Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

У серпні 2018 року заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення фактів спільного проживання та перебування на утриманні. Посилалась на те, що в період з 1972 року і по день смерті чоловіка [PERSON] вони проживали разом однією сім'єю, вели спільне господарство, піклувалися про побудову сімейних відносин між собою на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Починаючи з 22.06.2009 року заявник не працювала, а тому перебувала на утриманні свого чоловіка. Встановлення факту перебування на утриманні чоловіка, заявнику необхідно для призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника, оскільки 18.06.2018 року [PERSON] отримала усну відмову від Центрального об'єднане управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя у призначенні пенсії з тих підстав, що у неї відсутній документ про перебування її на утриманні померлого годувальника. Тому, просила суд установити факт спільного проживання та перебування її на утриманні свого чоловіка [PERSON], який помер [INFO]. Крім того, разом із заявою подані клопотання про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення та клопотання про витребування доказів. Ухвалою судді від 21.08.2018 року заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження, призначено дату та час судового засідання; задоволені клопотання заявника: відстрочено сплату судового збору в сумі 352,40 грн. до ухвалення судового рішення, витребувано в Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя та з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України докази. У судовому засіданні [PERSON] заяву підтримала з підстав, які зазначені в ній, наполягала на її задоволенні Від заінтересованої особи до суду надійшли пояснення з проводу порядку призначення пенсії у зв'язку із втратою годувальника, а також заява про розгляд справи за відсутності представника Центрального об'єднаного управління Пенсійного фонду України м. Запоріжжя. Дослідивши матеріали справи, вислухавши заявника, суд вважає, що заява підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] чоловік заявника, [PERSON], [INFO], помер у м. Донецьк Донецької області, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 07.06.2018 року, яке видане Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, актовий запис № 1402. Факт того, що заявник [PERSON] є дружиною померлого [PERSON], підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 19.12.1992 року, яке видане міським відділом ЗАГС Куйбишевського РВК м. Донецька, актовий запис № 680 від 19.12.1998 року. Як вбачається з довідки від 11.07.2016 року № 2304012852 [PERSON] був внутрішньо переміщеною особою, та фактично проживав з 24.11.2014 року за адресою: [ADDRESS]. Довідкою від 11.07.2016 року № 2304012853 підтверджується, що [PERSON] також взято на облік як внутрішньо переміщену особу. Її фактичне місце перебування зареєстровано з 11.07.2016 року за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, суд вважає, що подружжя [PERSON] й [PERSON] фактично мешкало разом за вище вказаною адресою. Також, заявник стверджувала, що у зв'язку із хворобою чоловіка вони періодично виїздили до м. Донецька з метою проходження лікування у Донецькому обласному протипухлинному центрі ім. Г.В. Бондаря. Зі змісту висновку про ненасильницьку смерть за місцем проживання від 30.05.2018 рокуКуйбишевського РВ Донецького ГУ МВС ДНР вбачається що, смерть [PERSON] настала від онкологічного захворювання шлунку. На час смерті [PERSON] його дружина [PERSON] перебувала разом з ним у квартирі у м. Донецьку. Відповідно до довідки № 1385, виданої «Керуючою компанією Куйбишевського району міста Донецька» 25.06.2018 року, померлий [PERSON] на момент смерті проживав спільно з дружиною [PERSON] за адресою його реєстрації: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «Намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21.06.1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Крім того, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ України в Інформаційному листі «Про окремі питання застосування Закону України від 04.02.2016 року № 990-УІІІ «Про внесення змін до Цивільного процесуального кодексу України щодо встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України», вих. № 9- 1130/0/4-16 від 15.04.2016 року в п. з «Щодо належних та допустимих доказів на підтвердження факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України» зазначив, що питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів. Даючи оцінку допустимості таких доказів, як документи, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, слід керуватись положенням частини другої статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Разом із тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права. Так, під час розгляду згаданої категорії справ необхідно враховувати висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), a також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Iiuycu and Оіїшт v. Ivlvldoua and Russia.»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «Намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Таким чином, суд вважає за необхідне застосувати названі загальні принципи «Намібійські винятки», сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів (висновок про ненасильницьку смерть за місцем проживання від 30.05.2018 року Куйбишевського РВ Донецького ГУ МВС ДНР,довідки № 1385, виданої «Керуючою компанією Куйбишевського району міста Донецька» 25.06.2018 року), виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як докази факту спільного проживання, оскільки встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника. Отже, доводи заявника про спільне проживання з [PERSON] по день смерті останнього [INFO], підтверджені дослідженими та оціненими в їх сукупності судом доказами. Також, судом установлено, що померлий [PERSON] був пенсіонером за віком, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER]. Як убачається з довідки, наданої на виконання ухвали суду від 21.08.2018 року Центральним об'єднаним управлінням Пенсійного фонду України м. Запоріжжя, розмір пенсії померлого [PERSON], яку він отримував за віком працівникам, зайнятим на підземних і відкритих гірничих роботах і в металургії, становив 9177,80 грн. на місяць. Відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів підтверджується те, що [PERSON] доходи не отримувала. Заявник є пенсіонеркою за віком з 2009 року, тобто є непрацездатною особою, що підтверджується пенсійним посвідченням від 09.01.2008 року серії [NUMBER]. Водночас на підставі витягу з протоколу від 23.11.2017 року № 46 засідання комісії з питань призначення (відновлення) соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району встановлено, що [PERSON] відмовлено у виплаті соціальних виплат та з 01.12.2017 року припинено виплати. Отже, судом на підставі досліджених доказів встановлено факт перебування заявника на утриманні померлого чоловіка, оскільки вона проживала разом із чоловіком до дня його смерті і дохід чоловіка був постійним та основним джерелом існування заявника. Установлення факту перебування на утриманні [PERSON] має для заявника юридичне значення і потрібне для оформлення пенсії у зв'язку із втратою годувальника. Згідно зі ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. На підставі ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Згідно зі ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне пенсійне забезпечення», пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім'ї померлого годувальника, які були на його утриманні, за наявності в годувальника на день смерті страхового стажу, який був би необхідний йому для призначення пенсії по III групі інвалідності, а в разі смерті пенсіонера або осіб, зазначених у частині другій статті 32 цього Закону, а також у разі смерті (загибелі) особи внаслідок поранення, каліцтва, контузії чи інших ушкоджень здоров'я, одержаних під час участі у масових акціях громадського протесту в Україні з 21.11.2013 року по 21.02.2014 року за євроінтеграцію та проти режиму Януковича, - незалежно від тривалості страхового стажу. При цьому, дітям пенсія у зв'язку з втратою годувальника призначається незалежно від того, чи були вони на утриманні годувальника. Батьки і чоловік (дружина) померлого, які не були на його утриманні, мають право на пенсію у зв'язку з втратою годувальника, якщо втратили джерело засобів до існування. До членів сім'ї, які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, зазначені в частині другій цієї статті, якщо вони: 1) були на повному утриманні померлого годувальника; 2) одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Члени сім'ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, мають право, за бажанням, перейти на пенсію у зв'язку з втратою годувальника. Пунктом 8 постанови Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», судам дано роз'яснення, що встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення для одержання спадщини, призначення пенсії або відшкодування шкоди, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. Суд, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності та враховуючи те, що обставини, на які посилається заявник, знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, встановлення факту спільного проживання і перебування на утриманні має для заявника юридичне значення та надасть можливість для реалізації права на пенсійне забезпечення у зв'язку із втратою годувальника, прийшов до висновку, що вимоги заяви підлягають задоволенню. Водночас, відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦК України, при ухваленні судом рішення в окремому провадженні судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом, а тому вказані вимоги заявника задоволенню не підлягають.

Outcome: partial