Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

у серпні 2021 р. до Святошинського районного суду м. Києва надійшла вищезазначена позовна заява. Ціна позову у даній справі становить 214480,00 грн. Свої вимоги позивач обгрунтовує тим, що 19.01.2021 між ним та відповідачем, було укладено договір позики, згідно якої відповідач отримав у борг кошти у розмірі 48000,00 грн., з встановленими строками терміну повернення коштів частина та остаточно до 19.12.2021р., однак кошти не повертає, на вимоги про повернення не реагує, що і змусило, позивача звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 28.08.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін . Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про можливість ухвалення по справі рішення у відповідності до вимог п. 5 ст. 279 ЦПК України та задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Так, суд покладає на заявника лише обов`язок демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, які безпосередньо його стосуються, утримуватися від виконання заходів, що затягують провадження у справі, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для пришвидшення процедури слухання. Одним із таких прикладів, коли поведінка заявників стала однією з причин затягування розгляду справи, є рішення Європейського суду з прав людини «Чікоста і Віола проти Італії». Відповідно до ч. 1-5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 19.01.2021 між сторонами по справі було укладено договір позики, згідно якої відповідач отримав у борг кошти в розмірі 48000,00 грн. Договором позики погоджено строки повернення позики, а саме у пункті 2 зазначено: 1) в строк до 19.02.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн.; в строк до 19.03.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.04.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.05.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.06.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.07.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.08.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.09.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.10.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.11.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.12.2021 поверненню підлягає сума 1500, 00 грн; у строк до 19.01.2022 поверненню підлягає сума 31500,00 грн. У разі прострочення позичальником більше ніж на один місяць будь-якої із суми повернення за графіком, позикодавець має право пред`явити цей договір до стягнення, у тому числі за рахунок майна позичальника, та вимагати дострокового повернення суми позики (п. 5 Договору позики). Позивач та Відповідач погодили, що позика є безпроцентною (п. 2 Договору позики). Договором позики сторони узгодили, у разі несвоєчасного повернення грошей згідно п.2 за цим договором більш ніж на два тижні Позичальник сплачує Позикодавцю за кожен день прострочення неустойку у розмірі 2 % в день від позиченої суми. За кожен факт прострочення платежу за цим договором більше ніж на два тижні Позичальник сплачує Позикодавцю додатково штраф у розмірі 10000 (десять тисяч) гривень 00 копійок. У заяві про отримання грошових коштів Відповідач погоджується з розміром неустойки (пені) у розмірі 2% (двох відсотків) від позиченої ним грошової суми за кожен день прострочення, вважає її справедливою. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Верховним Судом України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13, постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 6-1967цс15 та постанові від 18 січня 2017 року в справі № 6-2789цс16, Верховним Судом у постанові по справі №707/2606/16-ц, провадження 61-28762св18, від 31.10.2018 року зроблений правовий висновок про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана суду заява містить зобов`язання однієї особи повернути іншій особі визначену суму грошей, що становить основний зміст і всі істотні умови позикового зобов`язання, передбаченого ч. 1 ст. 1046 ЦК України, і є належним підтвердженням укладеного між сторонами договору позики зазначеної в ній суми грошей. Згідно ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 207 ч. 1 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 207 ч. 2 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 530 ч. 1 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ст. 1050 ч. 1 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За правилом ч. 2 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, прийнявши виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові, а разі неможливості його повернення кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку (ч. 3 цієї статті). Враховуючи, що борговий документ перебуває у кредитора після закінчення строку, зазначеного у ч. 1 ст. 1049 ЦК України, боржника слід вважати таким, що прострочив виконання зобов`язання. Верховний Суд у постанові від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17, провадження № 61-30435сво18, зазначив, що у статті 629 ЦК України закріплено одну з основних засад цивільного права - обов`язковість договору. Тобто з укладенням договору та виникненням зобов`язання його сторони набувають обов`язки (а не лише суб`єктивні права), які вони мають виконувати. Невиконання обов`язків, встановлених договором, може відбуватися при: (1) розірванні договору за взаємною домовленістю сторін; (2) розірванні договору в судовому порядку; (3) відмові від договору в односторонньому порядку у випадках, передбачених договором або законом; (4) припинення зобов`язання на підставах, що містяться у главі 50 ЦК України; (5) недійсності договору (нікчемності договору або визнання його недійсним на підставі рішення суду). Добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) - це певний стандарт поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. У постанові Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 390/34/17, провадження № 61-22315сво18, зроблено висновок про те, що «доктрина venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), базується ще на римській максимі - «non concedit venire contra factum proprium» (ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці). В основі доктрини venire contra factum proprium знаходиться принцип добросовісності. Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них». Аналогічний висновок висловлений у постанові Верховного Суду у справі №373/726/14-ц від 16 вересня 2020 року. За правилом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства ( абз.1 ч.2 ст.551 ЦК України). За змістом п.1 ч.2 ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки ( штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Як видно із укладеного сторонами договору позики, сторони погодили відповідальність позичальника та визначили, що у разі прострочення обов`язкового щомісячного платежу відповідач сплачує пеню у розмірі у розмірі 2 % в день від позиченої суми. За кожен факт прострочення платежу за цим договором більше ніж на два тижні Позичальник сплачує Позикодавцю додатково штраф у розмірі 10 000,00 грн. З наданого суду розрахунку, який міститься у позовній заяві, вбачається, що позивач розрахував пеню у розмірі 156480,00 грн. (2%) а також штраф у розмірі 10000,00 гшрн. Вказаний розрахунок відповідачем не спростовано, а тому суд приходить до висновку про задоволення вимог в цій частині. Беручи до уваги, що відповідачами не надано суду належних та допустимих доказів, які б спростували факт укладення 19.01.2021 року договору позики між сторонами по справі, дійсність умов цього договору та передачі коштів, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком заборгованості та приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики в сумі 48000,00 грн. та пені в розмірі 166480,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по оплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. на підставі викладеного,

Outcome: approved