Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ», посилаючись на те, що вона працювала у ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» з 4 липня 2012 року по 21 червня 2013 року на посаді головного бухгалтера з окладом 1550 грн. Наказом відповідача від 21 червня 2013 року №77-3 вона була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Проте при звільненні відповідачем з нею не здійснений повний розрахунок, а саме: не виплачена нарахована заробітна плата за травень, червень 2013 року в сумі 2841.66 грн. та компенсація за невикористану відпустку, що становить 1162.80 грн. Вважає такі дії відповідача незаконними, оскільки згідно з вимогами ч.1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства чи установи проводиться у день звільнення. ЇЇ неодноразові усні та письмові звернення до керівництва відповідача, засновників та її уповноваженої особи залишилися без задоволення. Із-за таких дій відповідача вона не може вести нормальний спосіб життя, вимушена позичати гроші у друзів для проживання, їжі та лікування; вона вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя у цих обставинах. Враховуючи, що відповідач дуже тривалий час порушує її права на одержання виплат при звільненні та її право на працевлаштування, не здійснюючи внесення запису про її звільнення до трудової книжки та не реагуючи на неодноразові звернення, вважає, що такими діями відповідача їй спричинюється моральна шкода. Просила стягнути з ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» нараховану, але не виплачену при звільненні заробітну плату за період з 1 травня 2013 року по 21 червня 2013 року у сумі 2841.66 грн., компенсацію за невикористану щорічну відпустку в сумі 1162.80 грн., компенсацію середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі станом на час винесення рішення судом та 10000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Донецька від 18 листопада 2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати заочне рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги. В обґрунтування апеляційної скарги [PERSON] посилається на порушення норм матеріального та процесуального права і, зокрема на те, що суд не вірно встановив обставини, які мають значення для справи,не надав належну оцінку доказам, які є в матеріалах справи, суд не врахував неподання нею доказів з поважних причин, а саме того, що єдиним доказом наявності заборгованості про заробітну плату є довідка про заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку, яку має надати сам відповідач, який не був повідомлений судом належним чином, суд не надав належну оцінку у сукупності доданої нею копії трудової книжки, яка підтверджує обставину не внесення відповідачем запису про її звільнення, що порушує ст. 47 КЗпП України та Інструкцію про порядок ведення трудових книжок працівників, судом не надано оцінку доказу - довідки про нараховану середню заробітну плату за 6 місяців, що передує її звільненню, яка надана їй відповідачем на її вимогу та у відповідності до ст. 116 КЗпП України;судом порушені також вимоги ст. 117 КЗпП України; ухвалюючи про проведення заочного розгляду справи за відсутності відповідача, суд виходив з того, що відповідач начебто належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, проте ніяких повідомлень від суду відповідач не отримував та ніяких повідомлень суд взагалі відповідачу не направляв; розглянувши справу у заочному порядку суд тим самим позбавив її права на отримання та подання доказів на підтвердження обставин, на які вона посилалась у позові. У судовому засіданні апеляційного суду позивачка і її представник підтримали доводи апеляційної скарги, просили її задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні апеляційного суду заперечував проти доводів апеляційної скарги, вважаючи рішення законним і обгрунтованим. Заслухавши доповідача, пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не надано підтверджень наявності заборгованості по заробітній платі, невиплаті компенсації за невикористану відпустку та підтверджень того, що вона зверталась з заявою про отримання такої довідки; інших доказів на підтвердження своїх вимог позивачка, як того вимагає ст. 60 ЦПК України, не надала, клопотань про забезпечення таких доказів судом не заявляла. Проте з такими висновками суду погодитись неможливо виходячи з наступного. Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо зазначені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 225 ЦПК України про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Проте, як вбачається з матеріалів справи ухвалою судді від 16 серпня 2013 року відкрито провадження по даній справі; справа призначалась до розгляду на 31 жовтня 2013 року; відповідачу надіслано копію цієї ухвали, копію позовної заяви з копіями доданих до неї документів. Але зазначені документи не були вручені ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ», поштове відправлення 5 вересня 2013 року повернулось до суду за закінченням терміну зберігання. Розгляд справи був відкладений на 18 листопада 2013 року. При цьому про розгляд справи 18 листопада 2013 року відповідач не був належним чином повідомлений, з журналу судового засідання вбачається, що позивачка не була згодна на розгляд справи у відсутності представника відповідача. Крім того, в матеріалах справи відсутня ухвала суду про заочний розгляд справи. Тому у суду першої інстанції не було законних підстав для ухвалення по справі заочного рішення. За таких обставин заочне рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення з урахуванням доказів, наданих позивачем, а також відзиву відповідача на апеляційну скаргу з долученням відповідних документів. Як вбачається з матеріалів справи, встановлено судом і не заперечувалось представником відповідача згідно наказу (розпорядження) №62-к від 4 липня 2012 року [PERSON] була прийнята на роботу на посаду головного бухгалтера ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ», а згідно наказу (розпорядження) №77-к від 21 червня 2013 року звільнена з посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Звертаючись до суду з позовом позивачка посилалась на те, що при звільненні з нею не був проведений остаточний розрахунок, а саме: не виплачена заробітна плата за травень та червень 2013 року в сумі 2841.66 грн. та компенсація за невикористану відпустку в сумі 1162.80 грн. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З доданих представником ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» документів, а саме видаткових касових ордерів, вбачається, що відповідачем не заперечується нарахування [PERSON] заробітної плати за травень та червень 2013 року та компенсації за невикористану відпустку. Разом з тим представником відповідача не надано будь-яких належних та допустимих доказів фактичної виплати цих сум позивачці [PERSON] при її звільненні. Посилання представника відповідача на те, що на підставі зборів засновників ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» було прийнято рішення про внесення в касу підприємства возвратної фінансової допомоги в сумі 38216.36 грн. для виплати заробітної плати працівникам, оскільки на рахунку підприємства не було грошових коштів і з цієї суми [PERSON] отримала зарплату за травень та червень 2013 року та компенсацію за невикористану відпустку, про що розписалась у відомості у його присутності та присутності Плахи А.В. не є належними доказами на підтвердження остаточного розрахунку з позивачкою, оскільки така відомість не надана, а отримання грошових сум від підприємства тільки на підставі пояснень сторони не є належним доказом на підтвердження остаточного розрахунку з позивачкою 21 червня 2013 року в розумінні ст. ч.2 ст. 59 ЦПК України. Є також безпідставними посилання представника відповідача Преданнікова В.В. на те, що всі бухгалтерські та фінансові документи [PERSON] при звільненні повинна була передати йому як засновнику, але цього не зробила і в результаті виявилась відсутність цих документів, у зв'язку з чим неможливо довести виплату позивачці всіх належних їй платежів при звільненні, оскільки на підтвердження цих обставин представником відповідача також не надано належних та допустимих доказів. Крім того, з доданих позивачкою документів вбачається, що нею 12 липня 2013 року поштою була направлена заява на ім'я керівника ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» Плахи О.В., в якій вона просила здійснити з нею розрахунок за відпрацьований час у травні та червні 2013 року та компенсувати невикористану відпустку шляхом перерахування грошових коштів на її кредитну картку. За таких обставин апеляційний суд вважає доведеним факт невиплати позивачці при звільнення всіх належних їй сум від підприємства, тому на підставі ст. 116 КЗпП України її позовні вимоги про стягнення заборгованості по зарплаті підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно наказу №62-к від 4 липня 2012 року [PERSON] була прийнята на посаду головного бухгалтера з окладом 1550 грн. Виходячи з цього середньоденна заробітна плата [PERSON] буде складати 75.61 грн. (3100 грн. - заробітна плата за останні два повних місяці роботи (квітень, травень) : 41 робочий день у цих місяцях. Середній заробіток за час затримки розрахунку з 22 червня 2013 року по 10 лютого 2014 року буде складати 12173 грн. 21 коп. (75.61 грн. х 161 день). Звертаючись до суду з позовом позивачка просила стягнути з відповідача на відшкодування моральної шкоди 10000 грн. Апеляційний суд вважає, що ці вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з огляду на положення ст. 237-1 КЗпП України, відповідно до якої відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Як роз'яснено у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року (з наступними змінами та доповненнями) розмір відшкодуванні моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Апеляційний суд вважає, що порушенням трудових прав [PERSON], а саме не проведенням розрахунку при звільненні у встановлений законодавством строк позивачка втратила нормальний уклад свого життя і вона вимушена була додавати додаткових зусиль для організації свого життя. Виходячи з тривалості порушення її прав, обсягу страждань, яких вона зазнала, характеру немайнових втрат апеляційний суд вважає, що на відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню з відповідача сума в розмірі 1000 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з ТОВ «ДОНБАСАВТОКОМПЛЕКТ» підлягає стягненню судовий збір в сумі 487 грн. 20 коп. на підставі Закону України «Про судовий збір» та Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік».

Outcome: approved