Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі, визнати незаконним і скасувати наказ № 8 від 18.12.2018 року про його звільнення за ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Також просив поновити його на посаді водія-експедитора ФОП [PERSON] з 19.12.2018 року та звільнити за ч.3 ст. 38 КЗпП України у день поновлення на роботі та стягнути середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначає, що у період з 04.01.2018 року по 31.05.2018 року він перебував у трудових відносинах з ФОП [PERSON] та працював на посаді водія-експедитора. Звільнився за власним бажанням та роботодавцем було нараховано заробітну плату у розмірі 16\~212,78 грн., яка не була виплачена. 12.06.2018 року позивача знову було прийнято на роботу до відповідача на таку ж посаду, однак остання не виплатила заборгованість по заробітній платі за минулий час. В період з 18.12.2018 року по 22.12.2018 року позивач перебував на лікуванні, про що повідомив працедавця, однак 26.12.2018 року отримав трудову книжку із записом про його звільнення 18.12.2018 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України. Вважає такі дії відповідача незаконними. З метою захисту своїх прав змушений звернутись до суду. 05.06.2019 року по справі ухвалене заочне рішення, яким повністю задоволені позовні вимоги [PERSON] 30.07.2019 року надійшла заява ФОП [PERSON] , яка просила поновити строки для подання заяви про скасування заочного рішення та скасувати його. Ухвалою суду від 12.08.2019 року заява ФОП [PERSON] задоволена, заочне рішення від 05.06.2019 року скасоване та справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження на 04.09.2019 року, сторонам надано строк для подання відзиву, відповіді на відзив, заперечення. 29.08.2019 року до суду надійшов відзив, поданий представником відповідача адвокатом Томашевською О.А., в якому відповідач просила відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Свою позицію мотивувала тим, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем відсутня. Наказ\~ про звільнення є законним, оскільки 29.10.2018 року йому була оголошена догана, а 17.12.2018 року [PERSON] повторно грубо порушив умови трудового договору, тому останній обґрунтовано звільнений за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором. Наданий позивачем листок непрацездатності є способом останнього уникнути відповідальності за порушення трудового договору. 04.09.2019 року до суду надійшла відповідь на позовну заяву. Позивач зазначає, що заробітна плата була йому нарахована, податки на неї сплачені, однак сам він коштів не отримав. Про догану від 29.10.2018 року він дізнався, прочитавши відзив. Тоді ж 04.09.2019 року подав заяву про збільшення позовних вимог: поряд з попередніми вимогами просив визнати незаконним та скасувати наказ № б/н від 29.12.2018 року про оголошення догани [PERSON] та стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 30\~000 грн. Судове засідання 04.09.2019 року відкладене за клопотанням представника відповідача адвоката Томашевської О.А. з метою надати можливість підготувати відзив на збільшені позовні вимоги. 08.10.2019 року представником відповідача подано заяву про відвід головуючій судді Заполовській Т.Г., який суддею визнаний безпідставним, провадження по справі зупинено до вирішення відводу суддею, який не входить до складу суду, що розглядає справу. Ухвалою суду від 10.10.2019 року у задоволенні відводу головуючій судді Заполовській Т.Г. відмовлено, провадження по справі поновлено, призначено до судового розгляду 07.11.2019 року. 07.11.2019 року надійшло клопотання представника відповідача адвоката Томашевської О.А. про відкладення розгляду справи, оскільки технічно не зможе прибути в судове засідання та забезпечити явку свідків. У судове засідання 28.11.2019 року надійшло клопотання відповідача ФОП [PERSON] про відкладення розгляду справи, оскільки вона особисто бажає прийняти участь у судовому засіданні, однак не має можливості з`явитись за станом здоров`я, про що долучила довідку з медичного закладу. 17.12.2019 року надійшло клопотання представника відповідача адвоката Томашевської О.А. про відкладення розгляду справи у зв`язку з зайнятістю в інших судових процесах. Судом відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача та продовжено розгляд справи. В судовому засіданні 17.12.2019 року представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити повністю з підстав, зазначених у збільшеній позовній заяві. Головуючою суддею оголошено стислий зміст заперечень відповідача, викладених у відзиві. Відзиву на збільшені позовні вимоги з 04.09.2019 року по день ухвалення рішення до суду не надійшло. Заслухавши пояснення представників позивача, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії трудової книжки позивач [PERSON] працював на посаді водія-експедитора транспортного засобу у ФОП [PERSON] у період з 04.01.2018 року до 31.05.2018 року та був звільнений за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. Повторно позивач був прийнятий на роботу 12.06.2018 року і звільнений 18.12.2018 року наказом № 8 від 18.12.2018 року згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України (а.с. 6). Також згідно копії листка непрацездатності [PERSON] був звільнений від роботи з 18.12.2018 року до 22.12.2018 року з причини загального захворювання (а.с. 8). Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у ст. 5-1 КЗпП України правовий захист від незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: 3) систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. До відзиву відповідачем долучено копію наказу № б/н від 29.10.2018 року про оголошення догани [PERSON] за порушення трудового законодавства, а саме: за появу на роботі у нетверезому стані, пошкодження автомобіля, викрадення коштів (а.с. 163). На підтвердження зазначених фактів суду надано копію акту № 1 від 22.10.2018 року, підписаний [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про те, що [PERSON] був нетверезий на робочому місці (медичний огляд не проводився, відмова від проходження медичного огляду не зафіксована, нетверезий стан з`ясовано на підставі пояснень [PERSON] , які не долучені до акту); пошкодження автомобіля: оглядового дзеркала з правого боку, пошкоджену електрику по управлінню дзеркалом, пошкодження лако-фарбованих елементів кабіни автомобіля (а.с. 164-165). Згідно копії акту № 1-1 від 29.10.2018 року, підписаного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 22.10.2018 року, перебуваючи у стані сильного алкогольного сп`яніння привласнив кошти у розмірі 500 грн. Відповідачем долучені і копії актів № Ѕ від 29.10.2018 року, що [PERSON] відмовився давати пояснення щодо п`янки на робочому місці 17.12.2018 року; № 2 від 17.12.2018 року згідно якого 17.12.2019 року [PERSON] відмовився повернути автомобіль після вчинення пошкоджень та здійснив викрадення документів суворої звітності; акт № 2/2 від 18.12.2018 року, складений без присутності працівника [PERSON] \~про відмову [PERSON] дати письмові пояснення щодо невиконання умов трудового договору 17.12.2018 року (а.с. 166-171). Відповідно до копії наказу № 8 від 18.12.2018 про звільнення (а.с. 179) підставою для звільнення водія-експедитора [PERSON] згідно ч.3 ст. 40 КЗпП України стали акт № 1 та акт № 2. У акті № 1 від 22.10.2018 року зафіксовано факт появи позивача на роботі у нетверезому стані та пошкодження автомобіля, у акті № 2 від 17.12.2018 року зафіксовано факт невиконання умов трудового договору та пошкодження автомобіля. Таким чином, відповідач, як працедавець, незаконно звільнив [PERSON] за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором на підставі актів № 1 та № 2, оскільки у вказаних актах лише зафіксовано факти порушення, однак вони не містять відомостей, що до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім того, ст. 40 КЗпП України встановлює правило, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Твердження представника позивача, що [PERSON] не був хворий 18.12.2018 року, суд трактує як припущення, голослівну позицію, оскільки доказів протилежного суду на дослідження не надано. Так як позивачем надано докази своєї тимчасової непрацездатності 18.12.2018 року, тому суд приходить до переконання про незаконність наказу ФОП [PERSON] № 8 від 18.12.2018 року про звільнення [PERSON] з 18.12.2018 року за ч. 3 ст. 40 КЗпП України. Відповідно підлягають задоволенню і позовні вимоги [PERSON] про поновлення його на посаді водія-експедитора ФОП [PERSON] з 19.12.2018 року. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, підлягає негайному виконанню (ч. 5 ст. 235 КЗпП України). Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до абз. 3 п. 32 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи, невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні календарні місяці роботи. Враховуючи, що за жовтень та листопад місяць 2018 року позивач отримував мінімальну заробітну плату у розмірі 3723 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час вимушеного прогулу за період з 18.12.2018 року по день постановлення рішення 17.12.2019 року за 250 робочих днів у розмірі 42\~306,82 грн. Вказана сума середнього заробітку судом зазначена без виключення сум відрахування на податки (Постанова ВС від 18.07.2018 року № 359/10023/16-ц). Вимога позивача про скасування наказу без номеру від 29.12.2018 року про оголошення догани [PERSON] задоволенню не підлягає, оскільки згідно матеріалів справи догана винесена позивачу 29.10.2018 року, а 29.12.2018 року [PERSON] вже не працював у ФОП [PERSON] . Також відповідно до ст. 43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. \~ Стаття 24 Закону України «Про оплату праці», стаття 115 \~КЗпП України передбачає, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів. \~ Згідно наданих суду відповідачем ФОП [PERSON] відомостей сукупний дохід [PERSON] за період з 04.01.2018 року по 31.05.2018 року становив 16\~212,78 грн., сума до виплати 13\~209,85 грн. (а.с. 7). Крім того, відповідно до наданих відповідачем копій звітів про здійснені відрахування та виплати за період з травня 2018 року по грудень 2018 року (а.с. 159-162), позивачу без урахування податків нараховано 32\~258,33 грн. заробітної плати, з них сплачено 6300 грн. аліментів. На підтвердження факту відсутності заборгованості по заробітній платі перед [PERSON] відповідачем надано копії квитанцій про отримання грошових переводів, письмові пояснення особи, що надавала бухгалтерські послуги, довідку з ДВС та з податкової, однак суд оцінює зазначені докази таким чином. Копії квитанцій про отримання [PERSON] грошових переводів від [PERSON] за період з лютого по грудень 2018 року не можуть слугувати доказами отримання заробітної плати позивачем від його безпосереднього працедавця ФОП [PERSON] , тим більше представники позивача в судовому засіданні пояснили, що їх довіритель надавав послуги [PERSON] , за виконання яких вона сплачувала йому певні кошти. Письмові пояснення [PERSON] , що у ФОП [PERSON] відсутня заборгованість по заробітній платі перед [PERSON] (а.с. 147-152) та довідки ГУ ДФС у Житомирській області про відсутність у ФОП [PERSON] податкового боргу, іншої заборгованості з платежів, контроль за справлянням яких\~ покладено на контролюючі органи, не є належними, допустимими та достатніми доказами отримання заробітної плати без врахування податків позивачем. Одночасно довідка з ДВС достовірно доводить перерахування аліментних коштів працедавдавцем на користь отримувача аліментів. Тобто, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог [PERSON] про стягнення на його користь заборгованості по заробітній платі за вказані періоди за виключенням сплаченої суми аліментів 6300 грн. та сум відрахування на податки у розмірі 25\~958,33 грн. (32\~258,33 6300). Щодо заявлених вимог позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 30\~000 грн., то суд приходить до переконання про їх часткову обґрунтованість. Так, в судовому засіданні встановлено факт неправомірних дій відповідача (порушення трудового законодавства щодо строків виплати заробітної плати, видачу незаконного наказу про звільнення); позивачем доведено наявність моральних страждань з цього приводу, який є учасником бойових дій; та прямий причинний зв`язок між неправомірними діями та завданою шкодою. Одночасно виходячи з позицій виваженості, законності та обґрунтованості, суд вважає доцільним визначити розмір відшкодування моральної шкоди у межах 2000 грн. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягненню на користь держави судові витрати пропорційно задоволених вимог у вигляді судового збору за ставкою судового збору, передбаченою Законом України «Про судовий збір», за п`ять позовних вимог у сумі 3842 грн.

Outcome: partial