Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

У серпні 2015 року представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», в обґрунтування якого зазначив, що 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № HAD0GK01270044, відповідно до якого [PERSON] отримала кошти в розмірі 29000,00 доларів США. У забезпечення виконання [PERSON] умов кредитного договору № HAD0GK01270044 від 23.03.2007 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено договір поруки № HAD0GK01270044/2 від 23.03.2007 року, відповідно до якого [PERSON] несе солідарну відповідальність за невиконання [PERSON] умов кредитного договору. Вказаний договір поруки позивач просить визнати недійсним, оскільки обсяг відповідальності поручителя за кредитним договором було безпідставно збільшено, після укладення кредитного договору між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено додаткову угоду, у зв'язку з чим збільшився обсяг відповідальності поручителя. Позивач дізналася про те, що виникла прострочена заборгованість по кредиту на суму 346 797, 79 доларів США із повідомлення від 16.10.2014 року. Згідно з положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком. Тому просив визнати договір поруки недійсним. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов повністю, просив задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначила, що позов необґрунтований, жодного доказу щодо недійсності правочину суду не надано. З умовами договору сторони ознайомлені, ніяких змін до договорів не вносилося, процентна ставка не збільшувалася, підстави для визнання поруки недійсною відсутні, борг до теперішнього часу не погашений. Суд, вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що 23 березня 2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № HAD0GK01270044, відповідно до якого [PERSON] отримала кошти а.с. 12-15. У забезпечення виконання умов кредитного договору № HAD0GK01270044 від 23.03.2007 року, між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 23.03.2007 року укладено договір поруки № HAD0GK01270044/2, відповідно до якого [PERSON] несе солідарну відповідальність за невиконання [PERSON] умов кредитного договору. В п. 16 Договору поруки визначена загальна сума кредиту 32308,36 доларів США, строки його повернення з 23.03.2007 по 2303.2018 року, відсотки за користування 1% щомісячно, розмір щомісячного платежу 457,52 доларів США, відсотки за користування кредитом та інші умови. У пункті 11 Договору зазначено, що він набирає чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобовязань за кредитним договором. (а.с. 5). Підставою для визнання договору поруки недійсним позивач зазначив зміну зобовязання, внаслідок якої збільшився обсяг відповідальності поручителя. При вирішенні спорів про визнання правочину недійсним, слід враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема передбачені ст.ст. 215, 547, 548, 553 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Як встановлено у судовому засіданні, жодної підстави для визнання правочину договору поруки недійсним позивачем суду не надано. Крім того, обґрунтування позову повязано з виконанням умов кредитного договору та договору поруки, а не недодержанням сторонами вимог закону на момент укладання договору поруки. Факт укладання договору поруки і його підписання [PERSON] у судовому засіданні не оспорювався. В той же час представник позивача у судовому засіданні просив визнати договір поруки недійсним. Але по правовій природі, обґрунтування вимог позивача визначені положеннями ст. 559 ЦК України, які є підставою для визнання договору поруки припиненим. Відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Доказів того, що між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON], після укладання [PERSON] договору поруки, були укладені додаткові угоди, які призвели до збільшення обсягу відповідальності поручителя суду не надані. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] зобовязання за кредитним договором не виконані, що стало підставою для звернення ПАТ КБ «Приватбанк» до суду із позовом про стягнення солідарно з [PERSON], [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором. Строк виконання основного зобовязання визначений договором - 22.03.2018 року. Тому збільшення обсягу зобовязання у звязку з його неналежним виконанням не є підставою для задоволення позовних вимог. Зазначене узгоджується з позицією, зазначеною у пункті 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» . Згідно з\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. З урахуванням наведеного, положень ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову у зв'язку з відсутністю для цього правових підстав. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то всі судові витрати, понесені позивачем відповідачем не відшкодовуються відповідно до положень\~ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed