Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-04 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з вищевказаним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що 28 липня 1990 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від шлюбу у них з відповідачем є повнолітні діти [PERSON] та [PERSON] , які проживають окреме. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 06 липня 1999 року квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 06 жовтня 2020 року відповідач змінив у квартирі вхідний замок, у зв`язку із чим вона не може потрапити в квартиру, проживати в ній, користуватись своїм майном. Тому просила суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом вселення [PERSON] . Ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У підготовче судове засідання позивачка не з`явилась. Надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. У підготовче судове засідання відповідач не з`явився. Надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнав. Згідно ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Конституція України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Згідно положень ч.1 та 4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Виходячи з положень ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що 28 липня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] . 06 липня 1999 року Органом приватизації Боярської міської ради видано Свідоцтво про право власності на житло, яким посвідчено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в рівних долях. Отже, позивач та відповідач по справі є співвласниками по 1/4 частині спірної квартири. 29 липня 2021 року позивач звернувся до Відділення поліції №1 (м. Боярка) Фастівського РУП із повідомленням про вчинення правопорушення з приводу перешкоджання їй [PERSON] в користуванні належною їй часткою квартири за адресою: [ADDRESS] , в якому зазначено, що [PERSON] змінив вхідний замок і не допускає [PERSON] до квартири. На вказане повідомлення Відділенням поліції №1 (м. Боярка) Фастівського РУП позивачу була надана відповідь від 03 серпня 2021 року з рекомендацією для вирішення даного питання звернутися до суду. Згідно положень ч. 1-7 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі ст. 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачу на праві власності належить 1/4 частина спірної квартири, вона не може бути позбавлена права користування нею, зокрема права використовувати квартиру для власного проживання, тому суд приходить до висновку про задоволення позову. Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 454,00 грн. Враховуючи наведене та

Outcome: approved