Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У серпні 2014 року публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «Приват Банк») звернулося до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначало, що відповідно до укладеного між банком та [PERSON] 19 травня 2006 року кредитного договору №CVA0AU00040771, банк надав відповідачу кредит у розмірі 8019,80 дол. США на термін до 18 травня 2011 року, а відповідач в свою чергу зобов'язувався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. При цьому, банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав належним чином та надав відповідачу кредит у встановленому договором розмірі, проте відповідач в свою чергу належним чином умови договору не виконала, у зв'язку з чим утворилась заборгованість за кредитним договором, яка підлягає стягненню з відповідача у розмірі 10 614,27 доларів США, що еквівалентно 126 203 грн. 67 коп. та складається із заборгованості за тілом кредиту, заборгованості по сплаті процентів, комісії за користування кредитом та пені. В подальшому, в ході судового розгляду справи, представником банку неодноразово уточнено позовні вимоги та відповідно до останньої заяви про уточнення позовних вимог, позивач вказуючи на те, що в договорі визначено обов'язок позичальника здійснювати погашення кредиту у порядку та строки відповідно до його умов, сплачувати відсотки за користування кредитом, повністю повернути кредит до дати, зазначеної в Договорі, а також при непогашенні кредиту в строки, зазначені в договорі, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою й відповідно при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, він зобов'язаний сплатити банку проценти за користування кредитом у розмірі 2.51 % на місяць, розрахованих від суми простроченої непогашеної заборгованості, вважає що у відповідача виник обов'язок по сплаті на користь банку нарахованих процентів за користування кредитом. При цьому, зазначаючи про те, що отриманні відповідачем кредитні кошти не повернуті, а тому договір не є розірваним, чи припиненим відповідно до норм законодавства, у зв'язку з чим відсутні підстави для припинення щомісячного нарахування відсотків на суму простроченої заборгованості по кредиту, як плату за весь час фактичного користування кредитними коштами, посилаючись на норми матеріального права та умови договору, просив стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по відсотках нарахованих на прострочену суму заборгованості за кредитом за період з 20 серпня 2011 року по 20 серпня 2014 року в розмірі 3 355,60 дол. США, що за офіційним курсом НБУ на день розрахунку становить 44 361,03 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимогу відповідно до останньої редакції позовної заяви підтримала, вказуючи на те, що на даний момент за відповідачем рахується заборгованість по сплаті відсотків та вважає, що строк позовної давності на звернення до суду з вимогами про стягнення даної заборгованості по відсотках не пропущено, оскільки останні повинні сплачуватись періодичними платежами. Просила позов задовольнити. Відповідач та її представник в судовому засідання позовні вимоги як початкові, так і в подальшому уточнені не визнали, вказали на те, що банк використав своє право дострокового стягнення суми кредиту за вказаним кредитним договором та в рахунок погашення вказаної заборгованості [PERSON] передано для реалізації банку предмет застави, який був реалізований позивачем, а тому відповідачем проведено усі розрахунки за вказаним кредитним договором. Крім того, просили застосувати до спірних правовідносин наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників сторін, відповідача, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, згідно вимог ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 19 травня 2006 року між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 18.05.2011 року включно у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 8019,80 дол. США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 2085,15 дол. США на сплату страхових платежів зі сплатою за користування кредитом відсотків, винагороди за надання фінансового інструменту, комісії. Забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за вказаним договором виступає застава автомобіля DAEWOO (а/с 8). Так, положеннями ч.ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку, що між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] виникли кредитно-договірні відносини. При цьому, факт отримання [PERSON] кредитних коштів підтверджується копією заяви на видачу готівки (а/с 10-11). Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 ЦК України)). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України. Зокрема, відповідно до умов п.1.1 кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надавати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 189,50 дол. США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Періодом сплати вважається період з 10 по 14 число кожного місяця. Однак, дані положення кредитного договору відповідачем належним чином не виконувалися, у зв'язку із чим банк в порядку ст. 1050 ЦК України та умов кредитного договору (п. 2.3.3 ) скористався своїм правом на дострокове стягнення суми заборгованості за кредитним договором й відповідно звернувся до суду із відповідним позовом до [PERSON] про стягнення боргу, за наслідками розгляду якого Першотравневим районним судом постановлено заочне рішення від 1 липня 2008 року, що підтверджується наявними у матеріалах справи доказами та не заперечується сторонами. Як убачається зі змісту заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.07.2008 року, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за вищевказаним кредитним договором, позов банку задоволено в повному обсязі та стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість, яка станом на 19 лютого 2008 року становила 6 449,11 дол. США, що еквівалентно 32568,01 грн. й відповідно складалась з : 6 263,85 доларів США заборгованості за кредитом, 159,39 доларів США заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами, 20,86 доларів США - заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом та 05,01 долар США - пені (а/с 47-48). Крім того, як убачається з витребуваних на вимогу відповідача матеріалів справи № 2-923/08, наявні відмітка працівника суду про видачу банку 5 серпня 2008 року виконавчий лист, а також наявний запис на заяві про видачу виконавчого листа представника банку про його отримання 27 серпня 2008 року. Незважаючи на викладене відповідач продовжувала порушувати свої зобов'язання за договором й відповідно рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2013 року з [PERSON] на користь банку стягнуто заборгованість за вказаним кредитним договором, яка становила 9 772,68 дол. США й відповідно складалась з: 830,60 дол. США - заборгованості за кредитом; 3052,69 дол. США - заборгованості по сплаті процентів за користування кредитом; 281,61 дол. США - заборгованості по сплаті комісії за користування кредитом, 2607,78 дол. США - пені за несвоєчасність виконання зобов'язання, однак вказане заочне рішення скасовано ухвалою Індустріального суду м. Дніпропетровська від 23.04.2015 року ( а/с 80, 105), й відповідно як зазначили сторони в судовому засіданні в подальшому рішенням суду в задоволенні позову відмовлено, однак доказів на підтвердження вказаного суду не надали. Разом з тим, банк не зважаючи на наявність вищевказаних судових рішень, продовжував здійснення нарахування процентів на користування коштами на суму простроченої заборгованості по кредиту. Зокрема, як убачається зі змісту поданої заяви про уточнення позовних вимог,банк просив стягнути з [PERSON] проценти, нараховані банком на суму простроченого тіла кредиту та виходячи із розрахунку, наведеного в заяві про уточнення позовних вимог визначив строк прострочення за тілом кредиту з 20.08.2011 по 20.08.2014 рік, що становить 1095 днів й відповідно розмір простроченої заборгованості складає 3830,60 [Долар США]., розмір % ставки в день дорівнює 0,1%, а отже, сума заборгованості по відсоткам, згідно розрахунку, яку банк просить сягнути становить: 3830.60 [Долар США].* 0,08%* 1095 днів прострочення/100= 3355,60 дол. США. Разом з тим, як убачається зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору, відповідно до п. 1.1 кредитні кошти надавались відповідачу строком до 18.05.2011 року. При цьому, відповідно до заочного рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 01.07.2008 року, банк використав своє право на дострокове стягнення усієї суми заборгованості за вище вказаним кредитним договором та вказаним рішенням позов банку задоволено й відповідно стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість, яка станом на 19 лютого 2008 року становила 6449,11 дол. США, в тому числі - 6263,85 дол. США - заборгованість за кредитом, 159,39 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом, 20,86 дол. США - комісія, 5,01 дол. США - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань. Дані обставини згідно вимог ст. 61 ЦПК України не підлягають доказуванню. Зі змісту вищезазначеного заочного рішення видно, що відбулося дострокове стягнення всієї кредитної заборгованості, а відтак, строк договору закінчився, а між сторонами існують лише невиконані зобов'язальні правовідносини. Так, згідно статей 598, 599 ЦК України договірні зобов'язання припиняються на підставах встановлених договором або законом. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом (ст.ст.610,612). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору ( ч.ч.1,4 ст.631 ЦК України). При цьому, відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених у абз. 1, 2 п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику розгляду судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (ч. 1 ст. 598 ЦК України). Такі підстави, зокрема, зазначені у ст. ст. 599-601, 604-609 ЦК України. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Таким чином, суд з ухваленням вищевказаного, а також наявності заочного рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 01.07.2008 року про дострокове стягнення заборгованості вважає, що припинились правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема нарахування відсотків, комісії, неустойки поза строком дії кредитного договору, при цьому виникають боргові зобов'язання щодо повернення кредитних коштів, невиконання яких тягне за собою відповідальність встановлену ст. 625 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що вимог про стягнення коштів з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, ПАТ «ПриватБанк» не заявляв. За таких обставин, суд ураховуючи вищевказане, приходить до висновку про відсутність підстав у банку для нарахування відсотків й відповідно вважає, що підстави для задоволення позову відсутні. Щодо заяви відповідача про застосування до спірних правовідносин наслідків спливу строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього, а такому ураховуючи вказане, суд відмовляючи у задоволенні даного позову, виходить саме з підстав його безпідставності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові, то судові витрати не відшкодовуються. На підставі вище викладеного та

Outcome: dismissed