Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-04 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, мотивуючи свої вимоги тим, що є власником житлового будинку [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрований відповідач по справі. Членом сім»ї позивача відповідач не являється. Відповідач за вказаною адресою не проживає, але добровільно знятися з реєстрації не бажає. Зазначаючи проте, що діями відповідача порушуються його права на розпорядження житловим будинком, позивач прохає визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, пояснивши, що відповідач являється сином його колишньої дружини - [PERSON] Відповідач в його будинку не проживає понад 5 років, на даний час виїхав за кордон. Відповідач в судове засідання двічі не з'явився, будучи належним чином повідомлений про час і місце слухання справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України Вислухавши позивача, пояснення свідків, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що у власності позивача [PERSON] перебуває житловий будинок [ADDRESS]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що являється сусідкою позивача, відповідача не бачила біля будинку більш ніж 5 років, відомо, що він виїхав до Англії. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що являється сусідом позивача, відповідача не бачив більш ніж 5 років, відомо, що він виїхав до Англії, 1 раз приїздив в гості на днів 15. Відповідно до ст.ст.41, 47 Конституції України, ст.391 ЦК України, ст.9 ЖК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено той факт, що відповідач не являється членом сім»ї власника будинку, не проживає у ньому понад 1 рік, суд приходить до висновку про задоволення позову. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved