Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з відповідача 8660 грн. завданої матеріальної шкоди, а також судовий збір в сумі 768 грн. 40 коп. В обґрунтування позовних вимог, позивач вказав на те, що 01.03.2017 року наказом № 13 на посаду касира-товарознавця відділення ломбарду № 20- Д в місті Дніпро по вул. площа Вокзальна, 1, прим. 139, і який є відокремленим підрозділом повного товариства «Ломбард «Наше Діло» Галатін і компанія», була прийнята [PERSON]. 01.03.2017 року з [PERSON] був укладений договір про повну матеріальну відповідальність. Згідно умов договору [PERSON] зобов'язана в установленому порядку вести облік, складати і своєчасно подавати звіти про рух та залишки цінностей, дбайливо ставитись до цінностей і вживати заходів щодо запобігання шкоди. У разі спричинення матеріальної шкоди відшкодувати її в повному обсязі. 03.04.2017 року у відділенні ломбарду було проведено інвентаризацію наявності виробів із дорогоцінних металів, зданих в якості застави, грошових коштів та інших матеріальних цінностей. За результатами інвентаризації складено протокол від 03.04.2017 року. В результаті інвентаризації була виявлена нестача загальною сумою 10640,20 грн.та встановлено, що нестача виникла з вини касира-товарознавця ломбарду [PERSON], яка під час роботи, скориставшись доступом до сейфу відділення, таємно викрала майно (предмети застави за договорами фінансового кредиту) клієнтів ломбарду, які після погашення кредиту мають бути повернуті клієнту. Наказом від 04.04.2017 року № 28 [PERSON] була звільнена з підприємства. Відповідач добровільно компенсувала повному товариству суму у розмірі 1980 грн. 20 коп. в рахунок відшкодування завданої матеріальної шкоди, сума яка підлягає відшкодуванню складає 8660 грн., у зв'язку з чим позивач вимушений звернутися до суду. У судове засідання представник позивача не з'явилася, надавши на адресу суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач не з'явилася в судове засідання без поважних причин; належним чином була повідомлена про дату, час і місце судового засідання; не подала відзив; позивач не заперечував проти такого вирішення справи та ухвалення заочного рішення, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, та у зв'язку з ненаданням відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Встановлено, що відповідно до Наказу № НД000000013-693 від 28 лютого 2017 року [PERSON] прийнята на роботу до Повного товариства «Очкур і компанія «Наше Діло» на посаду касир-товарознавець (арк.с.9). 01.03.2017 року між ПТ «Очкур і Компанія Ломбард «Наше діло» та [PERSON] укладено договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність. Відповідно до якого [PERSON], займаючи посаду касир-товарознавець, виконуючи роботу, яка безпосередньо пов'язана з оцінкою, прийняттям, зберіганням і видачею матеріальних цінностей прийняла на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення схоронності ввірених підприємством матеріальних цінностей (арк.с.11). Відповідно до протоколу засідання діючої інвентаризаційної комісії від 03.04.2017 року, за результатами інвентаризації виявлено: у відділенні ломбарду № 20-Д, який знаходиться за адресою: пл. Петровського, 1, прим. 139, по інвентаризації товарно-матеріальних цінностей з золота та срібла, виявлено наступне: за договором № АН 23004 - відсутність виробів, внаслідок чого виникла нестача у розмірі - 13.07 грам, оціночною вартістю 7280 грн. Сума кредиту 6000 грн.; за договором № АН 22990 - відсутність виробів, внаслідок чого виникла нестача у розмірі 3,97 грам, оціночною вартістю 1859 грн. 20 коп.; за договором № АН 22945 - відсутність виробів, внаслідок чого виникла нестача у розмірі - 4,5 грам, оціночною вартістю 2781 грн. 62 коп., сума кредиту 2781 грн. Нестача виникла з вини матеріально відповідальної особи [PERSON], яка шляхом доступу до предметів застави, використовуючи своє службове становище, викрала вказані матеріальні цінності, та заклала їх до ломбардів конкурентів. Отримані грошові кошти використала у особистих цілях. У відділенні ломбарду № 54-Д по вул. Титова, 13 по інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, у вигляді ювелірних виробів з золота та срібла - нестач не виявлено. По інвентаризації грошових коштів виявлено нестачу у розмірі 889 грн. 95 коп. Нестача виникла з вини матеріально - відповідальної особи [PERSON], яка шляхом доступу до грошових коштів підприємства, використовуючи службове становище, вкрала вказану суму грошових коштів. До закінчення проведення інвентаризації [PERSON] повернула в касу грошові кошти у розмірі 889 грн. 95 коп. Сума оцінки закладеного майна складає 1920 грн. 82 коп. (арк.с.12). Відповідно до договорів фінансового кредиту ПТ «Ломбард «Наше діло» було укладено: договір фінансового кредиту № ан 23004 на суму 7280 грн.; договір фінансового кредиту № ан 22945 на суму 2781 грн.; договір фінансового кредиту № ан 22990 на суму 1859 грн. 20 коп. (арк.с.15,16,17). З посадової інструкції касира - товарознавця ломбарду вбачається, що касир-товарознавець несе відповідальність за незабезпечення схоронності прийнятого під заставу майна і матеріальних цінностей, відповідно до діючого законодавства (арк.с.18-20). Згідно пояснювальної [PERSON] остання, працюючи у відділенні ломбарду № 20Д за адресою: м. Дніпро, вул. Вокзальна, 1а, скориставшись службовим становищем взяла вироби за договорами: АН 23004 на суму 7280 грн., АН 22945 на суму 2781, 62 грн., АН 22990 на суму 1859, 20 грн., АН 23032 а суму 4295, 20 грн. Сума за всіма договорами складає 16216, 02 грн. (арк.с.13). Відповідно до Наказу № 28 від 03.04.2017 року [PERSON] звільнена з посади касир-товарознавець 04 квітня 2017 року на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін (арк.с.10). Судом встановлені наступні правовідносини. Згідно з ч.1 ст.130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст.130 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обов'язковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Відсутність підстав чи однієї з обов'язкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Згідно ст.135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо пов'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Згідно роз'яснень, викладених в абз. 2 п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів України № 447/24 від 28.12.1977 року, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, [PERSON] відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. Крім того, будь-яка документація щодо фіксування кількості, найменування товару, що передавалися по зміні від одного продавця іншому у підприємстві не велася, а отже і неможливо стверджувати, що нестача сталася саме з вини відповідача. Положенням про інвентаризацію активів та зобов'язань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 897 від 02.09.2014 року, передбачено обов'язкове проведення інвентаризації при зміні матеріально відповідальної особи. При цьому, як вбачається із матеріалів справи, відповідач була прийнята на роботу до ПТ «Ломбард «Наше діло» від 28 лютого 2017 року, згідно з наказом № НД000000013 -693, - на посаду касира - товарознавця. При цьому, інвентаризація в день її прийняття на роботу на дану посаду не проводилась, акт прийому-передачі матеріальних цінностей з відповідачем не складався, а тому факт укладення з останньою договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність продавця від 01.03.2017 року, сам по собі не свідчить про несення відповідачем такої відповідальності. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем по справі не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що недостача матеріальних цінностей, та недостача яких саме матеріальних цінностей, мала місце, та вказана недостача виникла саме з вини відповідача по справі. За приписами ст.138 КЗпП України передбачено, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 цього Кодексу Оскільки, в трудовому праві діє презумпція невинуватості працівника і на роботодавцеві лежить тягар доводити провину працівника та розмір заподіяної шкоди. Тому обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за шкоду, передбачену ст.130 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган (138 КЗпП України ). Як вбачається з матеріалів справи, з письмових пояснень відповідача, встановлено факт спричинення нею позивачу матеріальної шкоди. Так, у поясненні [PERSON] вказано, що нею взято товар на суму 16216, 02 грн. Проте, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки позивач звернувся до суду з пропуском строку, передбаченого ч.3 ст.233 КЗпП України. Так, відповідно до ч.3 ст.233 КЗпП України, для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органом встановлений ст.233 КЗпП України річний строк з дня виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Днем виявлення шкоди, встановленої в результаті інвентаризації матеріальних цінностей, при ревізії або перевірці фінансово-господарської діяльності підприємства, установи, організації, слід вважати день підписання відповідного акта або висновку. З матеріалів цивільної справи вбачається, що факт завдання шкоди підприємству [PERSON] на суму 11920 грн. 82 коп. було виявлено інвентаризаційною комісією 03.04.2017 року, що підтверджено відповідним протоколом засідання діючої інвентаризаційної комісії від 03.04.2017 року (арк.с.12). Отже, позивач був обізнаний про порушення своїх прав з дня проведення інвентаризації 03.04.2017 року, та не був позбавлений права та можливості звернутися до суду з відповідним позовом про захист порушеного права після того, як дізнався про порушення своїх прав, що мало місце при його звільненні. Однак, позов був поданий лише 16 січня 2019 року, що підтверджено вхідним штампом канцелярії суду. Відповідно до ст.234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. При цьому, суд враховує, що річний строк, встановлений ч. 3 ст. 233 КЗпП України, не є позовною давністю і застосовується незалежно від наявності заяви відповідача. Враховуючи, що позивач пропустив встановлений законом річний термін для звернення до суду з даним позовом, а відтак після закінчення строку для звернення з позовами про стягнення з працівників шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям, працівник звільняється від обов'язку відшкодовувати завдану ним шкоду. Таким чином, перевіривши причини пропуску строку звернення до суду, дослідивши позовну заяву разом з матеріали цивільної справи, яка не містить обґрунтувань щодо поважних причин пропуску строку на звернення до суду з позовом, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для відмови в задоволенні позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed