Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У серпні 2019 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, уточнивши його останній раз у березні 2020 р.. В обґрунтування позову зазначив, що в період з 22.12.1970 р. по 20.04.1990 р. та з 09.06.1998 р. по 04.01.2011 р., він працював на підприємстві відповідача - помічником машиніста електровоза, електрослюсарем, машиністом екскаватора кар`єра. 04.01.2011 р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. В травні 2019 р. він дізнався, що має право, відповідно до Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу України, на одноразову допомогу при звільненні, оскільки пропрацював у відповідача більше 20 років і був звільнений в зв`язку із виходом на пенсію за власним бажанням. При звільнені із підприємства йому не була виплачена одноразова допомога, тому просить стягнути на свою користь невиплачену одноразову допомогу при виході на пенсію, належну йому при звільненні у розмірі 15568,05 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 04.01.2011 р. по 30.04.2012 р. у розмірі 66816,15 грн., а всього 82384,20 грн.. Представник відповідача надав відзив на позов, в якому зазначив, що на момент звільнення позивача 04.01.2011 р. одноразова допомога працівникам комбінату при виході на пенсію виплачувалась за умов, передбачених п. 7.13 колдоговору: - досягнення пенсійного віку (жінки-55 років, чоловіки 60 років); - наявність стажу роботи на комбінаті відповідної тривалості; - звільнення на пенсію за власним бажанням. Позивач [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 22.12.1970 р. по 03.05.1971 р. помічником машиніста екскаватора в кар`єрі; - з 01.08.1973 р. по 19.10.1985 р. електрослюсарем, електриком дільниці; - з 08.12.1986 р. по 20.04.1990 р. - помічником машиніста екскаватора; - з 09.06.1998 р. по 04.01.2011 р. машиністом екскаватора, механіком дільниці. 17.12.2010 р. позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію. На дату звільнення позивач не досяг віку 60 років, що було однією з обов`язкових умов для виплати одноразової допомоги, згідно з п. 7.13 колдоговору, у зв`язку з чим одноразова допомога йому не нараховувалась та не виплачувалась. Таким чином, відповідач діяв згідно з вимогами п. 6.1 Галузевої угоди на 2010-2011 роки та п. 7.13 колдоговору і будь-які порушення прав позивача з його боку відсутні. Також вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності. Просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював на підприємстві відповідача: - з 22.12.1970 р. по 03.05.1971 р. помічником машиніста екскаватора в кар`єрі; - з 01.08.1973 р. по 19.10.1985 р. електрослюсарем; - з 08.12.1986 р. по 20.04.1990 р. - помічником машиніста екскаватора; - з 09.06.1998 р. по 04.01.2011 р. машиністом екскаватора. 04.01.2011 р. він звільнився за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію по ст. 38 КЗпП України. При звільнені із підприємства йому не була виплачена одноразова допомога при виході на пенсію (а.с. 8-11, 12, 13, 14, 29-31, 32, 33). Пунктом 1.4 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, визначено сферу її застосування, а саме Угода діє безпосередньо і поширюється на всіх працівників, які уклали трудові договори з підприємствами гірничо-металургійного комплексу України. Відповідно до п. 6.1 Галузевої Угоди, сторона власника зобов`язана виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі, залежному від стажу його роботи на підприємстві. Таким чином, умовами Галузевої Угоди виплату одноразової допомоги при виході на пенсію працівникам підприємства та її розмір пов`язано виключно зі стажем роботи працівника на такому підприємстві і передбачено її виплату для працівників, які уклали договори про трудові відносини з підприємством. Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Стаття 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», передбачає, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угоди діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі. Статтею 16 КЗпП України встановлено, що умови колективного договору, що погіршують порівняно із чинним законодавством і угодами становище працівників, є недійсними. Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України в частині соціальних гарантій (соціального захисту), яка була чинна на час звільнення позивача із підприємства, передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. З врахуванням зазначеного, право на отримання позивачем при виході на пенсію одноразової допомоги у розмірі трьох середньомісячних заробітних плат дає наявність в нього стажу роботи у відповідача 20 років і більше. Із довідки № 772 від 31.05.2019 р., наданої відповідачем середньомісячна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням становила - 5189,35 грн.. Тому невиплачена одноразова допомога при виході на пенсію становить 15568,05 грн.. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України, обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови повної невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як повна невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку, при відсутності спору про їх розмір. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки, за відсутністю спору про їх розмір, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки наданої відповідачем середньо-годинна заробітна плата перед звільненням за два останні місяці перед звільненням позивача - за листопад-грудень 2010 р. становила 28,91 грн., що при 7.2 годинному робочому дні становить 208,15 грн. - середньоденна заробітна плата. Кількість робочих днів затримки виплати зарплати у вигляді одноразової допомоги за період з 04.01.2011 р. по 30.04.2012 р., становить 321 робочих дні. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки виплати вихідної допомоги при звільненні в розмірі - 66816,15 грн.. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 768,40 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 47, 116, 117, 233 КЗпП України, ЗУ «Про колективні договори і угоди»,

Outcome: approved