Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до Дарницького районного суду м. Києва із цивільним позовом про витребування з чужого незаконного володіння у [PERSON] та повернути їй автомобіль марки MAN, моделі 8.163, 1999 року випуску, номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] , тип загальний вантажний - загальний бортовий, колір синій, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єм двигуна 4580, загальною вартістю на момент звернення 202 948 грн., технічний паспорт на вказаний автомобіль та ключі до замка запалення до вищевказаного автомобіля. Позов обґрунтований тим, що сторони з 22.03.2004 перебували у шлюбі, в якому народилось двоє дітей. Шлюб був розірваний рішенням суду від 04.11.2019. Згідно договору від 17.09.2019 вона є єдиним власником вищевказаного автомобіля, який 21.09.2019 був зареєстрований на її ім`я. 14.10.2019 відповідач викрав у неї технічний паспорт на автомобіль та ключі від нього. З 29.10.2019 по 18.01.2020 позивач перебувала в Іспанії. Повернувшись виявила відсутність автомобіля, який знаходився на автостоянці. В телефонній розмові відповідач повідомив, що користується її автомобілем, заробляючи кошти, повертати його не збирається. 16.03.2020 позивачка звернулась до поліції з приводу неповернення автомобіля відповідачем. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 10.09.2020 відкрито провадження у справі, призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами (а.с. 18). Відповідачу ухвалу суду від 10.09.2020 про відкриття провадження у справі у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та позовну заяву з додатками, надсилалось рекомендованою кореспонденцією за зареєстрованим місцем проживання відповідно відомостям електронного реєстру територіальної громади м.Києва . 04.11.2020 до суду повернувся конверт без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою» Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З 22.04.2004 сторони перебували у шлюбі, який рішенням суду від 04.11.2019 розірваний, рішення набрало законної сили 05.12.2019 (а.с. 38). Відповідно до копії свідоцтва про реєстрації транспортного засобу та даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів [PERSON] є власником автомобіля марки MAN д.н.з. [NUMBER] (а.с. 11, 30). Право власності набуто на підставі укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору від 17.09.2019 про зміну правового режиму майна, визначення розміру часток і дарування частини транспортного засобу, посвідченого приватним нотаріусом Матюховою Т.П. Відповідно до п. 4 договору, [PERSON] та [PERSON] домовились про зміну правового режиму спільної сумісної власності подружжя на режим спільної часткової власності на транспортний засіб, MAN номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] . Визначили, що частки у праві власності на цей автомобіль у ниє є рівними, тобто по Ѕ частині в праві власності на нього. П. 5 договору, [PERSON] безоплатно передає у власність (дарує), а [PERSON] приймає у власність (в дарунок) належну йому Ѕ частку у праві власності (1/2 частину) на автомобіль MAN номер шасі (кузова, рами) [NUMBER] д.н.з. [NUMBER] . Станом на 11.07.2020 вартість автомобіля без врахування ПДВ складає 202 948 грн. 00 коп., що зафіксовано у консультативному висновку ТОВ «Естімакс» (а.с. 45-50). Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 64 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Про можливість укладення подружжям договору про визначення часток опосередковано вказано у ч. 1 ст. 67 СК України: «Дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання (догляду), застави щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном». Є також посилання на таку можливість визначення часток і у ч. 1 ст. 70 СК України, у ч. 2 ст. 370 ЦК України, а також у ч. 2 ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 316-319, 328 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння, що встановлено ст.387 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. [PERSON] неодноразово зверталась до Дарницького УП ГУНП у м. Києві із заявами в яких повідомляла, що [PERSON] незаконно утримує у себе автомобіль, проте відомості до ЄРДР за її заявою не внесені (а.с. 16-27). [PERSON] є ФОП та його вид діяльності: вантажний автомобільний транспорт. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з принципу диспозитивності, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Право власника згідно із частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Й однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої згаданої статті). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позову підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Позивач сплатила судовий збір у розмірі 2 870 грн. 28 коп., що підтверджується квитанціями (а.с. 8,9). На оплату правничої допомоги адвоката позивач сплатила 12 200 грн. 00 коп., що підтверджується актом та квитанціями (а.с. 62,63). Оскільки суд позов задовольняє, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею судовий збір у розмірі 2 870 грн. 28 коп. Щодо судових витрат на професійну правничу допомогу, то позивач заявила до стягнення 37 700 грн. 00 коп., з яких підтверджено сума у розмірі 12 200 грн. 00 коп., з яких 1 400 грн. 00 коп. (складання двох листів) не доведено суду їх наявності, а отже розмір документально підтверджених витрат складає 10 800 грн. 00 коп., які покладається на відповідача, а отже з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення 10 800 грн. 00 коп.

Outcome: approved