Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, вказавши, що 29.11.2000р. вона придбала у відповідача квартиру [ADDRESS], оформивши договір купівлі-продажу нерухомого майна на Товарній Біржі «Гаранть» за № 13. Сторони по вказаному договору домовилися про всі істотні умови договору, які ними були виконані, крім нотаріального посвідчення договору. На теперішній час позивач не має можливості розпоряджатися спірною квартирою, тому що договір купівлі-продажу нерухомого майна не був посвідчений нотаріально, а також вона втратила оригінал цього договору, який є правовстановлюючим документом на квартиру. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати вказаний договір купівлі-продажу нерухомого майна дійсним, а також визнати за нею право власності на спірну квартиру. Позивач у судовому засіданні вимоги позову підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки не повідомила. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Відповідно до ухвали суду введеться заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Квартира [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі Дубліката Свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру від 07.07.1992р., виданого на підставі рішення виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів № 112 від 19.06.1993р., у МБТІ м. Миколаєва зареєстрований за № 17762 від 23.12.1997р. 29.11.2000р. на Товарній Біржі «Гаранть» був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна за № 13, а саме: квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], - з однієї сторони та [PERSON], - з іншої сторони. Договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2000р. за № 13 був зареєстрований в ММБТІ 02.02.2001р. за № 17762. Претензій сторони один до одного не мали на момент укладання угоди та за минулий час. Всі істотні умови угоди дотримані, договір зареєстрований в ММБТІ. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Вказаний договір купівлі-продажу укладено сторонами під час дії Цивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі - ЦК УРСР), ст. 227 якого передбачено нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу квартири, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Згідно ст. 47 цього Кодексу недодержання цієї вимоги тягне за собою недійсність договору. Згідно ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. У відповідності до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурор вправі визнати угоду дійсною. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони ухилилися від його нотаріального посвідчення. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна дійсним є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Судом встановлено, що позивач втратила оригінал правовстановлюючого документа, свідченням чого є пояснення позивача в судовому засіданні, а також Лист Ленінського РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області та Висновок від 16.01.2014р. цього ж органу. Статтею 316 ЦК України визначено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Положеннями статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Приписами статті 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [PERSON] втратила правовстановлюючий документ на квартиру, отримати дублікат договору купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2000р. за № 13 не можливо. У відповідності до приписів статті 392 ЦК України у разі втрати правовстановлюючого документу на майно суд може визнати право власності на це майно. Оскільки судом встановлено, що договір купівлі-продажу нерухомого майна від 29.11.2000р. за № 13 був втрачений та не можливо видати його дублікат, то суд вважає, що позовні вимоги щодо визнання права власності на спірну квартиру є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. За таких обставин, суд вважає позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved