Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Концерну «Військторгсервіс»(далі - відповідач), в якому, з урахуванням заяви про уточнення вимог від 22.01.2019 року (а.с. 46-53) просив стягнути з останнього на свою користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 742 891,92 грн. Позовні вимоги, з урахуванням заяви про уточнення вимог від 22.01.2019 року (а.с. 46-53) обґрунтовані тим, що позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем з 28.07.2005 року по 06.03.2012 року. При звільненні [PERSON] не було виплачено належні йому грошові кошти, хоча 04 липня 2013 року він звертався до відповідача із відповідною заявою про це. Посилаючись на положення ст.ст. 95, 117 КЗпП України, ст. 34 Закону України «Про оплату праці», позивач вважає порушеним своє право на компенсацію збитків за час невиплаченої заробітної плати з урахуванням індексу інфляції. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення вимог позовної заяви, оскільки постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року, уже стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, включаючи за період, що є предметом розгляду у даній справі. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.08.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 13.11.2018 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву. Протокольною ухвалою суду від 23.01.2019 року прийнято до розгляду заяву про уточнення вимог від 22.01.2019 року, долучено до матеріалів справи копію постанови Верховного Суду від 19 грудня 2018 року. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23.01.2019 року провадження по даній справі було зупинено до набранням законної сили рішенням Київського апеляційного суду у цивільній справі №761/24489/17-ц. 24.12.2019 року судом із Відділу організаційного забезпечення розгляду цивільних та адміністративних справ отримано належним чином завірені копії рішень судів першої, апеляційної та касаційної інстанції у цивільній справі №761/24489/17, які набрали законної сили, а ухвалою судді від 24.12.2019 року відновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 26.02.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року у справі №761/24489/17 за позовом [PERSON] до концерна «Військторгсервіс» про стягнення заборгованості по заробітній платі, надбавки до посадового окладу, компенсації за невикористані відпустки, інфляційних втрат, середнього заробітку за час затримки розрахунку стягнуто з Концерну «Військторгсервіс» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 24 540 грн. 63 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні 50 000 грн. (а.с. 78-85). Вказана постанова залишена без змін постановою Верховного Суду від 13 листопада 2019 року (а.с. 86-98). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Постановою Київського апеляційного суду від 26 березня 2019 року встановлено, що [PERSON] , відповідно до наказу Міністра оборони України №449 від 28.07.2005 року, та трудового контракту №449 від 28.07.2005 року, був працевлаштований в державному господарському об`єднанні концерн «Військторгсервіс» на посаді генерального директора. Згідно наказу Міністра оборони України від 06.03.2012 року №124 (із змінами внесеними згідно наказу Міністра оброни України від 06.03.2012 року №137) позивач був звільнений з роботи за п.8 ст.36 КЗпП (підстави, передбачені контрактом). Оцінивши надані суду докази, апеляційний суд встановив, що відповідач ні під час звільнення, ні на вимогу позивача в липні 2013 року не виплатив нараховані йому при звільненні та належні йому до виплати суми в розмірі 24 540 грн.63 коп. Середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні розраховувався з 05 липня 2013 року (дата коли позивач звернувся до відповідача з вимогою виплатити йому розрахункові кошти) до 26 березня 2019 року, дата вирішення спору апеляційним судом. Середній заробіток за весь час затримки по день вирішення спору судом, як встановлено Київському апеляційним судом, становить 171 грн. 17 коп. (171 грн. 17 коп. х 1436 днів (кількість робочих днів за час затримки) = 245 800 грн. 12 коп. Між тим, колегія суддів з урахуванням обставин даної справи, терміну порушення прав позивача, наявності спору про належні до виплати суми, звернення позивача з вимогами через 5 років після звільнення, перебування відповідача в процедурі банкрутства з 21 березня 2017 року до 17 квітня 2018 року, що унеможливлювало виконання вимог позивача в цей період, частку задоволених судом вимог, а також враховуючи те, що стягнення з відповідача середнього заробітку у заявленому позивачем розмірі, може призвести до повторного банкрутства відповідача та порушення у зв`язку з цим прав інших працівників, враховуючи засади розумності та справедливості, колегія суддів вважала за необхідне стягнути середній заробіток в сумі 50 000 грн. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції було вирішено питання стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, що розраховувався з 05 липня 2013 року до 26 березня 2019 року та включає в себе період, який предметом розгляду у даній справі (з 01 квітня 2018 року по 23 січня 2019 року), позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на існування рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, включаючи період з 01 квітня 2018 року по 23 січня 2019 року. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.04.2018 року по 23.01.2019 року суд не вбачає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: dismissed