Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-30 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи - третя та четверта Кременчуцькі державні нотаріальні контори, про визнання недійсним правочину - скасування заповіту - та про відновлення дії заповіту. Позивач зазначав, що є внуком [PERSON], яка померла [INFO]. Після її смерті він довідався, що 17 листопада 2011 року [PERSON] скасувала заповіт, яким вона у 2007 році заповідала йому все своє майно. Посилаючись на те, що на час скасування заповіту бабуся не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними, позивач просив визнати цей односторонній правочин недійсним. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала. Суду пояснила, що її мати [PERSON] до кінця свого життя залишалася людиною психічно здоровою, яка поводилася завжди адекватно, мала сильний характер та добре розуміла, чого хоче. Позивач ставився до неї зневажливо, не дбав про неї, тому логічним є вчинок бабусі, коли вона скасувала заповіт на користь позивача.. Представник третьої особи - державний нотаріус третьої Кременчуцької державної нотаріальної контори Гуртова О.С. вважала позов безпідставним. Суду пояснила, що [PERSON] добре пам»ятає. Та приходила у нотаріальну контору двічі - спочатку за консультацією як скасувати заповіт, а потім саме із цією метою. Приходила з документами і чітко розуміла, що хоче не залишити новий заповіт, а скасувати заповіт, говорила: «нехай самі розбираються». Поводилася [PERSON] як психічно здорова особа. Третя особа - четверта Кременчуцька державна нотаріальна контора свого представника в судове засідання не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивача [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (дружина позивача), [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суду про добрі стосунки, які існували між позивачем та його бабусею, та про дивності, що спотерігалися у її поведінці, зокрема і у час, до якого відноситься оспорюваний правочин. Лікар-психіатр [PERSON] та лікар-терапевт [PERSON] підтвердили, що спостерігали певні психічні відхилення, які вони пов»язували із судинними змінами та старечим слабоумством, тому рекомендували позивачу звернутися із бабусею за допомогою до психоневрологічного диспансеру. Свідки з боку відповідача [PERSON], [PERSON] (рідна сестра померлої), [PERSON], [PERSON] (онука [PERSON]) навпаки заявляли про абсолютну нормальність поведінки [PERSON] Свідки [PERSON] та [PERSON] також зі слів [PERSON] стверджували, що позивач погано ставився до бабусі. Свідок [PERSON], лікар шкірно-венерологічного диспансеру, яка була допитана на виконання клопотання комісії експертів-психіатрів, пояснила суду, що [PERSON] не пам»ятає; спираючись на дані медичної документації, підтвердила факт її звернення у листопаді 2012 року за допомогою з приводу трофічної виразки лівої гомілки. Вислухавши учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив наступне: Відповідно до частини 1 статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Отже, підставою для визнання правочину недійсним по статті 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними і в основу рішення суду про недійсність правочину не може покладатися висновок експертизи, який ґрунтується на припущеннях. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Позивач [PERSON] є онуком [PERSON], якій на праві власності належало 2/3 частини будинку по [ADDRESS]. 1/3 частки цього будинку успадкував позивач після смерті свого дідуся [PERSON] ( свідоцтво про право на спадщину, видане 24 жовтня 2002 року, а.с. 21). 15 березня 2007 року [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті заповіла все своє майно [PERSON] 17 листопада 2011 року [PERSON] цей заповіт скасувала; нового заповіту не залишила. [INFO] [PERSON] померла ( а.с. 11). ЇЇ донька - відповідач [PERSON] та онук - позивач [PERSON] подали заяви про прийняття спадщини. На даний час у зв»язку зі спором свідоцтва про право на спадщину нікому з них не видані. Слід зазначити, що позивач є рідним сином відповідача [PERSON] Стосунки між ними вкрай напружені та неприязні. В силу певних обставин - роботи відповідача на Півночі, частих хвороб дитини - з малолітства [PERSON] виховувався дідусем [PERSON] та бабусею [PERSON] Стосунки [PERSON] із сестрою [PERSON] - донькою відповідача від іншого шлюбу - також не склалися. Згідно з актом посмертної судово-психіатричної експертизи від 31 грудня 2014 року в момент складення заповіту 17 листопада 2011 року [PERSON] страждала психічним розладом у вигляді судинної деменції з епізодами порушення свідомості та маячними включеннями. Даний психічний розлад позбавляв [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій і керувати ними в момент складання та підписання заяви про скасування заповіту 17 листопада 2011 року о 12-й годині в приміщенні 3-ї Кременчуцької державної нотаріальної контори. ( а.с. 201-218). Отже, проведеною у справі експертизою зроблений висновок про абсолютну неспроможність [PERSON] в момент скасування нею заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, що є підставою для визнання складеного в такому стані заповіту недійсним з підстав, передбачених частиною 1 статті 225 ЦК України. На підставі викладеного, відповідно до статей 215-218 ЦПК України,

Outcome: approved