Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить суд усунути перешкоди у користуванні нею власністю: зняти з реєстрації місця проживання та виселити без надання іншого житлового приміщення [PERSON], [INFO], з будинку за адресою: Київська область, Броварський район, село Русанів, вулиця Хамбіра, 13; стягнути понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається про те, що на підставі договорів купівлі-продажу від 14 серпня 2015 року позивач придбала у [PERSON] житловий будинок й 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: Київська область, Броварський район, село Русанів, вулиця Хамбіра, 13. Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором. Умови договору щодо виселення із житлового будинку та зняття із реєстрації відповідачем виконані не були. Остання продовжує користуватися спірним будинком, займаючи кімнату площею 12 кв.м., наміру до виселення не має, вчиняє погрози на адресу позивача та завдає останній тілесні ушкодження. З підстав відновлення порушеного права власності позивач змушена звернутися до суду. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали, просять відмовити у їх задоволенні. Вважають, що відповідач не може бути позбавлена житла без надання іншого житлового приміщення. Будь-яких перешкод у користуванні спірним будинком остання позивачу не чинить. Відповідач мала намір укласти договір довічного утримання, зміст правочинів купівлі-продажу не читала, жодних коштів не отримувала. Третя особа Русанівська сільська рада Броварського району Київської області у судове засідання свого представника не направила. До суду надійшов лист від сільського голови села Русанів [PERSON] про розгляд даної справи без участі представника цієї сільської ради. Вислухавши пояснення позивача, її представника, заперечення відповідача та її представника, покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 14 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частини земельної ділянки, за умовами якого позивач купила 4/6 частини земельної ділянки площею 0,1612 гектарів, наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованої на території Русанівської сільської ради Броварського району Київської області за адресою: Київська область, Броварський район, село Русанів, вулиця Хамбіра, 13. 14 серпня 2015 року між названими сторонами укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого [PERSON] придбала у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: Київська область, Броварський район, село Русанів, вулиця П.Хамбіра, 13. Право власності на вищевказане нерухоме майно, зареєстровано за позивачем, про що свідчить Інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до пункту 8 договору купівлі-продажу житлового будинку продавець засвідчила, що особи, котрі проживають (або) зареєстровані у житловому будинку на момент укладення цього договору не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з житлового будинку в строки, встановлені цим договором. З матеріалів справи вбачається, що у травні 2016 року [PERSON] звернулася до суду із позовом про визнання недійсними вищевказаних договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 серпня 2016 року, залишеним без змін ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області від 24 листопада 2016 року Відповідно до довідки від 28 жовтня 2016 року № 797, виданої виконавчим комітетом Русанівської сільської ради Броварського району Київської області у будинку № 13 по вулиці Хамбіра у селі Русанів Броварського району Київської області значаться зареєстрованими: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. При розгляді даної справи по суті встановлено, що [PERSON] після відчуження належного їй житлового будинку на користь позивача, продовжує використовувати його для власного проживання. З підстав добровільного виселення позивач неодноразово зверталася до відповідача, разом з тим, останньою жодних дій вчинено не було. Допитана у судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] пояснила, що два роки тому, вона спільно із чоловіком вирішила придбати житловий будинок у відповідача. До моменту укладення договорів купівлі-продажу житлового будинку та частини земельної ділянки вона передала [PERSON] обумовлену суму грошових коштів. Після укладення договору купівлі-продажу, [PERSON] попросила її дозволити деякий час пожити у будинку. У травні 2016 року відповідач звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договорів купівлі-продажу земельної ділянки та житлового будинку. Продовжуючи проживання у належному їй будинку [PERSON] витрат по його утриманню не несе, стала погрожувати фізичною розправою та застосовувати фізичну силу. Її малолітня дочка є свідком неправомірних дій відповідача та нецензурної лайки, що негативно впливає на психологічний стан дитини. На даний час [PERSON] займає окрему кімнату площею 12 кв.