Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що перебував із відповідачкою у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу. [INFO] у них народилась донька [PERSON] . Після народження дитини сторони стосунків не підтримували, однією родиною не проживали. Донька народилась із вродженими хворобами, тому до 01.03.2019 року знаходилась в патологічному відділенні для новонароджених. Відповідачку після пологів виписали з пологового будинку, а дитина залишилась в лікарні. Після виписки позивач забрав доньку додому, став доглядати за нею, лікувати. Мати дитини не заперечувала, щоб позивач забрав доньку та надала нотаріальну посвідчену заяву в якій не заперечувала проти позбавлення її батьківських прав. З моменту народження та по теперішній час відповідачка не приймає участі у вихованні дитини, матеріально її не забезпечує, взагалі не спілкується з донькою. Оскільки відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, в утриманні дитини участі не приймає, просив позбавити відповідачку батьківських прав відносно доньки [PERSON] , [INFO] та просив стягнути з [PERSON] аліменти на утримання дитини в розмірі 1/4 частини з усіх видів її доходу, але не менш ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Позивач надав заяву про можливість слухання справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідачка у судове засідання не з`явилась з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачка своєчасно і належним чином повідомлена про час і місце судового розгляду справи, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про провадження серії [NUMBER] , виданого 03 травня 2019 року Приморським районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №18. З акту про фактичне проживання №435, виданого 09.09.2019 року головою КСН «Центральний І» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом із донькою [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання [PERSON] характеризується позитивно. Мати дитини [PERSON] . дочку не відвідує, батько дитини [PERSON] мешкає із донькою за адресою: [ADDRESS] з початку квітня 2019 року. Згідно довідки Міністерства внутрішніх справ України серії ІАА № 1072329 [PERSON] , [INFO] , станом на 18.02.2019 року до кримінальної відповідальності не притягується, не знятої чи не погашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. Згідно відомостей заступника головного лікаря КНП Маріупольської міської ради «Центр первинно медико-санітарної допомоги №1 м. Маріуполя» від 09.09.2019 року, дитина [PERSON] , [INFO] на диспансерному обліку не перебуває, на прийом до лікаря-педіатра приходить завжди з батьком, дівчинка охайна, всі рекомендації медичних працівників батько виконує. Крім того, відповідачка надала нотаріальну згоду на позбавлення її батьківських прав відносно доньки [PERSON] , що підтверджується її заявою, посвідченою приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Лушкіною О.В. 02.05.2019 року, реєстр № 553. Позивач зазначає, що відповідачка не цікавиться життям доньки, не приймає участь в її вихованні. Відповідно до положень Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства» дитинство перебуває в Україні під особливою охороною. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1-5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 Сімейного кодексу України). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України). Згідно статей 9, 18 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого1991 року (набрала чинність для України 27 лютого 1991 року) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Згідно положення п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, складеного 26 вересня 2019 року № 13-31-150, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини, є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , відносно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] . Тому суд, аналізуючи докази в їх сукупності, дійшов висновку, що мати, надавши нотаріальну згоду на позбавлення її батьківських прав відносно своєї дитини, засвідчила тим самим відсутність інтересу до їх життя та внутрішнього світу, небажання приймати участь у її вихованні, надавати материнську турботу, повернути її та створити належні умови для її життя, що свідчить про свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків по вихованню дитини. Таким чином, з метою захисту прав та інтересів неповнолітньої [PERSON] , суд вважає доцільним позбавити відповідачку батьківських прав відносно неї. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину ( ч. 3 ст. 166 СК України). Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При ухиленні від цього обов`язку, відповідно до ч.3 ст.181 цього Кодексу, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому за ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За таких обставин, враховуючи, що утримання неповнолітньої дитини є не правом, а обов`язком батьків, а позбавлення батьківських прав не звільняє їх від виконання цього обов`язку, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову (29 серпня 2019 року) і до досягнення дитиною повноліття. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. За подання даного позову позивач сплатив судовий збір у розмірі 768,40 гривень (вимога немайнового характеру про позбавлення батьківських прав). Враховуючи, що рішення ухвалено на користь позивача, вказаний судовий збір відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України покладається на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved