON], та його донька [PERSON] на підставі договору дарування від 11 листопада 1995 року набули право приватної власності в розмірі по 1/2 частки кожний на квартиру [ADDRESS], що підтверджується витягом з реєстру права власності на нерухоме майно серія СВС №101890, номер витягу 4412310 від 11 серпня 2004 року. В результаті шахрайських дій зі сторони доньки [PERSON] та її чоловіка [PERSON] за попередньою змовою між собою, маючи умисел на отримання чужого майна, усвідомлюючи незаконність дій, останні шляхом обману та зловживання довірою заволоділи його, [PERSON], паспортом громадянина України. В подальшому [PERSON] предявив даний паспорт для отримання в приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON], виготовленого шляхом незаконної нотаріальної дії нотаріально посвідченого доручення від його, [PERSON], імені, яке б уповноважувало [PERSON] розпоряджатись належним йому майном, а саме 1/2 часткою вищевказаної квартири [ADDRESS], хоч достовірно знав про відсутність в нього, [PERSON], наміру та бажання для надання такого доручення. Отримавши доручення, яке містило неправдиві відомості, [PERSON] передав його [PERSON], а остання використала його для укладення договору купівлі-продажу вищевказаної квартири. Зокрема, 04 жовтня 2004 року [PERSON] в приміщені нотаріальної контори приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу [PERSON] по вул. Коперніка,47 в м. Львові, використавши підроблене доручення, уклала з [PERSON], [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], достовірно знаючи про відсутність в її батька бажання на надання такого доручення. Після укладення цього договору купівлі-продажу [PERSON] та [PERSON] набули право приватної власності на вказану квартиру в рівних частках, що підтверджується витягами про реєстрацію права власності серія СВН №207925 від 05 листопада 2004 року та серія СВН №207925 від 05 листопада 2004 року. Зазначені факти встановлені в обвинувальному висновку прокуратури Шевченківського району м. Львова, копія якого долучена до позовної заяви. Відповідно до ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Він, позивач, не підписував та не надавав доручення своїй доньці [PERSON] для вчинення вищезазначених дій, тому доручення ВВК №549732 від 02 жовтня 2004 року та відповідно договір купівлі-продажу від квартири від 04 жовтня 2004 року не відповідають чинному законодавству. У відповідності до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно з положеннями ч.ч.1, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору). Як вбачається з наданих суду доказів, згода на вчинення щодо надання довіреності ним, [PERSON] своїй доньці [PERSON] відсутня, відповідно відсутня і згода на вчинення правочину щодо продажу належної йому частки квартири [PERSON] Згідно з положеннями ч. 3 ст. 209 ЦК України нотаріальне посвідчення може бути вчинене на тексті лише такого правочину, який відповідає загальним вимогам, встановленим ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Згідно з вимогами ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 387 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином він, [PERSON], має право витребувати з чужого володіння належне йому майно. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобовязаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Його, [PERSON], який мав у приватній власності 1/2 частину вищевказаної квартири, не повідомили про намір продати іншу половину цієї квартири, яка належала його доньці [PERSON], чим позбавили права на викуп такої частки. Положеннями ч.4 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця. Одночасно позивач зобовязаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. Факт існування порушення продажу частки у праві спільної часткової власності є очевидним, а тому він, позивач, вважає, що на нього також повинно бути переведено права та обовязки покупця на іншу 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала іншому співвласнику, а саме: його доньці [PERSON], яка порушила вимоги ст. 362 ЦК України. З огляду на такі факти просив постановити рішення, яким: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04 жовтня 2004 року в частині продажу 1/2 частки квартири, яка належала йому, [PERSON]; - перевести на нього, [PERSON], права та обовязки покупця на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] та була продана [PERSON] і [PERSON]; - визнати за ним, позивачем, право власності на квартиру [ADDRESS]; - зобовязати ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» зареєструвати за ним, [PERSON], право власності на квартиру №30 по вул. Лінкольна.39 в м. Львові; - зобовязати ВГІР Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області провести реєстрацію його, [PERSON], в квартирі [ADDRESS]; - зобовязати ВГІР Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області зняти з реєстрації [PERSON] і [PERSON] в квартирі [ADDRESS]; - виселити [PERSON] та [PERSON] з квартири [ADDRESS]; - вселити його, [PERSON], в квартиру [ADDRESS]. В процесі судового розгляду ухвалою судового засідання від 28 жовтня 2011 року до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» та СГІРФО Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області, яке в подальшому було перейменовано на Шевченківський РВ ГУ ДМС України у Львівській області. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 червня 2014 року позивач [PERSON] був виключений з числа учасників процесу у звязку з його смертю, яка настала 12 червня 2012 року, та до участі в справі в порядку правонаступництва було залучено в якості позивача [PERSON], на користь якої [PERSON] 10 лютого 2011 року склав заповіт та вона є його спадкоємцем. Крім цього, ухвалою судового засідання від 04 вересня 2014 року відповідач [PERSON] був виключений з числа відповідачів у звязку зі смертю, яка настала 31 липня 2013 року. В жовтні 2014 року представник позивача [PERSON] [PERSON] подав заяву про уточнення позовних вимог та просить постановити рішення, яким: - визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04 жовтня 2004 року в частині продажу 1/2 частки квартири, яка належала [PERSON]; - перевести на [PERSON], як правонаступника [PERSON], права та обовязки покупця на 1/2 частку квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] та була продана [PERSON] і [PERSON]; - визнати за [PERSON], як правонаступником [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS]; - скасувати реєстрацію та виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]; - покласти на відповідачів витрати по оплаті судового збору і на інформаційно- технічне забезпечення процесу. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, зіславшись на обставини, які викладені в позовній заяві, в долученому до справи письмовому поясненні та в заяві про уточнення позовних вимог. Відповідач [PERSON] (до одруження - [PERSON]І.) в судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила, що спірна однокімнатна квартира [ADDRESS] в минулому належала на праві власності її бабці по материній лінії. В листопаді 1995 року бабця подарувала вказану квартиру в рівних частках їй, [PERSON], та її батькові [PERSON] При житті її батько зловживав алкогольними напоями, не приймав участі в оплаті за житлово-комунальні послуги та вони вирішили з ним продати спірну квартиру. До приватного нотаріуса [PERSON] для оформлення довіреності в жовтні 2004 року вона не ходила, а ходив батько [PERSON] та її чоловік [PERSON], з яким на той час вона перебувала в зареєстрованому шлюбі. Від нотаріуса її чоловік приніс довіреність на право представництва інтересів батька та 04 жовтня 2004 року вона уклала нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, за умовами якого продала спірну квартиру [PERSON] та [PERSON] Після укладення цього договору вони на протязі 2-3 днів звільнили квартиру та батько перейшов жити до співмешканки в гуртожиток на вул. Тичини в м. Львові. Через деякий час спочатку до неї, а пізніше до її батька, стала звертатись позивачка [PERSON], яка є колишньою невісткою приватного нотаріуса [PERSON], з проханнями писати в правоохоронні органи заяви на [PERSON], щоб посадити останнього у вязницю. Позивачка [PERSON] мала сильний вплив на її батька, вона забрала в нього телефон та при житті батько їй повідомляв, що хоче відмовитись від позову. В даний час [PERSON] бажає отримати від неї 8 500 доларів США, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснила, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 04 жовтня 2004 року був укладений з відома і згоди [PERSON] Останній зловживав спиртним, з ним було важко проживати і це було основним мотивом для продажу квартири. [PERSON] передав доньці свій паспорт для зняття з реєстрації з проданої квартири та в подальшому проживав у своєї співмешканки. Крім цього, позивачем [PERSON] у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України не внесено на депозитний рахунок грошові кошти для сплати вартості частини квартири. При предявленні позову також пропущений строк позовної давності та з цих підстав у задоволенні позову просить відмовити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що [PERSON] було відомо про продаж 04 жовтня 2004 року його донькою квартири [ADDRESS]. Його батько [PERSON], який помер 30 липня 2013 року, розповідав, що [PERSON] приблизно тиждень після продажу разом з ним проживав в спірній квартирі та він ніколи не казав, що не знає про продаж квартири. Фактично за купівлю квартири вони з батьком заплатили 16 000 доларів США, однак в договорі купівлі-продажу була вказана менша сума з метою сплати державного мита в меншому розмірі. В даний час в спірній квартирі він, [PERSON], не зареєстрований та не проживає, а проживає в [INFO]. Просить у задоволенні позову відмовити. Аналогічні пояснення в заперечення позову дала в судовому засіданні представник відповідача [PERSON]А адвокат [PERSON] Представник ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в судові засідання жодного разу не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Представник Шевченківського РВ ГУ ДМС України у Львівській області в судове засідання жодного разу не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку та в матеріалах справ міститься лист з проханням проводити розгляд справи за його відсутності. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судові засідання не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку, та 07 вересня 2011 року подав до суду письмове пояснення, зі змісту якого вбачається, що позов він вважає безпідставним та в його задоволенні просить відмовити. Третя особа без самостійних вимог - приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в судові засідання жодного разу не зявився, хоч про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому порядку. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] [PERSON], відповідача [PERSON], її представника [PERSON]. відповідача [PERSON], його представника [PERSON], зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, дослідивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з однієї кімнати, житловою площею 13,8 кв.м та кухні з комунальними вигодами. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру, виданого СУШАТ «Весна» від 17 лютого 1995 року, вказана квартира належала на праві власності бабці відповідача [PERSON] по материній лінії [PERSON]. Відповідно до договору дарування квартири, посвідченого державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори 11 листопада 1995 року, [PERSON] подарувала, а відповідач [PERSON] (раніше [PERSON]І.) та її батько [PERSON] прийняли в дар в рівних частках, тобто по 1/2 частці вищевказаної квартири. Вказані обставини підтверджуються поясненнями відповідача [PERSON], її представника [PERSON], долученою до справи копією договору дарування квартири від 11 листопада 1995 року та ці обставини в судовому засіданні ніким з учасників процесу не оспорювались. Судом також встановлено, що 04 жовтня 2004 року між [PERSON] (на час укладення договору [PERSON]І.), яка діяла від свого імені та на підставі доручення, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 02 жовтня 2004 року в реєстрі за №2410, від імені свого батька [PERSON], з однієї сторони, та [PERSON], який діяв від свого імені та на підставі доручення, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу, 01 жовтня 2004 року в реєстрі за №3818, від імені свого батька [PERSON], з другої сторони, було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за №3852. В п.3 вказаного договору зазначено, що продаж квартири вчинено за 9776 грн. У звязку з укладенням вищевказаного договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] прокуратурою Шевченківського району м. Львова в 2006 році проводилось досудове розслідування в кримінальній справі №183-0747, за наслідками якого 27 грудня 2006 року було складено обвинувальний висновок про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 190 ч.2, 358 ч.3 КК України, [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ст. 190 ч.2 КК України, [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч.5, 190 ч.2, 364 ч.1, 366 ч.1 КК України, та [PERSON] у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 27 ч.5, 190 ч.2, 358 ч.1 КК України, та матеріали вказаної кримінальної справи було скеровано на розгляд в суд. В ході досудового розслідування було проведено ряд судово-почеркознавчих експертиз, згідно з якими, зокрема, встановлено, що підпис від імені [PERSON] в довіреності від 02 жовтня 2004 року, якою було уповноважено діяти від його імені [PERSON], виконано не самим [PERSON], не [PERSON], а іншою особою. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2008 року дана кримінальна справа була повернута прокуророві Шевченківського району м. Львова для організації проведення додаткового розслідування. Після цього, вказана кримінальна справа для розгляду в суд не скеровувалась та в даний час в провадженні СВ Шевченківського відділу поліції ГУ НП України у Львівській області знаходиться кримінальне провадження № 12013150090000458 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 358 КК України. Будь-якій особі підозру у вчиненні цього кримінального правопорушення органом досудового слідства не оголошено. Зазначені обставини підтверджуються поясненнями позивача [PERSON], її представника [PERSON], долученими до справи копіями вищевказаних обвинувального висновку в кримінальній справі №183-0747 від 27 грудня 2006 року, постанови Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2008 року в справі №1-13/2008р., відповіді слідчого СВ Шевченківського РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області від 26.052015 року №16/13-6591 та ці обставини ніким з учасників процесу не оспорювались. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ч.1 ст. 258 цього Кодексу для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Положеннями ч.4 ст. 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може предявити до суду позов про переведення на нього прав та обовязків покупця. Одночасно позивач зобовязаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У відповідності до приписів ст. 264 цього Кодексу перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Відповідно до положень ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Якщо суд залишив без розгляду позов, предявлений у кримінальному провадженні, час від дня предявлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. У відповідності до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Частинами 3 та 4 ст. 267 цього Кодексу визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В судовому засіданні безспірно встановлено, що оспорюваний спочатку позивачем [PERSON], а відтак позивачем [PERSON], як його правонаступником, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] був укладений 04 жовтня 2004 року. Про укладення цього договору [PERSON] стало відомо відразу після його укладення, тобто в жовтні 2004 року. Однак [PERSON] з відповідним позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним в суд не звертався. Після скерування в суд обвинувального висновку в кримінальній справі №183-0747 про обвинувачення [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в лютому 2007 року [PERSON] подав в рамках цієї кримінальної справи цивільний позов про відшкодування збитків, завданих злочином, в якому просив зобовязати вказаних осіб відновити його порушення права на квартиру і компенсувати моральну шкоду, або стягнути з них солідарно 200 000 грн. у відшкодування матеріальних збитків та 200 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. Постановою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 жовтня 2008 року вказана кримінальна справа разом із цивільним позовом через неповноту і неправильність проведеного слідства була повернута прокуророві для організації додаткового розслідування та на новий розгляд в суд до даного часу не скеровувалась. В першій половині 2011 року [PERSON] звертався в суд із позовом про визнання частково недійсним вищевказаного договору купівлі-продажу квартири від 04 жовтня 2004 року, однак ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 19 липня 2011 року вказаний позов був залишений без розгляду з підстави, передбаченої п.3 ч.1 ст. 207 ЦПК України, тобто через його повторну неявку в судове засідання. З новим аналогічним позовом [PERSON], від імені якого в порядку передоручення від імені представника [PERSON] діяв [PERSON], звернувся в суд 11 серпня 2011 року, тобто після спливу строків позовної давності, передбачених названими вище нормами ЦК України. Відповідачами по справі [PERSON] та [PERSON] до суду подані заяви, які долучені до матеріалів справи, в яких останні просять застосувати до позовних вимог [PERSON] правонаступником якого є позивач [PERSON], позовну давність. Враховуючи вищенаведене та оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у звязку зі спливом строку позовної давності. При цьому суд також приймає до уваги те, що ні позивачем [PERSON], ні його правонаступником [PERSON] у відповідності до вимог ст. 362 ЦК України не вносились на депозитний рахунок грошові кошти для сплати вартості частини квартири при переведенні прав та обовязків покупця. Доводи позивача [PERSON] та її представника [PERSON] в підтримання позовних вимог є непереконливими, вони не спростовують висновків суду, а тому такі доводи суд не може покласти в основу свого рішення задовольнити позовні вимоги.

Outcome: dismissed