Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] в особі представника за письмовою довіреністю [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіна В.В., про визнання правочину удаваним, застосування до удаваного правочину дарування правил договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 29 квітня 1995 року між [PERSON] та [PERSON]. був укладений шлюб. За час шлюбу у них народилася донька [PERSON], яка на теперішній час повнолітня. За час спільного життя, а саме, 16 квітня 2003 року [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти придбали квартиру [ADDRESS]. Вартість квартири складала 6000 доларів США. Позивач особисто здійснювала пошук квартири, в наступному разом з чоловіком оглядали цю квартиру, та особисто позивач віддавала грошові кошти продавцям - колишнім власникам. Квартира набувалась за спільні кошти подружжя, які мались у них у наявності, та частково чоловіком, тобто, відповідачем по справі був взятий безвідсотковий кредит за місцем роботи, який за час існування шлюбу було повернуто за спільні кошти подружжя. Будучи твердо впевненою, що вони одна сім'я, яка вже разом прожила певний час, [PERSON] не заперечувала проти того, щоб всі документи на право власності зазначеної квартири будуть оформлені на чоловіка, оскільки вважала, що все рівно це є майно, набуте за час шлюбу, та є спільною сумісною власністю. На час оформлення у нотаріуса договору позивач була відсутня в місті. Після того, як квартира перейшла у власність їх родини, вони всі зареєстрували своє місце проживання в цій квартирі, та їх місце проживання та реєстрації до теперішнього часу є спірна квартира. Спільне життя у подружжя не склалося та за рішенням Енергодарського міського суду Запорізької області від 20 червня 2011 року їх шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу колишнє подружжя продовжувало мешкати в спірній квартирі та ніколи не виникало питання щодо невизнання відповідачем права власності на цю квартиру за позивачкою. Після того, як спільна дитина сторін по справі виросла і в теперішній час виїхала на навчання за межі України, позивач почала розмови з відповідачем щодо розподілу або продажу цієї квартири, після чого з'ясувалось, що договір купівлі-продажу квартири було оформлено шляхом укладання договору дарування. В серпні 2015 року відповідач зазначив, що квартира належить лише йому, та [PERSON] не має до неї на теперішній час ніякого відношення, саме тоді позивачка дізналася про порушення її прав відповідачем. Весь цей час вона намагалась домовитись з колишнім чоловіком щодо вирішення цього питання, але сторони не досягли жодної домовленості. Просить суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS], укладений 16 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіною В.В. за реєстровим номером 2052, удаваним, визнати укладеним 16 квітня 2003 року договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON], визнати об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру [ADDRESS], здійснити поділ квартири [ADDRESS] шляхом визнання права спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] в рівних частках, тобто, по ? частці, стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] сплачений судовий збір у розмірі 3 654 грн. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Раніше в судовому засіданні надавала пояснення, відповідно яких все викладене в позовних вимогах підтримала та додатково додала, що до 2003 року проживали в однокімнатній квартирі [ADDRESS]. Треба було розширювати житлові умови, оскільки дитині потрібна своя окрема кімната. Вона звернулась до агентства нерухомості. Чоловік також взяв безпроцентну позикуна той час в розмірі, який був еквівалентний 1000 доларів США. Продали однокімнатну квартиру, але на той момент ще не купили іншої, тому меблі вивезли до знайомої. Проживали у рідній сестри позивачки всі разом. В черговий раз прийшовши на біржу «Інтер» вона дізналася, що продається квартира за адресою [ADDRESS]. Вона зустрілася з [PERSON], особисто з ним домовлялася, призначили день, коли вони з чоловіком, тобто, відповідачем по справі, прийдуть подивитися на цю квартиру. У призначений день вони прийшли за адресою квартири. Обумовили вартість квартири. На той момент це було 6 000 доларів. Особисто вона передала [PERSON] гроші за квартиру в сумі 4000 доларів США. В замін вона отримала розписку, яку в даний момент не може знайти. У перше продавець віддав ключі від квартири 14 лютого 2003 року. Почали планувати ремонт. В квітні місяці 2003 року вона поїхала на сесію в місто Севастополь, там дізналася, що чоловік оформив офіційно квартиру. Стосунки між ними, як подружжям, були чудові. Через роки стався перелом у відносинах. 20 червня. 2011 року вони розлучилися, але вона продовжувала жити в цій квартирі. В 2013 році донька вступила до вищого учбового закладу. Між подружжям порушувалося іноді питання щодо знову укладення шлюбу, але не змогли через взаємні обіди. В 2015 році чоловік вперше став казати, що все майно належить йому: і квартира, і машина, і все інше. Представник позивача за письмовою довіреністю [PERSON] у судове засідання з'явилась, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позові та нормативно обґрунтувала їх. Відповідач [PERSON] у судове засідання з'явився, позовні вимоги не визнає в повному обсязі, зазначив на те, що позивачці було відомо про оформлення договору дарування замість договору купівлі-продажу ще в 2003 році. Додатково зазначив на те, що коли він купував квартиру дружина була відсутня, але вона знала, що буде договір дарування, тому що перед тим він продав малосімейну квартиру також за договором дарування. Ніяких коштів [PERSON] нікому не передавала. [PERSON] його давній знайомий. Він [PERSON] займав гроші на покупку авто. Пізніше вони домовились, що [PERSON] в рахунок погашення заборгованості, буде укладено договір дарування спірної квартири. Коли дружина прописувалась в 2003 році вона бачила цей договір дарування, оскільки він з дружиною ходили вдвох та надавали їх до ЖЕКу особисто у двох. Коли подружнє життя не склалося, вона знайшла другого чоловіка, залишила сім'ю ще в 2009 році. На деякий час відповідач проживав з донькою в двох. Потім [PERSON] поверталася, знову уходила, знову поверталася. Вони домовилися з дружиною, що поки донька не закінчить школу, не поїде навчатися, вони будуть вдавати вигляд сімейного життя. Ніяких розмов про розподіл машини, квартири не виникало. Розірвали шлюб в 2011році, але лише в 2015 році вона покинула квартиру. Відповідач намагався поговорити з колишньою дружиною для владнання питання, але вона ні на який контакт не йшла. Він завжди хотів домовитися, зокрема, квартиру пропонував просто переписати на доньку, але до ніяких домовленостей не прийшли. Вважає, що колишня дружина хоче 1/2 частку квартири відсудити, а потім її продати. Джерелом придбання спірної квартири відповідач зазначив грошові кошти своїх батьків, а також кошти, отримані від продажу однокімнатної квартири в малосімейному гуртожитку, яку продав за 3800 дол. США. Кредит він не брав для придбання житла. Вартість спірної квартири склала 6 000 доларів США. Оскільки оформлення договору дарування було в 2 рази дешевше, а він був в коштах обмежений, тому вони за обоюдною домовленістю з [PERSON] оформили цей договір дарування. Адвокат Галька Назар Олександрович у судове засідання з'явився, заперечує проти задоволення вимог в повному обсязі, наполягає на застосуванні судом строків позовної давності, про що надав до суду письмову заяву. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю та визнання позову, в якій також зазначив на те, що в кінці 2002 року він разом із своєю мамою - [PERSON] - вирішив продати квартиру [ADDRESS]. З цією метою він звернувся до агентства нерухомості, де і зустрів [PERSON], яка зазначила йому на те, що шукає квартиру для купівлі та запропонувала подивитися квартиру, яку він продавав. Спочатку [PERSON] прийшла з подругою подивитися квартиру, а в наступному вона прийшла разом зі своїм чоловіком. Вони оглянули квартиру та домовилися про ціну. В кінці лютого чи на початку березня [PERSON] і її чоловік оселилися в квартирі. Перед тим, як поселитися, [PERSON] особисто передала йому більшу частину грошових коштів, про отримання яких він написав їй розписку. В квітні 2003 року між сторонами було оформлено договір відчуження квартири у вигляді договору дарування. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час і місце розгляду справи неодноразово повідомлялась належним чином. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - приватний нотаріус Енергодарського міського нотаріального округу Кошкіна Валентина Василівна у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду невідомі. Також в судовому засіданні були допитані свідок [PERSON] пояснила, що в серпні - вересні 2015 року вона перебувала в гостях у [PERSON] і [PERSON] в спірній квартирі. Розмовляючи, позивачка з відповідачем почали скандалити і відповідач сказав позивачці про те, що її тут нічого там немає. Свідок [PERSON] пояснила, що у подружжя [PERSON] спочатку була малосімейна квартира, яку вони продали, оскільки вирішили поліпшити житло для дитини і себе. Позивачка особисто займалася пошуком квартири, її підбором. В 2003 вони переїхали жити вже в спірну квартиру. Коли оформлялися документи на квартиру [PERSON] знаходилась на навчанні разом зі свідком. Їх родина була дуже хороша, з довірою один до одного. В наступному [PERSON] сказала,їй, що колишній чоловік виганяє її, зазначивши на те, що все належить лише йому та почав її виганяти її. У них сталися великі проблеми через це. Заслухавши сторони по справі, свідків, всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з'ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу вимог, та відповідач, як на підставу своїх заперечень, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного: Судом встановлено наступні обставини: [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі (а.с.5), в період якого в них народилася донька - [PERSON], [INFO]. 16 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування квартири [ADDRESS], відповідно до умов якого останній отримав безоплатно у власність зазначену квартиру (а.с. 6). 20 червня 2011 року Енергодарський міський суд Запорізької області по справі № 2-580 2011 рік за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу виніс рішення про розірвання шлюбу (а.с.8) Свідок [PERSON] підтвердила про події, які свідчать про час, коли позивач узнала про своє порушене право. Відповідач [PERSON] фактично визнав укладання договору купівлі-продажу замість укладеного договору дарування, при цьому зазначивши в своїх поясненнях про вартість квартири в розмірі 6000 доларів США та не заперечуючи передачу грошових коштів продавцям. Відповідно до перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції 2003 року цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року. Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Таким чином, до даних правовідносин застосовується Цивільний кодекс в редакції 1963 року. Статтею 58 цього Кодексу передбачена недійсність мнимої і удаваної угоди, а саме те, що недійсною є угода, укладена лише про людське око, без наміру створити юридичні наслідки (мнима угода). Якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. Стаття 243 ЦК України в редакції 1963 року передбачено, що за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Статтею 224 цього кодексу передбачено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Пленум Верховного Суду України у п.14 постанови від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» роз'яснив, що у разі коли угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК України/ред.1963 року/ визнає, що сторонами укладена така угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляючи рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди яку вони мали на увазі. За удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який на справді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. В ході розгляду справи позивачем у повному обсязі було доведено вищезазначені обставини. Відповідач [PERSON] в своїх поясненнях зазначив на те, що укладений договір дарування було здійснено з метою зниження вартості нотаріальних послуг та оподаткування, він був укладений за взаємною згодою між ним та псевдодарувальниками, відбулась передача грошових коштів у розмірі 6000 доларів США та інше. Разом з цим, відповідач [PERSON] не навів суду жодних мотивів передачі йому в дар квартири від третіх осіб, і в родинних стосунках відповідач не перебував з псевдодарувальниками. Оскільки договір дарування є безоплатним, тому встановлення судом вищенаведених фактів свідчить про те, що укладений договір дарування квартири є удаваним. Згідно із частиною першою статті 202, частиною третьою статті 203 ЦК України головною вимогою для правочину є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, що суд повинен установити, є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування, а також з'ясування питання про те, чи не укладено цей правочин з метою приховати інший та який саме. Ураховуючи, що при укладенні удаваного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, суд бере до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки. Статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яка також діяла на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 23 цього кодексу передбачено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. Стаття 28 цього кодексу визначає розмір часток кожного з подружжя при поділі спільного майна, а саме те, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до статті 29 цього кодексу якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Крім того, оскільки шлюб розірвано після вступу в силу Сімейного кодексу України, слід також застосувати і статті цього кодексу. Статтею 61 СК України передбачено, що об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Згідно до статті 63 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 68 цього Кодексу розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя встановлено статтею 70 цього Кодексу, а саме, передбачено, що уразі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 визначені способи та порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а саме, те, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Як зазначалось раніше, стороною відповідача [PERSON] було подано заяву про застосування строку позовної давності (а.с. 45). Щодо незастосування судом строку позовної давності суд зазначає на наступне: У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. Формулювання загального правила, щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Частиною 1 ст. 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Предметом розгляду даної справи є визнання правочину удаваним, застосування до удаваного правочину дарування правил договору купівлі-продажу, визнання права власності на квартиру. Спірний договір укладено 16 квітня 2004 року. Про дану обставину позивачу стало відомо влітку 2015 року, що підтверджено поясненнями свідка [PERSON] Відповідачем [PERSON] та адвокатом Галькою Н.О. зазначалось на те. що [PERSON] знала про наявність договору дарування, а не договору купівлі-продажу, оскільки реєструвала своє місце проживання за адресою вказаної квартири, а при такій реєстрації повинні надаватись правовстановчі документи на квартиру. Як пояснила позивач [PERSON] вона ходила реєструвати своє місце проживання разом з чоловіком та документи знаходилась у нього, вона їх в цей час не оглядала. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Жодних доказів з боку відповідача до суду не надано з приводу того, що [PERSON] при реєстрації свого місця проживання за адресою спірної квартири бачила або могла бачити правовстановчі документи на квартиру, як не надано доказів на зазначене відповідачем [PERSON] та адвокатом Галькою Н.О. припущення про те, що документи весь час знаходились в квартирі і [PERSON] могла їх бачити або бачила. Це є припущеннями, які не підтверджені належними доказами, що не дозволяє суду вести мову про застосування строку позовної давності. З огляду на це, суд приходить до висновку, що строк звернення до суду з даним позовом [PERSON] не пропущено та заява представника відповідача Гальки Н.О. про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі наведеного та

Outcome: approved