Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

У серпні 2017 року засновник ТОВ «Надія-Південь» [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та визнання права власності, посилаючись на те, що 25 лютого 1994 року між АНПП «Вега» та АТ «Надія-Південь» був укладений договір купівлі-продажу квартири, відповідно до умов якого АНПП «Вега» зобов'язувалось передати у власність АТ «Надія-Південь» квартиру площею 51,27 кв.м., а АТ «Надія-Південь» зобов'язувався прийняти квартиру та сплатити її вартість у розмірі 448 мільйонів карбованців. Зазначав, що відповідно до акту №52 від 02 жовтня 1995 року №52, АНПП «Вега» передало, а АТ «Надія-Південь» прийняло двокімнатну квартиру №[ADDRESS], загальною площею 50,77 кв.м., житловою площею 28,59 кв.м. Вказував, що 05 лютого 1982 року між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який 26 квітня 2007 року був розірваний. Стверджував, що він є засновником ТОВ «Надія-Південь». Крім того, до складу учасників товариства увійшла й відповідач, яка мала внести у статутний фонд товариства свою частку у розмірі 30%. Наказом №23 від 24 грудня 1996 року на підставі протоколу зборів засновників від 20 грудня 1996 року [PERSON], як члену товариства дозволено викупити квартиру №[ADDRESS]. Зазначав, що з цього часу та дотепер [PERSON] володіє квартирою, але весь цей час квартирою користується [PERSON], який мешкає у зазначеній квартирі самостійно, а також сплачує комунальні послуги. [PERSON] ніколи не мешкала у вказаній квартирі а також не зберігала своє майно. Вказував, що 13 січня 2014 року та 20 січня 2015 року [PERSON] письмово у встановленому законом порядку повідомлялась про час та дату загальних зборів товариства, та їй неодноразово пропонувалось внести частку у статутний фонд підприємства, оскільки фактично відповідач не внесла свою частку у статутний фонд підприємства, та не набула статусу учасника товариства, не сплатила вартість квартири, у зв'язку із чим безпідставно володіє зазначеною квартирою. У зв'язку із зазначеними обставинами позивач просив суд ухвалити рішення, яким витребувати від відповідача на користь ТОВ «Надія-Південь» квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за ТОВ «Надія-Південь» право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 50,77 кв.м., житловою площею 59 кв.м. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Відповідач позов не визнала у повному обсязі, проти його задоволення заперечувала, із підстав, викладених у письмових запереченнях проти позову. Надала до суду заяву про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов засновник ТОВ «Надія-Південь» [PERSON] не підлягає задоволенню. Судом встановлено, що 05 лютого 1982року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Відділом ЗАГС м. Кишиневва, актовий запис №547. [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна №19208 від 29 січня 1997року, зареєстрованого на Одеській товарній Біржі належить квартира №[ADDRESS]. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано КП «ОМБТІ» 05 лютого 1997року, що підтверджується відміткою на договорі, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 лютого 2005року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Згідно ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Протягом судового розгляду стороною відповідача було надано заяву про застосування строків позовної давності. Враховуючи вищевикладене, у зв'язку із тим, що загальний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого цивільного права та інтересу сплив, доказів поважності його пропуску або доказів того, що за домовленістю сторін строк позовної давності було збільшено стороною позивача не надано, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно гуртуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення. В матеріалах справи відсутні докази, які б спростовували даний висновок суду. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed