Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулась з даним позовом до суду, в якому просила встановити факт її проживання однією сім`єю з [PERSON] з липня 2015 року до 25 лютого 2017 року, та визнати автомобіль DAEWOО Т13110 седан - В, д.н.з. [NUMBER], 2003 року випуску, зеленого кольору, № кузова [NUMBER] (далі - Автомобіль), придбаний за договором купівлі-продажу транспортного засобу № 000338/01/1844/2016 від 13 травня 2016 року (далі - Договір), спільною сумісною власністю. Свої вимоги мотивує тим, що з липня 2015 року вона з [PERSON] проживала разом однією сім`єю, без реєстрації шлюбу, в її будинку по [ADDRESS] (далі - Будинок). За час сумісного проживання за спільні кошти у 2016 році придбали Автомобіль. 25.02.2017 року [PERSON] помер. Відповідачі по справі, [PERSON], яка є колишньою дружиною померлого, (шлюб між ними було розірвано ще 28.05.2014 року), та його дочка від зазначеного шлюбу - [PERSON], не визнають за нею право спільної сумісної власності на Автомобіль, та вважають, що вона незаконно ним заволоділа. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, просили задовольнити з вказаних підстав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, зазначила, що [PERSON] - батько відповідачки, до дня смерті залишався зареєстрованим в будинку [PERSON] Спірний Автомобіль перебував у користуванні [PERSON], ще з 8 березня 2014 року, та був придбаний під час перебування його у шлюбі з [PERSON] за спільні кошти подружжя. Відповідач [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка, пояснила, що в період з 07.12.1991 року по 28.05.2014 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] В період шлюбу, а саме в березні 2014 року, за спільні кошти придбали Автомобіль, частково розрахувались готівкою в розмірі 3 600 доларів США, іншу частину шляхом продажу належного їм автомобіля Жигулі на запчастини. Спочатку чоловік їздив на Автомобілі за довіреністю, а в 2016 році поставив авто на облік. [PERSON] був зареєстрований за її місцем проживання по [ADDRESS] та періодично проживав там. Про смерть чоловіка повідомили колеги, які також дали кошти на поховання колишнього чоловіка, та передали їх [PERSON], який в свою чергу віддав їх позивачу по справі. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, свідків, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням від 28.05.2014 року розірвано шлюб між [PERSON], відповідачем по справі, та [PERSON] (а.с. 11). 25.02.2017 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим 27.02.2017 року (а.с. 16), на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 29-31). Відповідно до Договору купівлі-продажу транспортного засобу № 000338/01/1844/2016 від 13 травня 2016 року, [PERSON] набув право власності на Автомобіль (а.с. 17). Письмовою заявою, засвідченою приватним нотаріусом 02.11.2017 року, зареєстрованою в реєстрі за № 1198, [PERSON] повідомив, що дійсно 08 березня 2014 року отримав від [PERSON] та [PERSON] за проданий ним автомобіль марки DAE WOО ТІ 3110, 2003 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], суму еквівалентну 3600 доларів США та належний їм легковий автомобіль марки ВАЗ-21061, 1995 року випуску за запчастини, вартістю 1 000 доларів США, а всього 45 000 грн., та надав [PERSON] довіреність на право розпоряджатись автомобілем DAE WOО ТІ 3110, за якою він керував автомобілем до укладення договору купівлі-продажу від 13 травня 2016 року (а.с. 27). Крім того, зазначені в заяві обставини підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON], а також пояснив, що кошти за Автомобіль передала особисто відповідач по справі [PERSON] Також свідок [PERSON], пояснив, що знав [PERSON] з 1988 року оскільки разом працювали. З 2014 року Автомобіль був в користуванні [PERSON] який повідомляв йому про те, що придбав його в подарунок своїй дружині - [PERSON] в день 8 березня. Після придбання автомобіля [PERSON] розлучився з дружиною та інколи проживав в районі Болгарбуду інколи по місцю своєї реєстрації, тобто за місцем проживання відповідачів. Помер [PERSON] на території домоволодіння позивача у власному автомобілі. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 встановлено, що до членів сім'ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв'язках. Обов'язковою умовою для визнання їх членами сім'ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т.п. Відповідно до ч.2 ст. 3, ч.1 та 2 ст. 21 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ст. 74 СКУ якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов'язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім'єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов'язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Враховуючи викладене, особам, які проживають однією сім'єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суди зазвичай встановлюють факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов'язків, з'ясовують час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. Рішення обґрунтовують належними і допустимими доказами, про що зазначають у мотивах прийнятого рішення з посиланням на конкретні факти. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 08 червня 2016 року № 6-2253цс15. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на покази свідків, однак суд не бере до уваги такі свідчення, так як жодним свідком не наведено обставин, що вказують на те, що сторони проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з огляду на наступне. Відповідно до ст.63 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Допитані в судовому засіданні як свідки [PERSON], [PERSON],[PERSON] не підтвердили факт проживання сторін однією сім'єю, ведення спільного господарства. Їх свідчення базуються лише на загальних фразах, зокрема зустрічались на святах один в одного вдома, бачили як покійний [PERSON] вранці виїжджав на роботу з двору позивача на своєму автомобілі, який у нього був до знайомства з позивачем. Під час купівлі речей позивачем та покійним [PERSON] не були присутніми. За клопотанням позивача в судовому засіданні були досліджені матеріали цивільної справи № 285/3760/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про виселення з будинку [ADDRESS], проти чого [PERSON] заперечував. Покази свідка [PERSON] є неналежними доказами оскільки зазначена особа є дочкою позивачки, а тому зацікавлена у розгляді справи на її користь. Відповідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд зазначає, що достатніх доказів того, що в період вказаний позивачем вони вели з [PERSON] спільне господарство, мали єдиний бюджет, взаємні права та обов'язки, разом працювали, отримували спільні доходи та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, матеріали справи не містять, а відтак відсутні підстави для задоволення вимог для встановлення факту проживання однією сім'єю позивача з [PERSON] без реєстрації шлюбу. Позивач зазначає, що вони разом з [PERSON] придбали Автомобіль, а відтак вважає його спільною сумісною власністю. Як встановлено в судовому засіданні спірний Автомобіль перебував у користуванні [PERSON] ще під час перебування його у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], що підтверджується належними доказами та поясненнями свідків наданих в судовому засіданні, та не заперечувалось самим позивачем. Таким чином, підстави для визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, відсутні, у зв`язку з цим позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, то судовий збір у розмірі 2240 грн. стягненню з відповідачів не підлягає. Суд постановляє рішення в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів.

Outcome: dismissed