Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з даною заявою, в якій просив встановити факт смерті громадянина України - [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Дніпропетровськ (УРСР), який помер [INFO] у с. Прибрежне, Сакський р-н., Автономна Республіка Крим, Україна. В обґрунтування своєї заяви вказав, що він є онуком покійного [PERSON] . Він помер [INFO] у с. Прибрежне, що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Заявник звернувся до Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Дніпропетровській області для отримання Свідоцтва про смерть діда, але у зв`язку з тим, що державні органи на території України не визнають документів виданих на території не підконтрольній Україні, йому було відмовлено у видачі Свідоцтва про смерть. Встановлення даного факту йому необхідне для того, щоб провести державну реєстрацію смерті [PERSON] та зняття його з реєстрації місця проживання у зв`язку зі смертю, так як він зареєстрований в квартирі, яка належить заявнику. Ухвалою суду до участі у дану справу було залучено Чечелівський районний у м. Дніпрі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. В судовому засіданні заявник підтримав свою заву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території та просив її задовольнити. Представник Чечелівського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Ляпченко Л.О. в судове засідання не з`явилася, про час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, раніше надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та вказала, що повністю покладається на рішення суду. Вивчивши матеріали справи, вислухавши заявника і свідка, суд вважає, що дана заява підлягає задоволенню по наступним підставам. Згідно з положеннями п. 2 ч. 1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до положень ч. 2 ст. 49 ЦК України, актами цивільного стану є, серед іншого, смерть фізичної особи. А згідно з частинами 3 і 4 цієї ж статті, смерть фізичної особи підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 315 ЦК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до абзацу 2 ч. 1 ст. 317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України.. Згідно з ч. 2 ст. 317 ЦПК України, справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник є онуком [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема: свідоцтвом про народження [PERSON] матері заявника Серії [NUMBER] , виданим 05 вересня 1966 відділом запису актів громадянського стану виконкомом Жовтневої районної Ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська (а.с. 16); свідоцтвом про укладення шлюбу [PERSON] (батьком заявника) та [PERSON] (матір`ю заявника) (після шлюбу [PERSON] ), Серії [NUMBER] , виданим 21 вересня 1985 року відділом ЗАГС Ленінського району м. Дніпропетровська (а.с. 17); свідоцтвом про народження самого заявника [PERSON] , Серії [NUMBER] , виданим відділом ЗАГС Ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська.(а.с. 18). Відповідно до свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 04 грудня 2018 року Сакським районним відділом запису актів громадянського стану Департаменту запису актів громадянського стану Міністерства юстиції Республіки Крим, - [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у с. Прибрежне, Сакський р-н., Республіка Крим. (а.с. 3) Факт смерті [PERSON] [INFO] у с. Прибрежне, Сакський р-н., Республіка Крим, підтверджується лікарською довідкою про смерть № А-01730 від 30.06.2019 року форми № 12 та медичним свідоцтвом про смерть Серії [NUMBER] від 10.05.2018 року. (а.с. 7-8). Також в судовому засіданні було вислухано свідка [PERSON] , яка є сестрою заявника, яка повідомила, що їй зателефонувала її мати та повідомила про смерть діда. Після цього вона разом з братом поїхали до у с. Прибрежне, Сакський р-н., Автономна Республіка Крим для поховання діда. Чинне законодавство України передбачає державну реєстрацію факту смерті або на підставі лікарського свідоцтва про смерть, або на підставі рішення суду. При цьому, видача лікарського свідоцтва про смерть заочно, тобто без встановлення лікарем факту смерті, забороняється. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов`язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. Заявник звернувся до Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Дніпропетровській області з заявою про реєстрацію смерті свого діда. Однак, з відмови начальника відділу Центрального районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління в Дніпропетровській області Сагайдак В. Г. від 18.01.2019 року за № 140/14.5-36, наданої заявнику, випливає, що наданий заявником документ підтвердження факту смерті [PERSON] , виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, у зв`язку з чим йому відмовлено у державній реєстрації смерті його діда. Враховуючи викладене, єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», Україна вживає всіх необхідних заходів щодо гарантування прав і свобод людини і громадянина, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, усім громадянам України, які проживають на тимчасово окупованій території. Однак, с. Прибрежне, Сакський р-н., Автономна Республіка Крим, на території якої нині жодний орган державної влади України не працює. У зв`язку з тим, що смерть [PERSON] настала на території саме с. Прибрежне, Сакський р-н., Автономна Республіка Крим, тобто на території якої нині жодний орган державної влади України не працює, суд погоджується з тим, що отримати свідоцтво про смерть, встановленого зразка і виданого компетентним органом державної влади України - є неможливим. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України для заявника має юридичне значення, тому що створює для нього відповідні правові наслідки. Таким чином, оскільки реєстрація органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті [PERSON] неможлива, то суд вважає за необхідне встановити такий факт, задовольнивши вимоги заявника, які є доведеними і обґрунтованими. Під час розгляду даної справи судом не було встановлено третіх осіб, права і інтереси яких можуть бути порушені встановленням даного факту, у зв`язку з чим суд вважає можливим задовольнити дану заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, з урахуванням вищевказаних обставин, суд вважає можливим встановити факт смерті громадянина України - [PERSON] , [INFO] , місце народження: м. Дніпропетровськ (УРСР), який помер [INFO] с. Прибрежне, Сакський р-н., Автономна Республіка Крим, Україна. На підставі викладеного,

Outcome: approved