Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів у розмірі 32 530,88 грн. Позов мотивувала тим, що згідно з рішенням Печерського районного суду м. Києва по справі №757/16923/13-ц від 20.12.2012 року відповідача було зобов'язано сплачувати аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі по 1 210,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 серпня 2013 року і до повноліття дитини, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону. Згідно виконавчого листа від 27.08.2014 №2721/17 стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання дитини - доньки [PERSON] в розмірі 15 495,80 грн. Оскільки відповідачем дане рішення не виконувалось, аліменти не сплачуються з 02.08.2013 року, внаслідок чого станом на 27 серпня 2014 року утворилася заборгованість по сплаті аліментам у розмірі 15 495 грн. 80 коп., тому позивач вважає, що відповідач повинен сплатити пеню у розмірі 1% від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення в розмірі 32 530,88 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила задовольнити позов. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити в задоволенні позову. При цьому зазначила, що відповідач, дізнавшись про відкриття провадження 16.09.2014 року, сплатив існуючу на той час заборгованість у розмірі 15 495,80 грн. Дані обставини були встановлені під час розгляду Печерським районним судом м. Києва справи №757/16923/13-ц і відповідно до ст.61 ЦПК не підлягають повторному доказуванню. Фактичне повне дострокове виконання зобов'язань зі сплати аліментів було забезпечене відповідачем 17.11.2014 року, підтвердженням чого є постанова державного виконавця про закриття виконавчого провадження від 20.11.2014 року. Одночасно, позивачем не доведено наявність саме навмисних винних дій відповідача у період касаційного оскарження судових рішень і до моменту видачі виконавчого листа, що прямо виключає підстави для застосування до наявних правовідносин ст.196 СК України. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно до ст.192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що згідно рішення Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2012 року відповідача було зобов'язано сплачувати аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі по 1 210,00 грн. щомісячно, починаючи з 02 серпня 2013 року і до повноліття дитини, з індексацією стягуваних сум відповідно до закону. Дане рішення набрало законної сили. (а. с. 7-9). Згідно даних Довідки-розрахунку заборгованості по аліментам, який виданий Відділом державної виконавчої служби Печерського районного управління юстиції у м. Києві по виконавчому листу №757/16923/13-ц від 20.12.2012 року, заборгованість відповідача [PERSON] по сплаті аліментів станом на 27.08.2014 року становила 15 495, 80 грн. За положеннями ст. 196 СК України при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Відповідно до роз'яснень, викладених в Постанові Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», обов'язок щодо виконання рішення суду виникає з моменту набрання таким рішенням законної сили. Вимоги про стягнення неустойки у зв'язку з виникненням заборгованості по сплаті аліментів за період розгляду справи в суді до набрання судовим рішенням законної сили прямо суперечить положенням ст.196 СК України. За роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Під час розгляду справи в судовому засіданні судом встановлені обставини щодо звільнення від відповідальності платника аліментів за їх прострочення, виходячи з наступного. Позивач, не погоджуючись з рішенням суду першої та апеляційної інстанції щодо розміру аліментів, оскаржила дані рішення судів до Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ. Після відмови Вищим спеціалізованим судом з розгляду цивільних і кримінальних справ у відкритті виконавчого провадження Печерським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист. 28.04.2014 року Відділом державної виконавчої служби Печерського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження. 28.08.2014 року та 01.09.2014 року Державним виконавцем були винесені постанови про арешт коштів та майна боржника. Про відкриття виконавчого провадження відповідачу стало відомо саме після виявлення факту арешту його майна. Дізнавшись про відкриття провадження, 16.09.2014 року відповідачем було сплачено існуючу на той час заборгованість у розмірі 15 495,80 грн., що підтверджується фіскальним чеком №3906 від 16.09.2014 року. Дані обставини були встановленні під час розгляду Печерським районним судом м. Києва справи №757/16923/13-ц і відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають повторному доказуванню. Згідно зі ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Під ухиленням від сплати аліментів закон розуміє як пряму відмову від надання утримання, так і різні дії (бездіяльність) зобов'язаної особи, спрямовані на повне або часткове ухилення від сплати аліментів; приховання особою дійсного розміру свого заробітку (доходу); зміну роботи або місця проживання з метою запобігання сплати аліментів; приховання свого місцезнаходження; інші дії, що свідчать про намір особи ухилитися від виконання обов'язків щодо утримання. Тобто, під час розгляду справи судом не було встановлено, що відповідач ухиляється від сплати аліментів. Враховуючи викладені обставини, суд вважає, що позовні вимоги позивача є не обґрунтованими, тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed