Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до Печерського районного суду м. Києва з позовом та просила стягнути з відповідача на її користь суму коштів у розмірі 755 643 грн. 84 коп., з яких 600 000 грн. - сума вкладу, 152 305 грн. 02 коп. - сума процентів по вкладу, 3 338 грн. 82 коп. - 3% річних, 10 000 грн. в якості відшкодування за спричинену моральну шкоду та витрати на правову допомогу у розмірі 6 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 20 січня 2015 року між сторонами було укладено договір про банківський строковий кредит на сім місяців строком до 20 серпня 2015 року у розмірі 600 000 грн. Відповідач зобов'язаний нараховувати вкладнику проценти у розмірі 24,6 % річних. 20 серпня 2015 року позивач звернулася до відповідача з вимогою про повернення вкладу, однак останній кошти не повернув. Неправомірними діями ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» [PERSON] було завдано моральну шкоду. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про місце, день і час розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки представника суд не повідомив. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20 січня 2015 року між [PERSON] та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» було укладено договір № 300937/6040/7-15 про банківський строковий вклад (депозит) «Пенсійний» на сім місяців в національній валюті. Згідно умов зазначеного договору [PERSON] внесла на депозит 600 000 грн. на строк з 20 січня 2015 року по 20 серпня 2015 року. За час користування коштами вкладу протягом строку, визначеного п.1.1 цього договору, банк нараховує і виплачує клієнту проценти за ставкою 24,6 % річних. 20 серпня 2015 року [PERSON] звернулася з заявою до банку та просила скасувати автоматичну пролонгацію дії договору на наступний термін та видати їй через касу суму коштів депозиту та нараховані відсотки. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1059 ЦК України договір банківського вкладу укладається в письмовій формі. Письмова форма договору банківського вкладу вважається додержаною, якщо внесення грошової суми підтверджено договором банківського вкладу з видачею ощадної книжки або сертифіката чи іншого документа, що відповідає вимогам, встановленим законом, іншими нормативно-правовими актами у сфері банківської діяльності (банківськими правилами) та звичаями ділового обороту. Згідно вимог ст. 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором. У постанові Верховного суду України від 20 січня 2016 року (справа № 6-2001цс15) міститься правова позиція, згідно якої запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливило повернення коштів за договорами банківських вкладів у будь-який інший спосіб, ніж передбачений Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] внесла кошти на депозитний рахунок і після закінчення строку дії договору має право на їх повернення з нарахованими процентами. Відмовляючись повернути кошти, які належать на праві власності позивачу, відповідач порушив положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 1 Першого Протоколу, підписаного та ратифікованого Україною, яка у відповідності до ст. 5 цього ж протоколу, є додатковою статтею Конвенції. У ст. 1 Протоколу №1 вказано, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Цей же принцип закріплено і в ст. 41 Конституції України. Але, в порушення цих норм, позивач був позбавлений права користуватися своїм майном. В даному випадку його майном є грошові кошти, які Банк отримав від позивача на умовах строковості та платності, та повинен був їх повернути на першу вимогу [PERSON] Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що у банку запроваджено тимчасову адміністрацію і виплата всіх коштів має здійснюватися відповідно до Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Однак, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] звернулася до банку з заявою про видачу коштів 20 серпня 2015 року. Тимчасова адміністрація була запроваджена у банку постановою правління Національного Банку України № 612 від 17 вересня 2015 року. Таким чином, позивач пред'явила вимогу про повернення коштів до запровадження тимчасової адміністрації, а, отже вищезазначені доводи відповідача не заслуговують на увагу. Відповідно до частини 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи те, що після звернення до відповідача з вимогою про повернення коштів, ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» не виконало обов'язок щодо повернення коштів, [PERSON] має право на стягнення 3 % річних. Разом з тим, відсутні підстави для стягнення на користь [PERSON] відшкодування за спричинену моральну шкоду з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 23 ЦК України - особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи те, що між сторонами склалися договірні відносини і договором строкового банківського вкладу, укладеного між [PERSON] та ПАТ «Банк Фінанси та Кредит» не було передбачено відшкодування за спричинену моральну шкоду, вимоги позивача в цій частині не підлягають до задоволення. Крім того, заявляючи вимогу про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 6 000 грн. [PERSON] не надала належних та допустимих доказів того, що нею були понесені витрати у такому розмірі. У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки). Так, позивачем не надано жодних документів, які свідчать про оплату гонорару саме у розмірі 6 000 грн. Договір про надання юридичних послуг є лише доказом, який свідчить про домовленість між виконавцем та замовником щодо представлення інтересів останнього у суді. За таких обставин, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову та стягнення на користь [PERSON] суми грошового вкладу, процентів за договором вкладу та трьох відсотків річних. Зважаючи на те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а позивач, відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судовий збір в розмірі 3 588 грн. 22 коп. підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Враховуючи викладене,

Outcome: partial