Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до відповідача [PERSON] про звільнення земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Свої вимоги позивачка обгрунтувала тим, що вона є власником земельної ділячнки загальною площею 0, 9915 га з кадастровим номером [NUMBER]. Свідоцтво про про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.11. 2014 року зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме миайно за № 29345513 від 12.11. 2014 року. З південної сторони належна їй земельна ділянка межує із землями загального користування. З іншого боку проїзду розташована земельн ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що належить відповідачу [PERSON] та земельні ділянки не передані у власність, але використовуюиться відповідачем. Під»їзд до належної їй земельної ділянки здійснюється через вказаний проїзд. При виконанні робіт по встановленню меж земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] було виявлено, що власник земельної ділянки [NUMBER], тобто відповідач порушив межові знаки власних земельних ділянок, тим самим самовільно зайняв землі загального користування селищної ради (проїзд), а також частину земельної ділянки, що належить позивачу та побудував огорожі власних земельнимх ділянок, самовільно штучно перекривши проїзд. Самовільно зайняті вищевказані земельні ділянки та землі загального користування (проїзд) неправомірно використовуються Відповідачем для задоволення власних потреб. Огорожа встановлена відповідачем перешкоджають позивачу використовувати власну земельну ділянку та проїжджати до неї. Окрім того, відповідач самовільно зайнявши частину належної позивачу земельної ділянки то проїд використовує також частину її земельної ділянки за межами своїх огорож для проїзду транспортними засобами. Внаслідок цього, по належним позивачу та третім особам земельних ділянок відповідач та треті особи накатали на них грутнтову дорогу і неправомірно та не за цільовим призначенням використовують їх для проїзду. Жодних договорів, які б надавали право користування ділянкою відповідачем, вона не укладала. Відповідачу 07.09. 2015 року направлялася вимога про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою. Відповідь не отримано. На контакт відповідач не виходить. Перешкод у користуванні земельною ділянкою не усуває. У зв»язку з цим позивачка вимушена звертатись за захистом свого порушеного права до суду. На підставі вищевказаного просила суд зобов»язати відповідача [PERSON], звільнити та привести до стану, придатного для використання за цільовим призначенням земельну ділянку з кадастровим № [NUMBER], яка розташована на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району, Київської області та зобов»язати відповідача [PERSON] звільнити та привести до стану, придатного для використання землі загального користування для проїзду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, у ньому зазначених, просив позов задовольнити ив повному обсязі. Відповідачка [PERSON] до суду не з»явилась, про день, час та місце слухання справи судом належним чином повідомлена, причини неявки суду не повідомила, заяв та клопотань про відкладення слухання справи до суду від неї не надходило. За згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Заслухавши учасників процесу, дослідивши докази у справі в їх сукупності, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступних, встановлених в ході розгляду справи обставин та відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником земельної ділячнки загальною площею 0, 9915 га з кадастровим номером [NUMBER]. Свідоцтво про про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 12.11. 2014 року зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме миайно за № 29345513 від 12.11. 2014 року. З південної сторони належна їй земельна ділянка межує із землями загального користування. З іншого боку проїзду розташована земельн ділянка з кадастровим номером [NUMBER], що належить відповідачу [PERSON] та земельні ділянки не передані у власність, але використовуюиться відповідачем. Під»їзд до належної їй земельної ділянки здійснюється через вказаний проїзд. При виконанні робіт по встановленню меж земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER] було виявлено, що власник земельної ділянки [NUMBER], тобто відповідач порушив межові знаки власних земельних ділянок, тим самим самовільно зайняв землі загального користування селищної ради (проїзд), а також частину земельної ділянки, що належить позивачу та побудував огорожі власних земельнимх ділянок, самовільно штучно перекривши проїзд. При розгляді позову про усунення порушення права власності на земельну ділянку зобов'язати відповідачів відновити межі, та стягнути понесені витрати, суд повинен встановити факти, які підлягають доказуванню в справі та мають суттєве значення для правильного вирішення спору, а саме: час та підстави набуття позивачем прав на земельну ділянку, порядок користування нею з моменту набуття прав на земельну ділянку, розмір спірної земельної ділянки, дотримання відповідними органами вимог законодавства під час передачі , як позивачу, так і відповідачам у власність земельних ділянок, що перебували у користуванні позивачів, наявність правовстановлюючих документів, що підтверджують право власності на земельні ділянки, перевірити належним чином доводи позивача щодо набуття ним права власності на земельну ділянку та порушення права власності на земельну ділянку і при виявленні порушення зобов,язати відповідачів відновити межі та стягнути з них понесені позивачем збитки. Відповідно до вимог ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 (Із змінами, внесеними згідно зпостановою Пленуму Верховного Суду України від 19 березня 2010 року № 2) «Про практику застосування судами земельного законодавства» при розгляді цивільних справ суди повинні враховувати, що з 1 січня 2002 р. відповідно до статті 125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. у відповідності із Законом України від 5 березня 2009 р. № 1066-VI право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Разом з тим, позивачем не додано будь-якого доказу, який би підтверджував, що дійсно відповідач [PERSON] чинить перешкди у здійсненні права власності та користуванні земельною ділянкою, яка належить позивачу відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Згідно ст. 1 ЦПК України метою цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб. Згідно ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Згідно із вимогами ст.ст. 60, 61 ЦПК України, які регламентують, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень, крім випадків, коли мають місце підстави звільнення від доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Стаття 106 Земельного Кодексу України, нормами якої позивач обґрунтував свої вимоги, передбачає що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Відповідно до ст.1 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Як роз'яснив у п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», згідно зі статтею 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Отже, встановлення меж земельних ділянок до компетенції суду не належить. Слід також зазначити, що в ході розгляду справи судом не встановлено і жодних доказів щодо цього, крім власних припущень, представником позивача не надано, що саме відповідачами була порушена межа та здійснений самозахват частини його земельної ділянки. Таким чином, суд вважає, що позивач не довів порушення його прав саме відповідачами, а не іншими суміжними землекористувачами, його позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, а тому задоволенню не підлягають як такі, що не ґрунтуються на законі та не доведені належними і допустимими доказами. Оскільки у задоволенні позову суд відмовляє, вимоги позивача щодо стягнення на його користь судових витрат задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed