Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-15 00:00:00

У серпні 2015 року кредитна спілка «Буковинський альянс» звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 15.11.2006 року між кредитною спілкою та [PERSON] укладено кредитний договір №135-л, за умовами якого кредитною спілкою відкрито відповідачу кредитну лінію з лімітом кредитування у розмірі 50 000 грн. З метою забезпечення виконання вказаного зобовязання між кредитною спілкою та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки №135-л від 15.11.2006 року. Крім того, 26.11.2006 року між кредитною спілкою та [PERSON] укладено кредитний договір №140-л, за умовами якого позичальнику відкрито кредитну лінію з лімітом кредитування у сумі 75000 грн. та для забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань за даним кредитним договором між кредитною спілкою та [PERSON] укладено договір поруки №140-л від 21.11.2006 року. При цьому вказувала, що не зважаючи на те, що кредитною спілкою умови кредитних договорів виконано у повному обсязі й відповідно надано обумовлені кредитними договорами грошові кошти, відповідачка [PERSON] своїх зобовязань належним чином не виконувала, у звязку із чим, рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.08.2009 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за вказаними кредитними договорами в загальній сумі 112673,50 грн. та судові витрати й відповідно, з метою примусового виконання вказаного рішення суду за заявою стягувача Шевченківським ВДВС Чернівецького МУЮ відкрито виконавче провадження, проте рішення суду позичальником в повному обсязі не виконано. Вважає, що наявність рішення суду про стягнення з позичальника заборгованості за вказаними кредитними договорами не припиняє правовідносин, які виникли між сторонами на підставі зазначених зобовязань та не звільняє позичальника від відповідальності передбаченої ст. 625 ЦК України за невиконання грошового зобовязання, у звязку з чим з відповідачів в солідарному порядку підлягають стягненню нараховані після ухвалення вищевказаного рішення Господарського суду Чернівецької області підвищенні відсотки та пеня відповідно до умов договору, які станом на 10.08.2015 року становлять 829 265,01 грн. та складаються з: суми непогашених відсотків відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України 370 110,59 грн. та пені в розмірі 381 974,75 грн., а також інфляційного відшкодування 7717,67 грн. На підставі вищевикладеного, а також посилаючись на норми матеріального права, кредитна спілка просила стягнути з відповідачів в солідарному порядку заборгованість по підвищених відсотках нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України, пеню за останній рік та інфляційне відшкодування згідно індексу інфляції в загальному розмірі 1 829 265,01 грн. та судові витрати по справі. В судове засідання представник позивача не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, а також вказав, що заявлені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Так, відповідно до ч.2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, тому ураховуючи вищевказані вимоги процесуального законодавства, суд вважає за можливе розгляд справи провести у відсутності представника позивача. При цьому, справа слухалась у відсутності відповідачів, які в судове засідання не зявились, не зважаючи на те, що належним чином повідомлялись судом про час та місце розгляду справи, шляхом розміщення відповідного оголошення про виклик до суду в засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомили та не направили відповідного мотивованого клопотання про відкладення розгляду справи. У відповідності до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, 15.11.2006 року між кредитною спілкою «Буковинський альянс» та [PERSON] укладено кредитний договір №135-л, за умовами якого кредитна спілка відкрила позичальнику кредитну лінію та встановила ліміт кредитування (максимально можливу суму заборгованості позичальник перед спілкою) в сумі 50 000 грн. на підприємницькі потреб строком дії договору 10 років та терміном виконання зобовязання до 15.11.2007 року. Позичальник в свою чергу зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в розмірі 40 % річних, а у випадку передбаченому п. 3.6 за підвищеною відсотковою ставкою в розмірі 60 % (а/с 8). Крім того, 21.11.2006 року між кредитною спілкою «Буковинський альянс» та [PERSON] укладено кредитний договір №140-л, за умовами якого кредитна спілка відкрила позичальнику кредитну лінію та встановила ліміт кредитування (максимально можливу суму заборгованості позичальник перед спілкою) в сумі 75000 грн. на підприємницькі потреб строком дії договору 10 років та терміном виконання зобовязання до 21.11.2007 року. Позичальник в свою чергу зобовязувався повернути кредит та сплатити відсотки за його користування в розмірі 40 % річних, а у випадку передбаченому п. 3.6 за підвищеною відсотковою ставкою в розмірі 60 % (а/с 9). Так, відповідно до ч.ч. 1, 2 п. 1 ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За таких обставин, а також ураховуючи вищевказані положення закону та умови кредитних договорів, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли кредитно-договірні відносини. Разом з тим, як встановлено судом, кредитна спілка «Буковинський альянс» умови вищевказаних кредитних договорів виконана в повному обсязі й відповідно надала [PERSON] обумовлені у кредитних договорах суми кредитних коштів, які отримані відповідачем. Крім того, факт отримання позичальником грошових коштів за вищевказаними договорами через касу кредитної спілки підтверджується копіями відповідних видаткових касових ордерів, наявних в матеріалах справи (а/с 10, 11). При цьому доказів на спростування вказаного відповідачем [PERSON] суду не надано, а також не надано доказів на підтвердження оспорення умов кредитного договору й відповідно визнання даних кредитних договорів недійсними. Також судом встановлено, що рішенням Господарського суду Чернівецької області від 19.08.2009 року, у звязку із неналежним виконанням [PERSON] своїх обовязків за вищевказаними кредитними договорами, кредитною спілкою використано право на дострокове стягнення заборгованості за вказаними кредитними договорами та з боржника [PERSON] достроково стягнуто заборгованість по кредитних договорах, а також нараховані, але не сплачені відсотки за користування кредитом й відповідно в розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягають доказуються при розгляді інших справ. Зокрема, за кредитним договорам № 135-л від 15.11.2006 року стягнуто 7376,35 грн. заборгованості за кредитом та 2109,89 нараховані але не сплачені відсотки, а за кредитним договором № 140-л, стягнуто заборгованість за кредитом в сумі 50000 грн. та нараховані але не сплачені відсотки в розмірі 53187,26 грн. (а/с 17-18). Крім того, з метою примусового виконання вказаного рішення суду Шевченківським ВДВС Чернівецького МУЮ відкрито виконавче провадження, що також підтверджується копією постанови про відкриття виконавчого провадження від 02.09.2014 року (а/с 20). Проте, як убачається з наявного в матеріалах справи розрахунку заборгованості, позивачем за обома кредитними договорами виведено загальну суму заборгованості в розмірі 112 673,50 грн., яка у звязку з періодичними проплатами відповідача після винесення вищевказаного рішення Господарським судом Чернівецької області зменшувалась та станом на 10.08.2015 року становить 101 008,62 грн. На вказану суму заборгованості кредитною спілкою були нараховані підвищені відсотки згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України в сумі, яка станом на 10.08.2015 року становить 370\~110 грн. 59 коп., інфляційні витрати в розмірі 77\~179 грн. 67 коп., а також за період з 31 серпня 2014 року по 10 серпня 2015 року нарахована пеня в розмірі 381\~974 грн. 75 коп. (а/с 21). При цьому, відповідачкою [PERSON] в розумінні положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України вказаний розмір заборгованості не спростовано, а також не надано доказів виконання рішення суду. Так, відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст.. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 2 ст. 653 ЦК України визначено, зобовязання сторін припиняються у разі розірвання договору. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмір та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. \~\~\~\~ При цьому, частиною 1 ст. 1050 ЦК України визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до\~статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до\~статті 1048 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, що відноситься до параграфа 1 глави 71 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не вставнолено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Частиною 2 ст. 1048 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Крім того, п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» визначено, що зобовязання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599601, 604609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобовязання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. Як встановлено судом, відповідачкою [PERSON] рішення суду про стягнення з неї заборгованості за кредитними договорами не виконано, а тому наявність даного судового рішення не свідчить про припинення дії кредитних договорів, а також їх не розриває й відповідно правовідносини сторін не припинені. Зокрема, як убачається з матеріалів справи, а саме з умов укладеного між сторонами договору, п. 3.1 кредитного договору №135-л від 15.11.2006 року визначено, що плата за користування кредитом, тобто відсотки, нараховується кредитною спілкою за кожен календарний день на фактичний залишок заборгованості позичальника за кредитним договором за базовою ставкою 40% річних або у випадку передбаченому п. 3.4 (якщо фактична сплата відсотків за період здійснюється пізніше, ніж це передбачено п. 3.3 договору, позичальник сплачує відсотки за строк з 26 чиста цього періоду по день фактичної сплати відсотків) за підвищеною ставкою 60 % річних. Аналогічне положення також міститься в п. 3.1 кредитного договору №140-л від 21 листопада 2006 року. Крім того, згідно п. 6.1 кредитного договору №135-л від 15.11.2006 року, позивальник зобовязувалась спалити кредитору пеню за кожен день прострочення виконання зобовязання у розмірі 84% річних від суми простроченого зобовязання у разі прострочення кінцевої дати повернення кредиту та сплати відсотків (а/с 8 зворот). Аналогічна умова міститься також в п. 6.1 кредитного договору №140-л від 21.11.2006 року. Відповідно до наданого позивачем розрахунку, станом на 10 серпня 2015 року за [PERSON] перед КС «Буковинський Альянс» рухається заборгованість по кредитним договорам, яка становить 829 265,01 грн., яка складається із: заборгованості за непогашеним підвищеним відсоткам 370 110,59 грн., заборгованості по пені 381 974,75 грн. та інфляційного відшкодування згідно індексу інфляції 7717,67 грн. (а.с. 21). Так, відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною другою встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Приписи ст. 625 ЦК України про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобов'язання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили інший розмір процентів річних. Крім того, згідно п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Так, статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (п. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (п. 3 ст. 549 ЦК України). Неустойка має подвійну правову природу. До настання строку виконання зобов'язання неустойка є способом його забезпечення, а у разі невиконання зобов'язання перетворюється на відповідальність, яка спрямована на компенсацію негативних для кредитора наслідків порушення зобов'язання боржником. При цьому, слід враховувати, що, попри подібність правової природи п. 3 ст. 549 ЦК України (щодо сплати пені) та ст. 625 ЦК України (щодо сплати трьох процентів річних), які в обох випадках застосовуються як відповідальність за порушення грошового зобов'язання, ці правові норми є різними за своєю правовою природою. Таким чином, суд ураховуючи те, що відповідач [PERSON] не виконала взятих на себе зобовязань за кредитним договором, тобто основне зобовязання за кредитними договорами [PERSON] не виконано й відповідно не надала доказів своєчасного повернення кредиту та сплати процентів,\~а також виходячи з того, що розмір і порядок одержання процентів визначений п. 3.1 кредитного договору та проценти за кредитним договором нараховують до моменту повного погашення кредиту, \~приходить до висновку, що позовні вимоги кредитної спілки про стягнення заборгованості по сплаті процентів за користування кредитними коштами є обґрунтованими і\~\~такими, що підлягають задоволенню. Також обґрунтованими є вимоги кредитної спілки в частині наявності правових підстав для стягнення з [PERSON] пені за несвоєчасне виконання грошового зобовязання за період з 10 серпня 2014 року по 10 серпня 2015 року, а також відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахованих кредитною спілкою інфляційних витрат згідно наданого та не спростованого відповідачем розрахунку суми заборгованості. Крім того, як встановлено судом та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, з метою забезпечення виконання вищевказаного зобовязання, між кредитною спілкою та [PERSON] укладено договори поруки, а саме договір №135-л від 15.11.2006 року та договір № 140-л від 21.11.2006 року, за умовами яких, поручитель зобовязався нести солідарну відповідальність разом із боржником за неналежне виконання останнім своїх зобовязань за кожним з вищевказаних кредитних договорів окремо (а/с 12,13). Відповідно до п. 10 вказаних договорів визначено, що строк дії цих договорів становить 10 років та вступає в силу з моменту підписання. Крім того, згідно п. 12 вказаних договорів поруки, сторони погодили, що до правовідносин за цим договором та за договором кредиту встановлено згідно вимог ст. 259 ЦК України позовну давність 15 років ( щодо всіх платежів включаючи пеню). При цьому, в матеріалах справи відомостей про те, що дані договори визнані у встановленому законом порядку недійсними, відсутні. Так, відповідно до положень ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Солідарний обовязок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобовязання (ст. 541 ЦК України). У разі солідарного обовязку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Кредитор, який одержав виконання обовязку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, має право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників. Солідарні боржники залишаються зобовязаними доти, доки їхній обовязок не буде виконаний у повному обсязі (ст. 543 ЦК України). За таких обставин, суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved