Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], де третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, про усунення перешкод в користуванні власністю, зняття з реєстрації та виселення, посилаючись на те, що 06 червня 2013 року [PERSON], який є сином відповідачки [PERSON], запропонував [PERSON] купити квартиру [ADDRESS] у м. Дніпропетровську, яка на той час належала йому на праві приватної власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 12.11.2010. Перевіривши зазначену квартиру по реєстрам заборон стало відомо, що вона не обтяжена та у заставі не перебуває, але [PERSON] повідомив позивача, що на момент продажу квартири в ній зареєстровані він та його мати [PERSON], що було зазначено в п.3 договору купівлі-продажу. Крім того [PERSON] повідомив, що [PERSON] проживає в зазначеній квартирі та що він в будь-якому разі буде продавати квартиру. 10 червня 2013 року [PERSON] знявся з реєстрації та надав позивачу копію свого паспорту з відповідною відміткою. На теперішній час квартира [ADDRESS] у м. Дніпропетровську належить позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] Однак в зазначеній квартирі зареєстрована та проживає відповідачка по справі, що підтверджується довідкою ЖЕК. Реєстрація та проживання відповідача в зазначеній квартирі перешкоджає позивачу в користуванні, володінні та розпорядження своєю власністю, а тому позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] в м.Дніпропетровську; виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS] в м. Дніпропетровську, та зняти з реєстрації [PERSON] з житлового приміщення - квартири [ADDRESS] в м. Дніпропетровську. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про слухання справи повідомлений належним чином, надав суду заяву з проханням слухати справу у його відсутність, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Третя особа Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області свого представника до суду не направили, повідомлені належним чином. Вислухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] у м. Дніпропетровську належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 06 червня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], укладеного між [PERSON] та [PERSON] (а.с.8-9). Судом також встановлено, що в квартирі [ADDRESS] у м. Дніпропетровську зареєстрована [PERSON], що підтверджується довідкою КП ЖЕП №39 Дніпропетровської міської ради за №1423 від 06.06.2013 (а.с.4). Крім того відповідачка [PERSON] проживає в зазначеній квартирі, що не заперечував у судовому засідання представник відповідача [PERSON] Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - жилий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного слід дійти висновку, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника жилого будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла - ст. ст. 810, 814 ЦК України. Частина ж 4 ст. 156 ЖК України передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, при умові збереження права власності на будинок цього ж власника, тобто при незмінності власника майна. Відповідач не набула самостійного права на житло з підстав, передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера тощо - ст. 810 ЦК України, ст. ст. 61, 64 ЖК України). Суд не може погодитися з посиланнями представника відповідача [PERSON] на наявність договору оренди, укладеного 05 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON], оскільки оригінал договору суду не надано, в договорі чітко не зазначено, що спірна квартира є предметом даного договору. Крім того, із пояснень представника відповідача [PERSON] слідує, що відповідач [PERSON] вважала спірну квартиру своєю власністю, оспорювала договори купівлі-продажу укладені 12 листопада 2010 року між [PERSON] та [PERSON], та від 06 червня 2013 року укладений між [PERSON] та [PERSON], що спростовує посилання представника відповідача на те, що об'єктом наданого договору оренди є також і спірна квартира. Також суду не надано доказів виконання наданого договору оренди з боку сторін - [PERSON] та [PERSON] щодо спірної квартири. За таких підстав, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати віднести на позивача.

Outcome: approved