Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

У серпні місяці 2015 року [PERSON] звернувся із позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Авто-фінанс», який обґрунтовує тим, що 23 серпня 2014 року він уклав із відповідачем договір фінансового лізингу № 010698 з додатками, згідно якого лізингодавець бере на себе зобов»язання придбати предмет лізингу мінітрактор Сінтай 244С. зазначений у п.1.1 договору та специфікації вартістю 65 000 грн. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодердувачу на строк та на умовах, передбачених договором. При підписанні договору представник відповідача запевнив його, що мінітрактор він отримає протягом трьох місяців, після сплати 10% від вартості предмету лізингу першого внеску. На виконання умов договору ним було сплачено перший платіж загальною сумою 14 000 грн., що підтверджується квитанцією від 23.08.2014 року. Пунктом 1.7 договору визначено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувача протягом строку не більш як 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за оформлення даного договору в розмірі 10% від вартості предмета лізингу та комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% та пообіцяли передати предмет лізингу без повної сплати авансового платежу. На момент підписання договору йому не надали можливості в повному обсязі ознайомитись із всіма умовами договору. Через деякий час відповідач його повідомив про відсутність мінітрактора та запропонували замінити на інший предмет з доплатою без проведення додаткових розрахунків та укладання додаткової угоди. Ним здійснено платежі: 07.11.2014 року на суму 6 500 грн., 14.11.2014 року 5 500 грн., 20.11.2014 року 13 000 грн., на загальну суму 39 000 грн., що підтверджується відповідними квитанціями. Предмету договору, зокрема мінітрактор «Сінтай 244С» він так і не отримав. Просить визнати недійсним договір фінансового лізингу та стягнути кошти з відповідача в сумі 39 000 грн. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримала, просить їх задоволити. Суду пояснила, що договір слід визнати недійсним, оскільки позивача введено в оману, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі,. До договору включені умови, які є несправедливим. З укладеного договору вбачаються явно невигідні для споживача , створивши істотний дисбаланс між правами та обов»язками сторін за договорами на свою користь і не врахував при цьому інтересів учасника. Представник відповідача ТОВ «Лізингова Компанія «Автофінанс» у судове засідання не з»явився. Повідомлений про час і місце судового розгляду у передбаченому законом порядку. Надав до суду клопотання про розгляд справи у його відсутності. Заявленого позову не визнав. У письмових запереченнях вказав, що позов є безпідставним та не обґрунтованим. Трактор підлягає передачі позивачу тільки після повної сплати його вартості., позивачем не було сплачено комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу, тому строк передачі предмета лізингу не розпочався. Позивач відізвав заяву про розірвання договору. Доводи про нечесну підприємницьку практику відповідача є необґрунтованими, оскільки не вказано конкретні такі дії. Факт підписання позивачем є свідченням ознайомлення, розуміння усіх визначень, умов та змісту договору. Нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами Договору в силу положень Закону України «Про фінансовий лізинг» та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим. ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу. Зокрема, відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг від 22.01.2004 року № 21 затверджено положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Крім того, у ТОВ «ЛК «Автофінанс» не виник передбачений пунктом 1.7 договору обовязок передати предмет лізингу [PERSON], оскільки останній не сплатив комісію за передачу трактора у розмірі 3 % від його вартості, яка є обовязковою умовою для передачі трактора протягом 120 робочих днів з моменту сплати авансового платежу. Суд, заслухавши доводи представника позивача та заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи доказами, прийшов до наступного висновку. Судом достовірно установлено, що 23 серпня 2014 року між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» укладено Договір фінансового лізингу № 010698. Згідно з п. 1.3 укладеного Договору фінансового лізингу (надалі - Договір), лізингодавець (відповідач) бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (мінітрактор Сінтай 244С, зазначений у п. 1.1 договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу (позивачу) на строк та на умовах, передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) Пунктами 1.7, 1.8 Договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше) 12 місяців з моменту підписання договору платежами, визначеними лізингодавцем залежно від вартості предмета лізингу в додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною, та розрахований по формулі, визначеній в п. 8.2.2 даного договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Позивач сплатив на користь товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова «Компанія «АвтоФінанс» платежу на загальну суму у розмірі 39 000 грн. Втім, з боку ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» виконання Договору фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року не відбулось. Підставами, на думку позивача, для визнання недійсним договору фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року, є наступне: діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб, може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії (відповідна ліцензія у ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» - відсутня) та введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу; договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі, а договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню (Договір фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року нотаріально не посвідчений); нечесна підприємницька практика (введення сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу). Під введенням сторони угоди в оману стосовно повноважень ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» на проведення операцій з фінансового лізингу, і як наслідок істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду прав споживача, позивачем малось на увазі наступне. Під час укладення правочину представник відповідача позивача запевнив, що трактор буде йому доставлено у найкоротші строки. При детальному вивчені договору позивач усвідомив, що помилявся щодо правової природи укладення вказаного договору, та настання тих наслідків, які можуть діяти, в порівнянні з тими, які він очікував. Відповідач не надав позивачу повну, достовірну та доступну інформацію відносно предмету та умов договору. Представник відповідача повідомив, що не може надати визначений умовами договору трактор «Сінтай 244С», пропонував інший трактор меншої потужності за який необхідно сплатити більшу вартість. За положеннями ч.1 , п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України Про захист прав споживачів нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману: утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли позивач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Відповідно до вимог ч.ч.1,2 ст. 216 ЦК України правочини, здійснені із використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про відсутність такого дозволу (ліцензії), та що суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Стаття 18 Закону України «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (частина шоста статті 18 Закону). Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» суд приходить до висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору (пункт 4 частини третьої статті 18 Закону) (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року). Несправедливість умов укладеного договору фінансового лізингу позивач обґрунтовував тим, що договір містить несправедливо обтяжливі умови та невиправдано тривалі терміни передання транспортного засобу у користування; умови договору не передбачають відповідальності відповідача за невиконання ним своїх зобов'язань, у договорі прописана безпрецедентно жорстка відповідальність для лізингоодержувача та право лізингодавця на дострокове одностороннє припинення договору без завчасного повідомлення про це лізингоодержувача; у договорі відсутні будь-які гарантії отримання лізингоодержувачем транспортного засобу у разі повної оплати його вартості. Крім того, відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-2766цс15 від 16 грудня 2015 року). Судом достовірно встановлено, що договір фінансового лізингу від 23 серпня 2014 року за № 010698, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» нотаріально посвідчено не було. Відповідно до вимог п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Суд вважає, що позивач в момент укладення спірного договору № 010698 від 23.08.2014 року був введений відповідачем в оману відповідно настання тих наслідків на які очікував [PERSON] В зв'язку із викладеним суд вважає, що діяльність ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» при укладанні нею з позивачем договору з надання послуг спрямованих на придбання трактору Сінтай 244С слід визнати нечесною підприємницькою діяльністю. Виходячи із цього суд вважає необхідним договір № 010698 від 23.08.2014 року укладений між позивачем і відповідачем визнати недійсним з моменту його укладення із застосуванням наслідків визнання його недійсності стягнувши із ТОВ Лізингова компанія «Автофінанс» на користь позивача 39 000 грн. сплачених останнім в рахунок його виконання. Стосовно підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним з огляду на те, що Договір фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року нотаріально не посвідчений, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановленим цим параграфом та законом. Згідно з п.п. 1, 2 ч. 2 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець зобов'язаний у передбачений договором строки надати лізингоодержувачу предмет лізингу у стані, що відповідає його призначенню та умовам договору; попередити лізингоодержувача про відомі йому особливі властивості та недоліки предмета лізингу, що можуть становити небезпеку для життя, здоров'я, майна лізингоодержувача чи інших осіб або призводити до пошкодження самого предмета лізингу під час користування ним. Відповідно до ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі. Договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Як встановлено судом, договір фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року укладений між позивачем та ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс», нотаріально не посвідчений, а за його умовами у лізинг фізичній особі передається транспортний засіб. Вказана обставина не заперечувалась і представником відповідача. Відповідно до ст. 6 Закону України Про фінансовий лізинг договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Системне тлумачення названих правових норм приводить до висновку, що для договору найму та для договору лізингу передбачена однакова загальна норма про те, що такі договори повинні бути укладені у письмовій формі. Проте окремою спеціальною нормою передбачено, що договір найму транспортного засобу, який укладається за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню і в силу приписів ст. 806 ЦК України ці спеціальні вимоги повинні застосовуватись до договорів фінансового лізингу, які укладаються з фізичною особою відносно лізингу транспортного засобу. Обґрунтованість такого тлумачення зазначених правових норм підтверджується тим, що відповідно до п. 3.12 глави 5 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року, договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Крім цього, Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 визначено Порядок державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. Згідно з п. 2 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, цей Порядок є обов'язковим для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх. Представники власників транспортних засобів виконують обов'язки та реалізують права таких власників у межах наданих їм повноважень. Відповідно до п. 8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, зокрема, договір фінансового лізингу. Таким чином, суд приходить до висновку, що умовою досягнення мети договору фінансового лізингу сторонами, є сплата лізингоодержувачем лізингових платежів та отримання предмету фінансового лізингу у власність. Така процедура може бути реалізована лізингоодержувачем лише після державної реєстрації (перереєстрації) транспортного засобу на підставі заяви власника у порядку, визначеному Постановою КМУ від 7 вересня 1998 року N 1388, тобто на підставі угоди, до форми укладення якої розповсюджується вимога щодо її нотаріального посвідчення. Таким чином, суд приходить до висновку, що Договір фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року, укладений між [PERSON] та ТОВ Лізингова «Компанія «АвтоФінанс» за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір с нікчемним. Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Таким чином договір фінансового лізингу № 010698 від 23.08.2014 року, укладений між позивачем та відповідачем ТОВ «Лізингова Компанія «АвтоФінанс» є нікчемним з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він нотаріально не посвідчений. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року N 9 правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Згідно з п. 13 Постанови Пленуму ВСУ Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 6 листопада 2009 року N 9 з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Оскільки за змістом ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, а кожна із сторін такого правочину зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а тому суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача 39 000 грн. сплачених за спірним договором. Враховуючи викладене,

Outcome: approved