Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

У січні 2015 року позивачка звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею в порядку набувальної давності право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказувала, що в 2003 році сільською радою їй був виділений зазначений житловий будинок для проживання, на який вона в теперішній час вирішила оформити право приватної власності, але з'ясувалося, що він вже з 1989 року зареєстрований за громадянином [PERSON]. Посилаючись на положення ст. 344 ЦК України, та вказуючи, що з 2003 року добросовісно володіє будинком, але не була обізнана про належність будинку іншій особі, тому просила позов задовольнити. В судове засідання позивачка не з'явилася, про його час та місце була повідомлена належним чином, надала заяву з проханням розглядати справу без її участі, а позов задовольнити. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином, надав суду заяву про визнання позову та прохання розглядати справу без його участі. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи без участі сторін, дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих доказів, прийшов до висновку, що позов слід задовольнити виходячи з наступного. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, тобто добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Зокрема володіння має бути добросовісним (безтитульним), тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи обставини, у звязку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву стосовно правомірності набуття майна. Особу, яка заволоділа майном, слід вважати добросовісною, якщо на момент заволодіння майном вона мала всі підстави вважати, що законний власник у майна відсутній, або якщо власник у майна є, та він втратив інтерес до цього майна. Добросовісність володільця такого майна у даному випадку обумовлена відсутністю або власника взагалі, або будь-яких претензій з боку попереднього його володільця. Володіння має бути відкритим, тобто очевидним для всіх третіх осіб, які повинні мати можливість спостерігати за ним, але це не означає, що володілець зобов'язаний спеціально інформувати оточуючих про своє володіння річчю. Володіння має бути безперервним протягом визначених законом строків (для нерухомого майна протягом десяти років). Вказані обставини були повністю встановлені в судовому засіданні. Так, у 2003 році Шевченківська сільська рада Жовтневого району Миколаївської області передала позивачці у володіння та користування житловий будинок, розташований в [ADDRESS]. До того цим будинком користувалися громадяни [PERSON] та [PERSON], яким він був переданий в користування також цією ж сільською радою. Проте вони померли в 2001 та 2002 роках відповідно (а.с. 20). Після отримання будинку в користування вона почала його доглядати, приводити в порядок та здійснювати ремонт. Рішенням Шевченківської сільської ради Жовтневого району Миколаївської області № 31 від 24 березня 2009 року було вирішено оформити за нею право користування житловим будинком. Вподальшому, на підставі рішення цієї ж сільської ради № 576 від 4 квітня 2014 року про визнання за нею права власності на будинок вона почала здійснювати оформлення відносно нього своє право власності. Однак з'ясувалося, що на підставі рішення цієї ж сільської ради від 10 травня 1989 року право власності на будинок зареєстровано за громадянином [PERSON]. Про таку обставину вона дізналася в 2014 році вперше і за весь час володіння та користування будинком вона ні від кого не чула про наявність іншого власника та про його минуле проживання в будинку. Вона вважала, і так їй було роз'яснення в сільській раді, що попередніми користувачами будинку були [PERSON] та [PERSON], а власність взагалі не була за будь-ким зареєстрована. На це вказує і той факт, що сільська рада приймала не одне рішення про передачу будинку у користування різним громадянам, а у 2014 році прийняла рішення про його передачу у власність позивачці (а.с. 5-7, 17). Таким чином [PERSON]. набула у володіння та користування будинок добросовісно; відкрито та безперервно володіє спірним майном понад встановлені законом строки (більше як десять років), протягом періоду володіння ніхто не пред'являв їй будь-яких вимог про повернення майна, і на час розгляду справи жодна особа не заявила про своє право на спірне майно. У випадку, якщо є всі підстави вважати, що власник майна тривалий час не виявляє наміру визнати певну річ своєю, він погодився з її втратою - вона може бути визнана власністю фактичного добросовісного володільця. Таким чином, викладені вище обставини в своїй сукупності вказують на обґрунтованість вимог позивачки, і тому вони підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: approved