м, наміру виселятися не має. Свідок [PERSON] чоловік позивача, пояснив, що після досягнення всіх істотних домовленостей позивач на підставі договорів купівлі-продажу придбала у відповідача житловий будинок та частину земельної ділянки. [PERSON] попросила дозволу пожити у будинку впродовж одного місяця, після продовжила термін проживання ще на один місяць, а у подальшому і на зимовий період. Навесні 2016 року відповідач звернулася до суду із позовом про оскарження договорів купівлі-продажу, стала чинити перешкоди у користуванні будинком, проведенні ремонтних робіт. На прохання виселитися у добровільному порядку не реагує, не здійснює оплату комунальних послуг. Додав, що їх спільна із позивачем малолітня дитина має інвалідність, потребує підвищеного догляду. Свідок [PERSON] пояснив, що у 2015 році працював дільничним інспектором поліції. Відповідач зверталася до нього із заявою щодо шахрайства [PERSON] Після проведення перевірки відповідачу відмовлено у заяві. Після до поліції із скаргами один на одного стали звертатися позивач та відповідач. Зі слів місцевих жителів йому стало відомо, що до укладення договорів купівлі-продажу [PERSON] здавала у оренду належний їй будинок, обманювала сім'ї орендарів, обіцяючи їм подарувати нерухоме майно. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За положеннями статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частин другої та третьої статті 386 ЦК України власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло жилий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оцінюючи наведені вище обставини, суд приходить до висновку, що відповідач як колишній власник житлового приміщення, права на проживання у ньому не має, так як не є членом сім'ї нового власника житлового приміщення. Право користування житловим будинок є похідним від права власності, при цьому відповідач на підставі цивільно-правового договору відчужила належний їй будинок, зобовязавшись виселитися із нього та знятися із реєстрації, отже з переходом права власності до іншої особи, яка не є членом її сім'ї, [PERSON] втратила право проживання у згаданому житловому будинку на підставі частини першої статті 391 ЦК України. На час вирішення справи по суті договір купівлі-продажу житлового будинку є дійсним. Проживання відповідача у спірному будинку, створює позивачу як теперішньому власнику перешкоди у користуванні власністю. Враховуючи, що цивільним законодавством гарантовано захист права власності, суд приходить до висновку про відновлення прав позивача шляхом зобовязання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні житлом та виселенні відповідача із займаного житлового приміщення без надання іншого житлового приміщенні. Наведені відповідачем заперечення доводів позивача не спростовують є необґрунтованими і такими, що не заслуговують на увагу суду. Щодо вимоги про зняття відповідача із реєстрації, то суд приходить до наступного. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі - Закон № 1382-IV) зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон № 1382-IV є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Оскільки, позивачем предявлено вимогу про виселення і суд знайшов її обґрунтованою, то вимога про зняття з реєстрації є безпідставною й такою, що за наслідками охоплюється вимогою про виселення, тому самостійного правового значення не має. Відповідно до частини першої статті 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з пунктом 2 частини третьої статті 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до статті 1 Закону України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У пунктах 47, 48 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про надання юридичних послуг. Відповідно до диплому серії КВ № 35579926 [PERSON] здобув кваліфікацію магістра права. Із виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що [PERSON] зареєстрований як субєкт підприємницької діяльності. 12 вересня 2017 року між ФОП [PERSON] та [PERSON] підписано акт приймання-передачі наданих послуг по договору про надання юридичних послуг (правової допомоги) від 17 січня 2017 року. Згідно із даним актом всього [PERSON] на надання юридичних послуг витрачено 21 годину роботи. Вартість однієї години роботи виконавця складає - 595 грн.00 коп. Згідно із квитанцією № 004919 від 12 вересня 2017 року [PERSON] сплатила на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 12\~500 грн. 00 коп., як вартість юридичних послуг. Разом з тим, суд не може погодитися із вимогою про стягнення 12\~500 грн. 00 коп. з відповідача на користь позивача, понесених витрат на правову допомогу. Зваживши на об'єм матеріалів цивільної справи документи, які були складені представником [PERSON], суд приходить до висновку, що розмір витраченого часу на підготовку у 21 годину є завищеним. Разом з тим, суд враховує кількість судових засідань, що була проведена по даній справі та їх тривалість. Враховуючи вказану представником позивача вартість години роботи, кількість в цілому витраченого часу та часткову обґрунтованість позовних вимог, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача на користь позивача 8\~000 грн. 00 коп. витрат на правову допомогу. Відповідно до статті 88 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір у розмірі пропорційному до задоволених позовних вимог 551 грн. 20 коп.

Outcome: partial