Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що її мати [PERSON] померла [INFO] , а [INFO] помер її дід - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на грошові вклади та земельну ділянку площею 3,7414га, що знаходиться на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради. За життя дід склав заповіт, яким дане майно заповідав їй. Вона спадщину прийняла, так як вона постійно проживала з дідом ще з народження у будинку [ADDRESS] . Іншим спадкоємцем є рідний син діда - [PERSON] , який не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не подавав заяву до нотаріальної контори у встановлений законом строк. При зверненні до нотаріальної контори щодо оформлення своїх спадкових прав, отримала відмову у нотаріуса, оскільки на день смерті діда вона була зареєстрована за іншою адресою. Вказала, що вона постійно проживала разом з померлим, а дід ще за життя у 2007 році подарував їй житловий будинок та земельну ділянку. В цьому будинку вони проживали, вона доглядала дідуся, піклувалась про нього, лікували, поховала за власні кошти. Отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку. Просила суд визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,7414 грн., кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 28 лютого 2017 року до суду надійшли заперечення [PERSON] Вказав, що право власності на нерухоме майно виникає в момент державної реєстрації права власності на майно. І тільки власник може звертатись з позовом про визнання права власності на майно. Прийняття спадщини можливо або шляхом постійного проживання разом з спадкодавцем, або шляхом подачі заяви про прийняття. Жодних доказів на підтвердження факту проживання позивача з спадкодавцем суду не подано, а його реєстрація спростовує доводи про постійне проживання, тому відмова нотаріуса відповідає вимогам закону. Також вважає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що секретар сільської ради мав право посвідчувати заповіти у 2007 та 2013 роках. Просив відмовити в задоволенні заяви. У судовому засіданні представник позивача подав уточнену позовну заяву. Вказала, що її мати [PERSON] померла [INFO] , а [INFO] помер її дід - [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на грошові вклади та земельну ділянку площею 3,7414га, що знаходиться на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради. За життя дід склав заповіт, яким дане майно заповідав їй. Вона спадщину прийняла, так як вона постійно проживала з дідом ще з народження у будинку [ADDRESS] . Іншим спадкоємцем є рідний син діда - [PERSON] , який не прийняв спадщину після смерті батька, оскільки не подавав заяву до нотаріальної контори у встановлений законом строк. При зверненні до нотаріальної контори щодо оформлення своїх спадкових прав, отримала відмову у нотаріуса, оскільки на день смерті діда вона була зареєстрована за іншою адресою. Вказала, що вона постійно проживала разом з померлим, а дід ще за життя у 2007 році подарував їй житловий будинок та земельну ділянку. В цьому будинку вони проживали, вона доглядала дідуся, піклувалась про нього, лікували, поховала за власні кошти. Отримати свідоцтво про право на спадщину вона не може, тому вважає своє право порушеним та таким, що підлягає захисту в судовому порядку. Просила суд встановити факт постійного проживання [PERSON] разом з [PERSON] , який помер [INFO] , на час відкриття спадщини, починаючи з 15 червня 1982 року; визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 3,7414 грн., кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області на належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . 17 квітня 2019 року до суду надійшли додаткові пояснення відповідача. Вказав, що він подав також заяву про прийняття спадщини. Оскільки він є непрацездатним, тому має право на обов`язкову частину в спадщині. Зважаючи на що, позовні вимоги можуть бути задоволені частково, з урахуванням його частини. Просив слухати справу в його відсутність. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги у повному обсязі, просила позов задоволити. У судове засідання [PERSON] , представник Михайлівсько-Рубежівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Надіслали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступних підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , актовий запис №18. [PERSON] є рідним сином померлого [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження № [NUMBER] від 19.11.1951 року. [PERSON] є внучкою [PERSON] , мати позивача та донька [PERSON] померла [INFO] . Дані обставини не оспорювались при розгляді справи. Згідно з ч. 1 ст. 1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - повноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Першої Київської обласної державної нотаріальної контори Грисюк О.В. від 05.07.2017 року №338/02-31 Позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно [PERSON] , оскільки [PERSON] було пропущено шестимісячний строк, визначений для прийняття спадщини. Постановою Київського апеляційного суду від 24 липня 2018 року визначено [PERSON] додатковий строк для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що залишилася після смерті батька [PERSON] , три місяці з дня набрання рішенням законної сили. 07 серпня 2018 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька - [PERSON] . Також встановлено, що за життя [PERSON] склав заповіти, якими грошові вклади та земельну ділянку заповідав онучці [PERSON] У грудні 2016 року [PERSON] звернулась до Ірпінської міської державної нотаріальної контори Київської області із заявою про прийняття спадщини. Листом нотаріуса їй було відмовлено, оскільки з поданих документів вбачалось, що позивач та спадкодавець зареєстровані за різними адресами. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку з чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщина, спадкоємець має право звернутися до суду із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Факт постійного проживання [PERSON] та діда [PERSON] на день відкриття спадщини підтверджується поданими суду документами: актами депутата сільської ради від 01 грудня 2016 року, договором дарування житлового будинку та земельної ділянки. Дані обставини щодо спільного проживання також підтвердили в судовому засіданні допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Відповідач у своїх запереченнях обмежився лише запереченнями, разом з тим, жодних доказів на підтвердження своєї позиції суду не надав, не заявив клопотань про їх витребування у разі складнощів в їх отриманні. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Встановлення факту постійного проживання разом, має для заявника суттєве юридичне значення і необхідне для подальшого оформлення спадкових прав після смерті спадкодавця, у відповідності до ст. 1264 ЦК України. В інший спосіб, як через встановлення даного факту судовим рішенням, заявник документально не може підтвердити факту постійного проживання з спадкодавцем на день смерті. Тому позовні вимоги в частині встановлення факту постійного проживання підлягають до задоволення. Разом з тим, главою 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (пункти 4.14-4.18) визначено порядок видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. У разі відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів, питання необхідно вирішувати в судовому порядку. Право власності на земельну ділянку, що знаходиться на території Михайлівсько-Рубежівської сільської ради та належить померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку. Позивач не надав суду доказів відсутності в нього оригіналу вказаного правовстановлюючого документу. З матеріалів справи встановлено, що підставою для відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину була відсутність підтвердження спільного проживання, а не надання нотаріуса оригіналу державного акту. Нотаріус вважав заявника таким, що не прийняв спадщину. Статтею 1218 Цивільного кодексу України визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини 1 статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно роз`яснень у п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Позивач спадщину прийняв і може звернутись до нотаріуса для видачі свідоцтва про право на спадщину з урахуванням всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, наявність спадкоємців, які мають обов`язкову частку в спадщині. Тому суд приходить до висновку про відмову в задоволенні вимог про визнання права власності та вважає їх передчасними. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed