Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-22 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Держави України в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, заподіяної незаконною бездіяльністю органу державної влади. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 04.12.2013 року по 19.12.2016 року працював у Вінницькому міському суді Вінницької області на посаді помічника судді. З 04.12.2013 року йому присвоєно 11 ранг державного службовця 5 категорії посад, з 04.12.2015 року - 10 ранг державного службовця 5 категорії посад відповідно до Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 року. В період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року заробітна плата нараховувалася та виплачувалася позивачу, виходячи з посадового окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, яка протягом спірного періоду становила 1 218 грн., що було передбачено постановою Кабінету Міністрів України від 9 березня 2006 року № 268 «Про впорядкування умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, місцевого самоврядування та її виконавчих органів, органів прокуратури, судів та інших органів» (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин; далі - постанова № 268). Разом з тим, 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року № 1697-VII (надалі - Закон № 1697-VII), в частині внесення змін до статті 144 Закону України «Про судоустрій та статус суддів». Починаючи з 26.10.2014 року змінено розмір заробітної працівників апарату суду та відповідно до Закону № 1697-VII, посадовий оклад повинен становити не менше 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду для працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, з коефіцієнтом 1,3 для працівників посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців. Розмір заробітної плати працівників апарату суду встановлюється Законом України «Про державну службу», але з обов`язковим врахуванням приписів ч. 1 ст. 147 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» щодо мінімальної межі посадового окладу працівника апарату суду у розмірі не менше 30% посадового окладу судді місцевого суду. Таке ж положення щодо 30% межі було передбачено і в редакції Закону «Про судоустрій і статус суддів» (ч. 1 ст. 144), що діяла з 26.10.2014 року до набрання чинності Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». В тримісячний строк Кабінету Міністрів України з дня набрання чинності цим Законом необхідно привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Проте відповідні зміни Кабінетом Міністрів України не внесені. При цьому, незважаючи на внесені зміни до законодавства, нарахування заробітної плати здійснювалось виходячи з встановленого окладу в розмірі 1 218 грн., що є незаконним, оскільки у період з 26.10.2014 року по 28.03.2015 року позивач мав право на посадові оклади у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 144 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про прокуратуру» та у період з 29.03.2015 року по 08.09.2015 року у розмірах, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 147 Закону «Про судоустрій і статус суддів» у редакції Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд». У зв`язку з вказаною бездіяльністю відповідача Кабінету Міністрів України позивачу було завдано шкоду, яка полягає в упущеній вигоді, тобто доходах, які б він отримав, якби відповідач своєчасно привів розміри посадових окладів працівників апаратів судів до вимог законодавства, яку позивач просить стягнути з відповідачів за період з 26.10.2014 року по 01.09.2015 року у розмірі 34 361 грн. 86 коп. Ухвалою суду від 29.01.2018 року відмовлено у відкритті провадження у справі, оскільки така позовна заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства (а.с. 19). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 29.08.2018 року апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року а повернуто заявнику без розгляду (а.с. 25). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 07.11.2018 року ухвалу Печерського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року скасовано та направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду (а.с.82). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Соколов О.М.) від 19.11.2018 року заявлено самовідвід від розгляду вказаної справи (а.с. 86). Ухвалою Печерського районного суду м. Києва (суддя Матійчук Г.О.) від 02.01.2019 року заявлено самовідвід від розгляду вказаної справи (а.с. 89-90). Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судових справ від 08.01.2019 року вказана справа розподілена для розгляду судді Печерського районного суду м. Києва Батрин О.В. (а.с. 91). Ухвалою суду від 09.01.2019 року позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків, а саме для надання копії позовної заяви та копії всіх документів, що додаються до неї, відповідно до кількості відповідачів та надання оригіналу позовної заяви (а.с. 95). Ухвалою суду від 18.01.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження за правилами позовного (спрощеного) провадження, копії якої направлені учасникам справи (а.с. 113). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Статтею 46 Конституції України визначено, що громадяни України мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; основні обов`язки громадянина. Як встановлено судом, позивач [PERSON] з 04.12.2003 року по 19.12.2016 року працював на посаді помічника судді Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 106-107). 04.12.2013 року позивачу [PERSON] присвоєно 11 ранг державного службовця та 04.12.2015 року - 10 ранг державного службовця, що відповідає 5 категорії державного службовця. У період з 26.10.2014 року по 08.09.2015 року заробітна плата нараховувалася та виплачувалася позивачу, виходячи з посадового окладу у розмірі мінімальної заробітної плати, яка протягом спірного періоду становила 1 218 грн. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Законом України «Про судоустрій і статус суддів», Законом України «Про державну службу», що регулює суспільні відносини, які охоплюють діяльність держави щодо створення правових, організаційних, економічних та соціальних умов реалізації громадянами України права на державну службу. Він визначає загальні засади діяльності, а також статус державних службовців, які працюють в державних органах та їх апараті, Законом України «Про оплату праці», який визначає економічні, правові та організаційні засади оплати праці працівників, які перебувають у трудових відносинах, на підставі трудового договору з підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності та господарювання, а також з окремими громадянами та сфери державного і договірного регулювання оплати праці і спрямований на забезпечення відтворювальної і стимулюючої функцій заробітної плати. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про державну службу» (чинний на час виникнення спірних правовідносин) умови оплати праці державних службовців, розміри їх посадових окладів, надбавок, доплат і матеріальної допомоги визначаються Кабінетом Міністрів України. На час виникнення спірних відносин схема посадових окладів працівників апарату суду була закріплена Постановою Кабінету Міністрів України «Про упорядкування структури та умов праці оплати працівників апаратів органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» від 09 березня 2006 року № 268, зокрема, її Додатком № 47, який залишався незмінним до 09 вересня 2015 року. Постановою Кабінету Міністрів України № 268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» затверджено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих загальних судів. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року №482 «Деякі питання оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету» встановлено, що у разі, коли розмір посадового окладу працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів, що фінансуються з бюджету, нижчий ніж визначений законом розмір мінімальної заробітної плати, посадовий оклад установлюється на рівні відповідного розміру мінімальної заробітної плати. Згідно із ст. 8 Закону України «Про державний бюджет на 2014 рік» мінімальна заробітна плата у 2014 році встановлена у місячному розмірі - 1 218 грн. Статтею 8 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік» встановлено мінімальну заробітну плату у 2015 році у місячному розмірі - 1 218 грн., а з 01 вересня 2015 року у місячному розмірі - 1 378 грн. 26.10.2014 року набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14 жовтня 2014 року N 1697-VII, яким внесено зміни до ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», зокрема, передбачено, що розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду, посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Згідно з абз. 2 пп. 1 та абз. 3 пп. 2 п. 13 розділу XIII Закону України «Про прокуратуру» Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом та у двомісячний строк з дня, наступного за днем опублікування цього Закону, внести на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо приведення законодавчих актів у відповідність із цим Законом, у тому числі з метою забезпечення збільшення видатків Державного бюджету України на оплату праці працівників апаратів судів та встановлення їм посадових окладів у розмірі, не меншому за передбачені Законом України «Про судоустрій і статус суддів». Відповідно до пп. 2 п. 13 Перехідних положень Закону України «Про забезпечення права на справедливий суд» Кабінет Міністрів України зобов`язано у тримісячний строк з дня набрання чинності цим Законом привести свої нормативно-правові акти у відповідність із цим Законом. Відповідно до ст. 142 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» (у редакції до 28 березня 2015 року) фінансування всіх судів в Україні здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України. Функції головного розпорядника коштів Державного бюджету України щодо фінансового забезпечення діяльності судів здійснює, зокрема, ДСА. Суди загальної юрисдикції фінансуються згідно з кошторисами і щомісячними розписами видатків, затвердженими відповідно до вимог цього Закону, у межах річної суми видатків, передбачених Державним бюджетом України на поточний фінансовий рік, у порядку, встановленому Бюджетним кодексом України(стаття 143 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»). Згідно з п. 9 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2015 рік» з 01 січня 2015 року норми і положення, зокрема ч. 1 ст. 144 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного та місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування, а з 13 березня 2015 року - норми і положення Закону України «Про судоустрій і статус суддів» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів державного і місцевого бюджетів та бюджетів фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування. 29.03.2015 року Законом України «Про забезпечення права на справедливий суд» затверджено нову редакцію Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтею 147 якого встановлено, що розмір заробітної плати працівників апаратів судів, ДСА, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Національної школи суддів України, їхнє побутове забезпечення і рівень соціального захисту визначаються законом і не можуть бути меншими, ніж у відповідних категорій державних службовців органів законодавчої та виконавчої влади. При цьому розмір посадового окладу працівника апарату суду, посада якого віднесена до шостої категорії посад державних службовців, установлюється в розмірі 30 відсотків посадового окладу судді місцевого суду. Посадові оклади працівників апарату суду, посади яких віднесені до кожної наступної категорії посад державних службовців, установлюються з коефіцієнтом 1,3 пропорційно посадовим окладам працівників апарату суду, посади яких віднесені до попередньої категорії посад державних службовців. Разом з тим, ч. 6 ст. 152 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» визначено, що правовий статус працівників апарату суду встановлено Законом України «Про державну службу». Умови оплати праці, матеріально-побутового, медичного, санаторно-курортного і транспортного забезпечення працівників апарату суду визначається на засадах, що встановлені для відповідної категорії працівників апаратів центральних та місцевих органів виконавчої влади. Постановою Кабінету Міністрів України від 02 вересня 2015 року №644 «Про внесення змін до деяких актів Кабінету Міністрів України» внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року №268, зокрема, змінено схему посадових окладів керівних працівників і спеціалістів апарату місцевих (загальних, спеціалізованих) судів, відповідно до якої місячний посадовий оклад (коефіцієнт від місячного посадового окладу судді місцевого суду) помічника судді становить 0,4 та згідно примітки у 2015 році місячний посадовий оклад застосовується з урахуванням 50-відсоткового зменшення; інші виплати працівникам апарату судів, передбачені цією постановою, здійснюються виключно в межах фонду оплати праці суду. Таким чином, суд вважає, що здійснення нарахування та виплати заробітної плати позивачу, виходячи з розміру посадового окладу в 1218 грн. з жовтня 2014 року по вересень 2015 року та 2 756 грн. з вересня 2015 року, здійснено відповідно до норм закону, що регулює оплату праці працівників апаратів судів, зокрема: Законів України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», «Про Державний бюджет України на 2015 рік», «Про державну службу» та постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 8 ст. 16 ЦК України зазначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Обґрунтовуючи свої вимоги про стягнення упущеної вигоди відповідно до вимог ст. 22, 1173 ЦК України, позивач посилається на те, що внаслідок незаконної бездіяльності органу державної влади, а саме Кабінету Міністрів України, зокрема, у невиконанні покладеного на нього абз. 2 п.п. 1 п. 13 розділу ХІІІ Закону № 1697-VII «Про прокуратуру» та п.п. 2 п. 13 Перехідних положень Закону № 192 - VII «Про забезпечення права на справедливий суд» обов`язку щодо приведення його нормативно-правових актів в тримісячний строк у відповідність з цими Законами, а саме не вніс зміни до Постанови № 268 щодо умов оплати праці працівників апарату суду, йому завдано шкоду, яка полягає в упущеній вигоді за період з 26.10.2014 року по 01.01.2015 року у розмірі 34 361 грн. 86 коп., тобто доходах, які б позивач отримав, якби відповідач своєчасно привів розміри посадових окладів працівників апаратів суду до вимог законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до ч. 2 статті 22 ЦК України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Відповідно до ст. 22 ЦК України у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання. Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані. Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на позивача обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 18 травня 2016 року у справі №6-237цс16, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Неодержаний дохід (упущена вигода) - це рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на доказах, які підтверджують реальну можливість отримання певних грошових сум. Судом встановлено, що при обрахуванні розміру збитків, позивач виходив із свого права на отримання відшкодування упущеної вигоди, у вигляді недоотриманої заробітної плати, при розрахунку якої виходив із вірогідності таких збитків, які ймовірно могли бути йому завдані діями відповідача, які він вважає неправомірними. Водночас, доказів реальної можливості отримувати вказаний дохід позивачем не надано, що вказує на наявність лише теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу та не може бути підставою для його стягнення. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цього органу. У даному випадку відсутній один із обов`язкових елементів складу цивільного правопорушення - факт наявності незаконного рішення, незаконної дії чи бездіяльності Пенсійного фонду України, дії відповідача щодо невиплати пенсії позивачу не визнавались незаконними. При цьому, посилання позивача на постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 02.11.2015 року, залишеної без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 10.12.2015 року та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.03.2017 року у справі № 826/13344/15 є необґрунтованими, оскільки предметом спору у справі № 826/13344/15 є бездіяльність Кабінету Міністрів України щодо не приведення у відповідність до передбаченого законодавства нормативно-правового акту, а в цій справі - питання про стягнення шкоди, заподіяною внаслідок бездіяльності відповідача, що не є тотожними правовідносинами. Крім того, суд звертає увагу, що станом на час розгляду справи та вказана інформація є загальновідомою, постанову Кабінету Міністрів України №268 від 09 березня 2006 року «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів» приведено у відповідність до вимог Закону Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що під час судового розгляду справи не підтвердився факт заподіяння позивачу будь-якої шкоди з вини відповідача та відсутній будь-який причинно-наслідковий зв`язок між шкодою та діяннями відповідача, тому відсутні правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed