Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) у якому просить суд визначити місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з батьком дитини, а також стягнути з відповідача на його користь аліменти на утримання сина у розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу щомісячно від дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач з 2010 року по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі, під час якого [INFO] у них народився син [PERSON] , який з 2015 року проживає з батьком. Позивач вказує, що увесь цей час до подачі позову дитина постійно мешкала разом з позивачем, мати дитини життям його майже не цікавилась, спроби повернути дитину до свого місця проживання не вчиняла, ніякої матеріальної участі в утриманні дитини не приймала, вихованням дитини також не займалася. У серпні 2019 року [PERSON] забрала сина до себе та не повернула до місця проживання останнього. Оскільки сторони не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої дитини, позивач звернувся до суду з даним позовом. Враховуючи факт тривалого проживання дитини з батьком, і той факт, що дитина має більшу психологічну схильність до батька, просив суд визначити місце проживання дитини разом з ним. Окрім того, позивач просив суд одночасно вирішити питання участі батьків в утриманні неповнолітнього [PERSON] у відповідності до вимог Сімейного кодексу України (далі по тексту - СК України), а оскільки дитина мешкає разом з ним, то постановити рішення про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 16.09.2019 року було відкрито провадження у справі, залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. У листопаді 2019 року відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву, яка мотивована тим, що їх спільний з [PERSON] син [PERSON] , після розірвання шлюбу між сторонами, постійно проживав разом з позивачем за зустрічним позовом, з 2013 по 2017 рік відповідач за даним позовом участі у вихованні та утриманні сина не приймав, лише у 2017 році влаштував сина до загальноосвітнього навчального закладу «Скандинавська гімназія», а з листопада 2017 року брав сина тричі на тиждень до себе. Оскільки відповідач заперечує проти проживання дитини з матір`ю, а останній потребує щоденної жіночої материнської ласки й турботи, материнської поради при вирішенні щоденних проблем як у навчанні так і в побуті, просить визначити місце проживання дитини разом з нею, що буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 05.11.2019 року прийнято зустрічних позов, залучено до участі у справі у якості третьої особи за зустрічним позовом, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Службу у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, об`єднано його в одне провадження з первісним та призначено розгляд справи у підготовчому судовому засіданні. В підготовчому судовому засіданні представником Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації надано суду висновок про визначення місця проживання дитини - [PERSON] , [INFO] . Також долучені до матеріалів справи надані позивачем за первісним позовом та його представником відповідь на відзив на первісний позов та відзив на зустрічний позов, і надані відповідачем та її представником відзив на первісний позов. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 28.02.2020 року було закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач та представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, та просили задовольнити позов у повному обсязі. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідач та її представник проти первісного позову заперечували з підстав викладених у відзиві. Зустрічний позов просили задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації у судовому засіданні просила суд постановити рішення в інтересах дитини та підтримала висновок про визначення місця проживання [PERSON] з батьком. Вислухавши позивача, його представника, відповідача та її представника, представника третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, при цьому відмовляє у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч. 3 ст. 12, чч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 22 жовтня 2010 року, який був розірваний заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 23 грудня 2015 року. 16 квітня 2011 року, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, у них народився син - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про його народження. З наданих у судовому засіданні пояснень вбачається, що після розірвання шлюбу сторони почали мешкати окремо один від одного. Малолітній [PERSON] залишився проживати разом з батьком. Спір щодо місця проживання малолітньої дитини виник у сторін у серпні 2019 року, після того, як [PERSON] забрала дитину на постійне місце проживання до себе. Добровільної спільної згоди щодо визначення місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання матері або батька сторони не досягли. Із заявою про визначення місця проживання малолітньої дитини до органу опіки та піклування сторони не зверталися. Зазначені обставини підтверджується поясненнями сторін, довідкою дошкільного навчального закладу №201 від 23.08.2019 року, довідкою ТОВ «Аркада-Житлосервіс» за №442 від 23.08.2019 року, педагогічною характеристикою, наданою Загальноосвітнім навчальним закладом І-ІІІ ступенів «Скандинавска гімназія» за №81 від 27.08.2019 року, довідкою МГО «Сьогун» від 28.08.2019 року. Дані обставини також підтвердили допитані у судовому засіданні свідки. Водночас, суд критично оцінює надані у судовому засіданні пояснення [PERSON] та її представника відносно того, що [PERSON] до 2017 року не брав участі у вихованні та утриманні дитини, дитина після перебування у нього є замкнута і збуджена, батько негативно впливає на дитину, а також покази допитаних у судовому засіданні свідків з вказаних обставин, оскільки жодних доказів щодо їх підтвердження не надано, ґрунтуються лише на припущеннях та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами. Покази свідків, зокрема [PERSON] , яка є бувшою цивільною дружиною [PERSON] та мають спільного сина, також суд не бере до уваги, тому що ґрунтуються вони на неприязних відносинах між останніми. Згідно наданого Службою у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації висновку про визначення місця проживання [PERSON] , [INFO] , вбачається, що «вивчивши матеріали справи, враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини (протокол від 23.01.2020 року за №2), з метою забезпечення виключно прав та інтересів дитини, Дарницька районна у м. Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON] , [INFO] , з батьком, [PERSON] . Відповідно визначення місця проживання дитини разом з матір`ю є не доцільним». Вказаний висновок ґрунтується на тому, що батько [PERSON] позитивно впливає на розвиток сина, займається його вихованням та створює необхідні умови для його розвитку. [PERSON] має сформовану надійну форму емоційної прив`язаності до батька. По відношенню до матері дитина має образи за те, що вона залишила його. Під час особистого спілкування дитини з начальником Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації, [PERSON] вказав, що хоче проживати з батьком, а з зустрічами чи спілкуванням з мамою відмовився. Окрім того, згідно висновку психологічного обстеження дитини Міського центру дитини Служби у справах дітей та сім`ї за №252 від 11.12.2019 року, підготовленого після телефонної та очної консультації з батьком та матір`ю, а також діагностики психоемоційного стану та особистих характеристик сина [PERSON] (3 зустрічі), встановлено, що «хлопчик має надійну форму емоційної прив`язаності до батька. Також діагностовано прив`язаність по відношенню до дружини батька [PERSON] . Для хлопчика вони наразі є родиною. По відношенню до матері у [PERSON] , на даний час, діагностовано негативне ставлення та уникаючу форму прив`язаності». Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім?ю України» роз`яснено, що суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Зважаючи на зазначені вимоги законодавства, матеріали справи, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності визначення місця проживання дитини, виходячи з інтересів малолітнього [PERSON] , [INFO] , суд вважає за потрібне задовольнити первісний позов в частині визначення місця проживання дитини з батьком. Водночас з тих самих підстав відмовляє у задоволенні зустрічного позову у цій частині. Стосовно вимог щодо стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного: Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Системний аналіз правових норм, що регулюють стягнення аліментів, які викладені в Главі 15 СК України, дозволяє дійти обґрунтованого висновку про те, що за своєю правовою природою аліменти стягується з того з батьків, який мешкає окремо від дитини, на користь того з батьків, з ким мешкає дитина. Як було встановлено судом, малолітній [PERSON] , [INFO] , є дитиною сторін, які мешкають окремо один від одного, і який мешкає разом з батьком [PERSON] та перебуває на його утриманні. Доказів того, що інший з батьків, який мешкає окремо, зокрема відповідач, яка є матір`ю дитини, бере грошову участь в утриманні неповнолітнього сина за час його проживання з батьком суду надано не було. Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 27.08.2019 року і до досягнення дитиною повноліття Судові витрати відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України покладаються на відповідача. Таким чином, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 768,40 грн., а на користь держави судовий збір - 768,40 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved