Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами, мотивуючи їх тим, що 29 серпня 2012 року між ним та ПАТ «Кредитпромбанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 49.4.1/525/06-А, згідно умов якого відповідач надав позивачеві кредитні кошти у формі кредитної лінії у розмірі 45550 доларів США, а позивач, у свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту у строк до 10 квітня 2011 року. Посилаючись на те, що вказаний договір не відповідає вимогам закону та порушує його права, позивач просив суд задовольнити заявлені вимоги. Представники позивача у судовому засіданні підтримали заявлені вимоги. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення заявлених вимог. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 15 серпня 2007 року між позивачем та ПАТ «Кредитпромбанк», було укладено договір про надання споживчого кредиту № 49.4.1/525/06-А, згідно умов якого відповідач надав позивачеві кредит у формі кредитної лінії у розмірі 45550 доларів США, а позивач, у свою чергу, зобов'язався повернути суму кредиту у строк до 10 квітня 2011 року. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач посилається на те, що при укладанні оспорюваного договору відповідач, всупереч вимогам Закону «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, йому не надано чіткої інформації про умови кредитування, внаслідок чого він був введений в оману працівниками відповідача щодо дійсних умов договору, тому вказаний правочин підлягає визнанню недійсним на підставі ст. 230 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин вважається недійсним. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.20 постанови від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», на відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, при укладанні даного договору позивач був ознайомлений з його змістом та погодився з умовами зобов'язання, про що свідчить відповідний підпис позивача на кожній сторінці договору. Таким чином, посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження. Оскільки посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження, позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Будь-яких доказів того, що спірний договір не відповідає вимогам закону або укладений під впливом обману з боку працівників банку, суду надано не було. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed