Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] з позовом про поділ спільного майна подружжя. Збільшивши позовні вимоги (а.с. 207-208), позивач просила суд про наступне: виділити їй у власність квартиру № 101 в будинку № 4 корпусу 2 по вул. Нікітченка у м. Полтаві вартістю 221\~644,00 грн., 2/3 частки квартири [ADDRESS] вартістю 214\~730,00 грн., гараж в кооперативі «Молодіжний» вартістю 32\~000,00 грн., а всього спільного майна на суму 467\~929,00 грн. [PERSON] просила також стягнути з відповідача на її користь 132\~337,94 грн. половину депозитного вкладу, який зберігався на рахунку її колишнього чоловіка у ПАТ «Ві Ей [PERSON]». Йому пропонувала виділити у власність квартиру [ADDRESS] вартістю 351\~265,00 грн., автомобіль КІА Серато вартістю 103\~033,00 грн., а всього майна на суму 454\~298,00 грн., і також половину депозитного вкладу у сумі 132\~337,94 грн. [PERSON], приймаючи участь у справі через свого предствника [PERSON], у письмових поясненнях проти позову (а.с. 181-184) частково погоджувався із запропонованим варіантом поділу спільного майна, але вважав, що слід також врахувати меблі та оздоблювальні матеріали, які залишилися у квартирі, де проживає [PERSON] У подальшому відповідач просив суд у позові відмовити повністю, звертаючи увагу суду на те, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном подружжя у відповідності до частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України, оскільки була приватизована і у рівних частках належить сторонам та їх дорослому сину [PERSON] На думку представника, гараж у кооперативі також не може бути предметом поділу, оскільки правовстановлюючі документи на нього відсутні, а право власності сторін на гараж не зареєстроване. Гроші з депозитного рахунку [PERSON] у ПАТ «Ві Ей [PERSON] Банку», як стверджував представник, були зняті під час спільного проживання сторін і витрачені в інтересах сімї. Третя особа [PERSON] просив справу слухати без його участі, проти позову заперечував (а.с. 159). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Левчук) перебували у зареєстрованому шлюбі з 07 липня 1984 року до 10 грудня 2013 року (а.с. 7). Спільно сторони проживали до листопада 2013 року; мають двох дорослих дітей. Родина мешкала у квартирі [ADDRESS], яка була приватизована та належить [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про право власності від 20 січня 1987 р., а.с. 224). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 18 грудня 2014 р., яке набрало законної сили, кожному із співвласників належить по 1/3 ідеальній частці квартири (а.с.245). У період шлюбу за спільні кошти подружжя придбало: - автомобіль КІА Серато, 2008 року виробництва, д.н.з. [NUMBER]; вартість якого становить 103\~033,00 грн. (а.с. 16); - трикімнатну квартиру [ADDRESS], вартість якої становить 351\~265,00 грн. (а.с. 27); - однокімнатну квартиру № 101 у будинку № 4 корпусу 2 по вул. Нікітченка в м. Полтаві вартістю 221\~664,00 грн. (а.с. 34). У 1996 році подружжя також купило гараж № 33 з підвальним приміщенням, який знаходиться у автогаражному кооперативі «Молодіжний»; членом кооперативу є [PERSON] Вартість гаража згідно висновку субєкта оціночної діяльності становить 32\~000,00 грн. (а.с. 8). Вартість майна, визначена субєктом оціночної діяльності, відповідачем не заперечувалась. Вирішуючи спір, суд виходить із такого: Згідно статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до статті 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. …Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених\~Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Вирішуючи спір в частині поділу квартири [ADDRESS], суд виходить із того, що у відповідності до пункту 4 частини 1 статті 57 Сімейного Кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Отже, квартира [ADDRESS], яка була приватизована і в рівних частинах по 1/3 належить позивачу, відповідачу та їх дорослому сину [PERSON], не є обєктом спільної сумісної власності колишнього подружжя [PERSON]. Припинення права на частку відповідача у цій квартирі на вимогу інших співвласників має відбуватися за правилами статті 365 ЦК України, зокрема, за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Суд враховує також, що третій співвласник [PERSON] заперечує проти запропонованого поділу спірної квартири. Поділ квартири як спільного майна подружжя неможливий, тому у позові в цій частині суд відмовляє. Сторони не заперечували, що капітальний гараж №33 у гаражному кооперативі «Молодіжний» вони купили в 1996 році у [PERSON], після чого на підставі листа управління архітектури та містобудування міськвиконкому [PERSON] було прийнято у члени гаражного кооперативу. З листа голови кооперативу (а.с. 186) вбачається, що кооператив договору оренди земельної ділянки не має; нікому із членів кооперативу правовстановлюючі документи на гараж та землю не видавались. У відповідності до частини 2 статті 19-1 Закону України «Про кооперацію» у разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, гаражно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. Право власності на таке майно у члена кооперативу виникає з моменту державної реєстрації цього права відповідно до закону. Відповідно ст.ст.\~2,\~19 Закону України «Про кооперацію» від 10 липня 2003\~зі змінами та доповненнями, обслуговуючий кооператив - кооператив, який утворюється шляхом об'єднання фізичних та/або юридичних осіб для надання послуг переважно членам кооперативу, а також іншим особам з метою провадження їх господарської діяльності. У разі викупу квартири, дачі, гаража, іншої будівлі, споруди або приміщення член житлово-будівельного, дачно-будівельного, житлового, дачного, гаражного кооперативу чи іншого відповідного кооперативу стає власником цього майна. \~\~ Відповідно до п. 2 ч. 1\~ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається членам житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого відповідного кооперативу, які повністю внесли свої пайові внески. Згідно частин 1, 2\~ст. 5 зазначеного Закону, у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Відповідно до\~ст.375 Цивільного кодексу України, власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, створювати закриті водойми, здійснювати прибудову, а також дозволити будівництво на своїй ділянці іншим особам. Власник земельної ділянки набуває право власності на зведенні ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно. Право власності на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки зі її цільовим призначенням. Ні позивач, ні відповідач не використали своє право належним чином оформити право власності на спірний гараж та не надали доказів про те, на якій підставі користуються земельною ділянкою, на якій гараж розташований. За таких обставин суд приходить до висновку, що у сторін не виникло право власності на капітальний гараж з підвальним приміщенням №33 у гаражному кооперативі «Молодіжний», тому у його поділі між ними в натурі як об»єкта нерухомого майна слід відмовити. Відповідно до пункту 25 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виділ в натурі [PERSON] квартири №101 у будинку №4 корпуса 2 по вул. Нікітченка у м. Полтаві вартістю 221\~664,00 грн., а відповідачу квартири [ADDRESS] вартістю 351\~265,00 грн. передбачає стягнення з нього на користь позивачки грошової компенсації у сумі 64 800,50 грн., а реальний виділ йому у власність автомобіля суму грошової компенсації ще збільшить. Суд, намагаючись у відповідності до статті 71 Сімейного Кодексу України поділити майно між сторонами в натурі, обговорював у судовому засіданні варіант можливого виділу позивачу іншої неподільної речі автомобіля КІА Серато, вартістю 103\~033,00 грн. Проти такого варіанту поділу категорично заперечила позивач, пояснивши, що автомобіль знаходиться у неналежному технічному стані, тому їй не потрібний. Відповідача такий варіант також не влаштував. Ніхто із сторін попередньо не вніс суму грошової компенсації на депозитний рахунок суду, як того вимагає частина 5 статті 71 Сімейного Кодексу України, тому суд визначає ідеальні частки сторін по ? за кожним - у праві власності на квартиру №101 у будинку №4 корпуса 2 по вулиці Нікітченка у м. Полтава, квартиру [ADDRESS], автомобіль КІА Серато, 2008 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], без їх реального поділу, та залишає це майно у спільній частковій власності сторін. Згідно виписки по особовому рахунку № 26352160300311 [PERSON] у ПАТ «ВіЕйБі Банк» за період з 06 лютого 2013 року по 07 лютого 2014 року він мав депозит в сумі 11\~653,00 долара США. Ці гроші є спільним майном подружжя, яким [PERSON] розпорядився на власний розсуд 06 лютого 2014 року після припинення спільного проживання і розірвання шлюбу ( а.с. 202 ). У відповідності до пункту 28 Постанови №11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у разі використання одним із подружжя спільних коштів усупереч статті 65 Сімейного Кодексу України інший із подружжя має право на компенсацію вартості його частки. Суд задовольняє вимогу [PERSON] стягнути на її користь 132\~337,94 грн. половину суми депозитного вкладу у національній валюті України ( із розрахунку за курсом НБУ 100 доларів США=2\~206,61 грн., а.с. 207). Підстав для поділу меблів та оздоблювальних матеріалів, які були використані для ремонту квартири [ADDRESS], суд не встановив, оскільки сторони вимог про поділ цього майна не заявили. [PERSON] стверджувала, що в неї майно відсутнє, і вивіз його з квартири сам відповідач. Судові витрати понесені сторонами, суд розподіляє у відповіності до положень статті 88 ЦПК України, Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», правових позицій, висловлених у Постанові №10 Пленуму ВССУ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» (Із змінами і доповненнями, внесеними постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 вересня 2015 року № 10). Так, згідно із статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Представник позивача [PERSON] приймала участь у судовому засіданні 12 разів (загальний час 400 хвилин), вчиняла інші дії поза судовим засіданням, безпосередньо пов»язані із наданням правової допомоги у цій справі, отже заявлені витрати на правову допомогу в сумі 4 500,00грн. є обґрунтованими. Проте, стягнути їх з відповідача, так само як і витрати на проведення оцінки майна, які суд визнає необхідними, в сумі 1 250,00 грн., слід пропорційно до задоволених позовних вимог (близько 22 % від 243,60 грн. судового збору+1250,00 грн. витрат на оцінку майна+4\~500,00 грн. правової допомоги= 1318,59 грн.). З [PERSON] необхідно стягнути в бюджет недоплачений нею судовий збір в сумі 628,23 грн. (відмовлено у позові в частині поділу гаража і приватизованої квартири) . На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: partial