Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

У серпні 2018р. позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом (а.с. 15-17 т.1) до відповідача ПрАТ «АСК «ІНГО Україна», треті особи: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг України (далі по тексту - третя особа 1), Генеральна прокуратура України (далі по тексту - третя особа 2), Офіс великих платників податків державної фіскальної служби (далі по тексту - третя особа 3), Головне управління держпраці у Київській області (далі по тексту - третя особа 4), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 5), [PERSON] (далі по тексту - третя особа 6), в якому просив суд: визнати недійсним договір добровільного медичного страхування №000000001.17 від 31 травня 2017р., укладений між ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» в особі заступника Голови правління Майстренка С.В. та ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» в особі Голови правління Гордієнко І.М. (далі по тексту - договір страхування). Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що в період з 2009р. по 2018р. він працював в Управлінні майнових збитків та ризик-аудиту відповідача. Під час роботи в страховій компанії йому систематично недоплачували заробітну плату, починаючи з червня 2017р., у зв`язку з відрахуваннями з неї на договір страхування. При звільненні з його заробітної плати вирахували кошти по договору страхування. Разом з відповіддю Нацкомфінпослуг йому було надано копію договору страхування. Позивач вважає, що договір страхування має бути визнано судом недійсним, оскільки він укладений відповідачем із самим собою, є одностороннім правочином, при цьому, відповідач в односторонньому порядку надав обов`язки по сплаті страхових платежів застрахованим особам без їхньої згоди, та договір укладено із застосуванням обману. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31 серпня 2018р. вказаний позов було залишено без руху та надано стороні позивача строк для усунення недоліків. У жовтні 2018 року позивачем було усунуто недоліки. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 11 жовтня 2018р. відкрито провадження по справі за правилами загального позовного провадження. У листопаді 2018р. від відповідача надійшов відзив на позов (а.с. 78-80 т.1) з витребуваними судом документами, у якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. У грудні 2018р. позивачем подано заперечення (відповідь) на відзив, в кому він зазначив, що згоду на укладення оскаржуваного договору та письмову заяву не надавав, договір не містить умови відповідно до ч. 3 ст. 16 Закону України «Про страхування», виплати за договором страхування не отримував, зазначає, що договір укладено без дотримання письмової форми. У червні 2019р. відповідачем на вимогу суду надано інформацію та документи на підтвердження виконання оскаржуваного договору. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 12 червня 2019р. закрито підготовче засідання та справу призначено до розгляду по суті. У квітні 2020р. відповідачем повідомлено про зміну назви відповідача з ПрАТ «АСК «ІНГО Україна» на АТ «СК «ІНГО». У вересні 2020р. відповідачем на вимогу суду надані докази закріплення за позивачем електронної адреси. 17 серпня 2020р. протокольною ухвалою суду здійснено заміну третьої особи Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг України на Національний банк України. В судове засідання 23 листопада 2020р., сторони, треті особи не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені в установленому законом порядку, представник відповідача клопотав перед судом про розгляд справи у свою відсутність. До зазначеного судового засідання позивач заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з підстав, зазначених в позові, і у відповіді на позов, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, з підстав зазначених у відзиві на позов, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав: Як вбачається з матеріалів справи, і це встановлено судом, що позивач [PERSON] працював на посаді юрисконсульта логістичного відділу управління врегулювання майнових збитків та ризик-аудиту у відповідача. 31 травня 2017р. АСК «ІНГО України» в особі заступника голови правління Майстренка С.В. та АСК «ІНГО України» в особі голови правління Гордієнка В.М. було укладено договір страхування. Відповідно до п.2.1. цього договору, застрахованими за цим договором є фізичні особи, що є співробітниками та/або родичами співробітників страхувальника. Свою згоду на укладення щодо них цього договору страхування застраховані особи надають шляхом подання заяви за формою, встановленою страховиком. Заява застрахованої особи є такою, що подана в належній формі, якщо вона направлена з робочої електронної адреси співробітника страхувальника на електронну адресу співробітників Управління по роботі з персоналом [INFO] , [INFO]. Відповідно до п. 2.4 договору страхування страхова премія сплачується застрахованими особами. 01 червня 2017р. позивач [PERSON] подав заяву, якою просив застрахувати його на умовах корпоративного страхування за класом страхування «ДМС Люкс»: страхова премія - 2540,12 грн., страхова сума - 110000,0 грн., страхову премію просив утримувати із заробітної плати рівними частинами, зазначив, що з умовами страхування ознайомився та згоден. Як вбачається з матеріалів справи заява була направлена з робочої електронної адреси позивача [INFO] співробітнику Управління по роботі з персоналом відповідача. Судом встановлено, що за позивачем [PERSON] було закріплено корпоративну електронну адресу [INFO], та він був ознайомлений з правилами використання комунікаційних сервісів, що надаються компанією співробітникам. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Відповідно до роз`яснень, викладених у пунктах 19, 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України) мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Статтею 979 ЦК України встановлено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Відповідно до п. 1) ч. 1 ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з життям, здоров`ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування). Відповідно до ст. 981 ЦК України договір страхування укладається в письмовій формі. Договір страхування може укладатись шляхом видачі страховиком страхувальникові страхового свідоцтва (поліса, сертифіката). У разі недодержання письмової форми договору страхування такий договір є нікчемним. Статтею 982 ЦК України визначено істотні умовами договору страхування: предмет договору страхування, страховий випадок, розмір грошової суми, в межах якої страховик зобов`язаний провести виплату у разі настання страхового випадку (страхова сума), розмір страхового платежу і строки його сплати, строк договору та інші умови, визначені актами цивільного законодавства. Так, у ч. 3 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування повинен містити: назву документа; назву та адресу страховика; прізвище, ім`я, по-батькові або назву страхувальника та застрахованої особи, їх адреси та дати народження; прізвище, ім`я, по-батькові, дату народження або назву вигодонабувача та його адресу; зазначення предмета договору страхування; розмір страхової суми за договором страхування іншим, ніж договір страхування життя; розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат за договором страхування життя; перелік страхових випадків; розміри страхових внесків (платежів, премій) і строки їх сплати; страховий тариф (страховий тариф не визначається для страхових випадків, для яких не встановлюється страхова сума); строк дії договору; порядок зміни і припинення дії договору; умови здійснення страхової виплати; причини відмови у страховій виплаті; права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору; інші умови за згодою сторін; підписи сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 985 ЦК України страхувальник має право укласти із страховиком договір на користь третьої особи, якій страховик зобов`язаний здійснити страхову виплату у разі досягнення нею певного віку або настання іншого страхового випадку. Згідно ч.2 ст.3 Закону України «Про страхування» страхувальники можуть укладати із страховиками договори про страхування третіх осіб (застрахованих осіб) лише за їх згодою. Застраховані особи можуть набувати прав і обов`язків страхувальника згідно з договором страхування. Положеннями ст. 18 цього Закону України передбачено, що для укладання договору страхування страхувальник подає страховику заяву за формою, встановленою страховиком, або іншим чином заявляє про свій намір укласти договір страхування. Судом встановлено, та не спростовано стороною позивача, що на підставі поданої особисто позивачем, останній був прийнятий на страхування з його згоди, що повністю підтверджується матеріалами справи. Позивач розумів наслідки надіслання заяви на страхування та був ознайомлений з умовами страхування, а тому суд вважає, що введення позивачу в оману з боку відповідача відсутній. Посилання позивача на відсутність обов`язкових умов договору страхування, зокрема: перелік страхових випадків, умови здійснення страхових виплат, причини відмови у страхових виплатах, права та обов`язки сторін і відповідальність за невиконання або неналежне виконання умов договору, підписів сторін, також є необґрунтованими, оскільки такі відомості прямо вказані у пунктах 5.1, 5.2, 6.3, 7.1-7.2 Умов страхування, які є невід`ємною частиною договору страхування, на укладення якого позивач надав свою згоду. Водночас відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, протягом всього часу розгляду справи в суді, позивачем не доведено тієї обставини, що оспорюваний договір укладено без його згоди, що відповідач ввів його в оману стосовно умов договору, порядку сплати страхової премії, а також не доведено підстав для визнання укладеного договору страхування недійсним. Крім того, судом встановлено, що за договором страхування позивачу [PERSON] надавались медичні послуги, що свідчить про виконання умов вказаного договору відповідачем та обізнаність позивача з його умовами та порядком виконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено обставин, з якими чине законодавство України передбачає можливість визнання угоди недійсною, а тому заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed