Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

У серпні 2019 року позивачка звернулася до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі з 28 квітня 2012 року. За час перебування у шлюбі ними (сторонами) за договорами купівлі-продажу від 12 травня 2016 року та від 16 травня 2016 року було придбано на ім`я відповідача магазин, що розташований в [ADDRESS] . Вважала, що даний магазин є спільною сумісною власністю подружжя та вона (позивачка) має право на Ѕ частку цього майна. Тому просила в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя визнати за нею (позивачкою) право власності на Ѕ частину вказаного магазину. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позов підтримали та викладене підтвердили. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, вимоги позивачки вважали безпідставними, оскільки на час придбання спірного магазину сторони спільно не проживали, з 2014 року позивачка проживала у своїх батьків в м. Гостомель, коштів у бюджет сім`ї не вкладала, магазин був придбаний за кошти, надані батьками відповідача. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони з 28 квітня 2012 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 6 грудня 2019 року було розірвано, що підтверджується матеріалами справи (а.с.11) та визнається сторонами. Як вбачається з копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 8 серпня 2019 року та що визнається сторонами, на підставі договору купівлі-продажу від 12 травня 2016 року за відповідачем [PERSON] було зареєстроване право власності на Ѕ частину магазину загальною площею 58,7 кв.м, що розташований по [ADDRESS] (на даний час Бучанського) району Київської області, а на підставі договору купівлі-продажу від 16 травня 2016 року право власності на іншу Ѕ частину цього магазину (а.с.13-15). Відповідно до\~ст.60\~СК України\~майно,\~набуте подружжям\~за час\~шлюбу,\~належить дружині\~та чоловікові\~на праві\~спільної сумісної\~власності незалежно\~від того,\~що один\~з них\~не мав\~з поважної\~причини (навчання,\~ведення домашнього\~господарства,\~догляд за\~дітьми,\~хвороба тощо)\~самостійного заробітку\~(доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60\~СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу,\~\~може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі\~\~№ 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). За змістом пункту 3 частини першої статті 57\~СК України майно, набуте дружиною, чоловіком, за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто є особистою приватною власністю. В обгрунтування своїх заперечень відповідач посилається на те, що спірний магазин було придбано за його особисті кошти, подаровані йому його батьками, а тому є його особистою власністю, на час придбання магазину вони з позивачкою спільно не проживали та спільних коштів не мали. Однак, дані обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні та суперечать зібраним по справі доказам. Так, допитана в якості свідка мати відповідача [PERSON] показала, що вона (свідок) в 2016 році на прохання свого сина відповідача по справі [PERSON] , позичила йому кошти на придбання магазину, спершу, десь за тиждень до купівлі, - 1400 доларів США, та пізніше ще близько 20 тисяч гривень. Відповідач обіцяв повернути їй ці кошти, але з часом вона зрозуміла, що він борг їй не поверне, а тому вирішила не вимагати повернення коштів та подарувати їх сину. Свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні посвідчили, що сторони з часу одруження в 2012 році спільно проживали в с.Блиставиця, займались підприємницькою діяльність, а саме, торгівлею в цьому ж магазині, який до його купівлі орендували, мали з цього певні доходи. В кінці 2014 року, перед народженням дитини, позивачка переїхала проживати до своїх батьків в смт. Гостомель Київської області, в 2015-2016 роках приїжджала з дитиною в с.Блиставиця, допомагала в роботі магазину, відповідач постійно їздив до позивачки в смт. Гостомель, приймав участь в догляді за дитиною. Жодних доказів, які б підтверджували наявність у відповідача на час придбання магазину особистих коштів та вкладення ним їх у купівлю цього майна суду не надано. Крім того, як вбачається з копій заяв позивачки від 12 та 16 травня 2016 року, поданих до приватного нотаріуса Короля Р.А. при укладенні договорів купівлі-продажу спірного магазину, нею (позивачкою) надано згоду на купівлю цього майна саме за спільні з чоловіком кошти та здійснення цих правочинів в інтересах сім`ї (а.с.107-108), що відповідачем на той час не заперечувалось. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, приймаючи до уваги вищевикладене, оскільки в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження придбання спірного магазину за особисті кошти відповідача, жодних доказів щодо цього суду не надано, то суд вважає, що дане майно, як набуте сторонами за час їх шлюбу, належить їм (сторонам) на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до\~ч1,2\~ст.70\~СК України,\~у разі\~поділу майна,\~що є\~об`єктом\~права спільної\~сумісної власності\~подружжя,\~частки майна\~дружини та\~чоловіка є\~рівними,\~якщо інше\~не визначено\~домовленістю між\~ними або\~шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Так як підстав для відступлення від рівності часток не вбачається, то суд вважає, що частки сторін в їх спільному майні є рівними. Таким чином, враховуючи викладене, суд вважає за необхідне, задовольняючи позов, розділити спільне сумісне майно бувшого подружжя сторін та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину магазину, що розташований в [ADDRESS] , як частку в спільному майні подружжя. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивачки на відшкодування витрат по сплаті судового збору 1993,50 грн.

Outcome: approved