Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

У серпні 2020 року представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого вказав, що відповідачу [PERSON] надано ліжко-місце у кімнаті [ADDRESS] на підставі ордеру. Відповідач систематично порушував громадський порядок - кричав, нецензурно висловлювався в бік сусідів, погрожував, вибивав двері. На підставі викладеного просив виселити [PERSON] з кімнати гуртожитку без надання іншого житлового приміщення. Представник позивача у судове засідання не з`явився, просив позов задовольнити, розглядати справу без його участі. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду справи повідомлявся своєчасно, шляхом направлення судових повісток, клопотань про відкладення розгляду даної справи суду не направляв. Також, відповідач викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, просив позов задовольнити, розглядати справу без його участі. Враховуючи, що відповідно до положень ст. 128 ЦПК України, з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи, а також те, що позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, а відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін за доказами, що містяться в матеріалах справи, при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене, ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 06.11.2020 року ухвалено провести заочний розгляд справи вказаної справи. Фіксування судового процесу технічними засобами не проводилось у відповідності до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що у кімнаті [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с.36). Рішенням виконавчого комітету Маріупольської міської ради № 458 від 22.11.2019 року комунальному комерційному підприємству «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» передано на баланс, зокрема, гуртожиток, розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с.40). На ім`я відповідача [PERSON] видано ордер на жилу площу, а саме кімнату [ADDRESS] та відкрито особистий рахунок № [NUMBER] (а.с.42, 44). Наказом ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 29.04.2020 року затверджені Правила проживання у гуртожитках, які перебувають на балансі ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» (далі - Правила) (а.с.46). Так, відповідно до п.4.3. Правила мешканцям гуртожитку забороняється: вживати та зберігати спиртні напої, наркотичні засоби, палити в приміщеннях та на території гуртожитку, з`являтись у гуртожитку у нетверезому стані; порушувати тишу з 23-00 до 07-00 год.; створювати шум, а також вмикати радіотелевізійну, комп`ютерну апаратуру на гучність, при якій їх робота заважатиме іншим мешканцям (а.с.48) Актом ККП «Міське бюро технічної інвентаризації - Маріупольська нерухомість» від 17.06.2020 року встановлено, що мешканець кімнати № 15 у гуртожитку № 19 [PERSON] порушував громадський порядок - кричав, нецензурно висловлювався, погрожував мешканцям, ломився до кімнати сусідів, привів до кімнати свою мати та побився з нею, сусіда по кімнаті [PERSON] до кімнати не пускав (а.с.49). 25 червня 2020 року знов складений акт, відповідно до якого [PERSON] порушував громадський порядок - кричав, нецензурно висловлювався, погрожував мешканцям, ломився до кімнати сусідів, вибивав двері у кімнату № 18 (а.с.50). Вказані дії [PERSON] повторились 1 липня та 06 2020 року, про що складені відповідні акти (а.с.51, 52) Свідок [PERSON] , який є сусідом відповідача по кімнаті, пояснив, що [PERSON] зловживає наркотичними засобами, систематично створює шум, заважає спати, вибиває двері, чим не дає спокою сусідам (а.с. 80-81). Аналогічні пояснення надав також свідок [PERSON] (а.с.82). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.1 Протоколу Першого від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 04.11.1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.116 Житлового кодексу якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Право вимагати у судовому порядку виселення членів сім`ї, у тому числі колишніх, власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст.157 ЖК України, але за наявності обставин, передбачених ч.1 ст.116 цього Кодексу, зокрема, якщо вони систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] систематично порушує правила співжиття, та заходи попередження не дали позитивних результатів. Частиною 3 статті 13 Конституції України визначено, що власність зобов`язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Право на житло є одним з найбільш природних і невід`ємних прав людини. Стаття 47 Конституції України гарантує кожному право на житло, але це право, як і кожне інше, має преюдиціальне значення, якщо може бути реалізоване. А право кожного захищати свої права і свободи, права і свободи інших осіб від посягань найчастіше реалізується певними компетентними органами. Серед різноманітних національних механізмів і засобів забезпечення прав і свобод людини поширеним є судовий захист. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та виселення відповідача зі спірної кімнати без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved