Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-02 00:00:00

У січні 2016 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 21 березня 1998 року та стягнути з відповідача на його користь судові витрати, посилаючись на положення ст.56 ЦК УРСР 1963 року (яке діяло на момент виникнення правовідносин) та зазначає, що на початку 1998 року Відповідачка запропонувала йому з настанням пенсійного віку послуги по забезпеченню доглядом, харчуванням, утриманням його житлового приміщення в належному стані, а замість цього Відповідачка попросила відписати їй належну йому квартиру [ADDRESS]. Погодившись з такою пропозицією Позивач 21 березня 1998 року уклав з Відповідачем договір, тексту якого Позивач не читав при укладанні і посвідченні спірного договору приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Руденко Валерія Олександровича та не роз'яснювався йому зміст і значення підписаного договору, що підтверджується текстом договору, де відсутні положення щодо роз'яснення умов та наслідків вчиненого правочину. Крім того, позивач вказує на те, що після укладання спірного договору він не передавав квартиру у розпорядження Відповідача, про те, що спірний договір не є договором утримання, як пропонувала йому Відповідач, що йому стало відомо в 2015 році, коли набув статусу пенсіонера, та отримавши відмову надавати допомогу про яку домовлялись укладаючи спірний договір вирішив звернутись до суду за захистом своїх права і посилаючись на ст.ст. 72, 76 ЦК УРСР в редакції 1963 року і статтей 257, 261 ЦК України (норми які регулюють перебіг строку позовної давності), вважає, що він не пропустив строк позовної давності, так як укладання договору дарування, а не договору довічного утримання ним виявлено в 2015 році. В судове засідання позивач та його представник не з'явились, через канцелярію суду представник позивача надав заяву у якій просив розглядати справу у його відсутність, позов підтримав та просив задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилась, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи у її відсутність та пояснення щодо позову, якими не заперечує проти задоволення позову зазначивши, що перед укладанням договору між нею і її батьком була домовленість, що з настанням у її батька пенсійного віку вона буде забезпечувати його доглядом, харчуванням та утриманням, але на даний час не має можливості нести вказані витрати. Треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, якою [PERSON] не заперечувала проти позову, а приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що нотаріусом було дотримано норм на той час чинного законодавства після подання всіх необхідних документів для посвідчення договору дарування. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає можливим розглянути дану справу у відсутності сторін, оскільки сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутності, і ухвалити рішення, яким задовольнити позов, виходячи із наступного. Пунктом четвертим Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Частиною 1 ст. 56 ЦК УРСР 1963 року, діючому на момент укладення спірного договору, передбачено, що угода, укладена внаслідок помилки, що має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених в п. 2 постанови від 28 квітня 1978 року № 3 (з наступними змінами) «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», щодо застосувань положень ст. 56 ЦК УРСР від 1963 року, під помилкою у даному випадку слід розуміти таке неправильне сприйняття стороною суб'єкта, предмета чи інших істотних умов угоди, що вплинуло на її волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і питання певних юридичних наслідків. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-9ц14 та від 18.06.2014 р. у справі 6-69цс14, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою суттю якого є передача власником свого майна у власність іншій особі без отримання взаємної винагороди. Згідно вимог ч.1-2 ст. 243 ЦК УРСР 1963 року за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до умов договору дарування, укладеного 21.03.1998 року, Позивач подарував Відповідачу [PERSON], яка як неповнолітня діяла за згодою своєї матері [PERSON], а Відповідач прийняла у дар квартиру [ADDRESS], яка складається з двох кімнат, загальною площею 63.86 кв.м, в тому числі жилої площі 32.50 кв.м. Із позовної заяви Позивача та письмових пояснень Відповідача наданих через канцелярію суду вбачається, що перед укладенням спірного договору між Позивачем та Відповідачем була досягнута домовленість про забезпечення доглядом, харчуванням і утриманням Відповідачем Позивача з настання пенсійного віку останнього та укладання договору довічного утримання, а укладати договір дарування Позивач не мав наміру та не передавав квартиру Відповідачу у розпорядження. Про те, що ним укладено договір дарування йому стало відомо 2015 році, з настанням статусу пенсіонера, під час розмови з Відповідачем щодо забезпечення його харчуванням і утриманням. Однією з підстав визнання недійсним договору дарування квартири Позивач зазначав укладення його внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки він не розумів суттєвої різниці між договором дарування та договором довічного утримання, вважав, що Відповідач буде надавати йому допомогу з доглядом, харчуванням та утриманням з настанням йому пенсійного віку. Зазначені обставини визнані позивачем і відповідачем, які відповідно ст.61 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Посилання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Руденко В.О. на те, що ним було дотримано норм на той час чинного законодавства після подання всіх необхідних документів для посвідчення договору дарування не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні. Крім цього, в спірному договорі відсутні положення щодо роз'яснення умов та наслідків вчиненого правочину. Щодо строку позовної давності, то суд погоджується з позицією Позивача, оскільки вбачається, що цей строк не пропущений і це питання слід вирішувати за правилами ЦК УРСР (1963 року), виходячи із правил пунктів 6 та 7 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року. Виходячи із правил ст.71, ст. 75 ЦК УРСР (1963 року), що діяв на час укладення договору дарування, загальний строк позовної давності встановлювався в три роки та застосовується судом незалежно від заяви сторін. Відповідно до ст. 76 цього ж Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Такі ж положення закону містить чинний ЦК України від 16.01.2003 року, що набув чинності 1 січня 2004 року. Виходячи із встановлених обставин справи Позивач звернувся з позовом в межах строку позовної давності, оскільки дізнався про порушення свого права у 2015 році, що не заперечує відповідач. Оцінивши по справі докази в їх сукупності, суд вважає доведеним, що позивач при укладанні договору дарування своєї квартири, добросовісно помилявся саме щодо істотних умов угоди, що безперечно вплинуло на його волевиявлення, при відсутності якого за обставинами справи можна вважати, що угода не була б укладена, тобто уклав договір дарування своєї квартири внаслідок помилки, що має істотне значення. З урахуванням викладеного, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Відповідача підлягає стягненню сплачений Позивачем судовий збір у сумі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved