Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

У січні 2019 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні житловим приміщенням шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою окрім неї зареєстрований, але понад шість років на проживає, її син - відповідач по справі. Реєстрація відповідача за вказаною адресою чинить [PERSON] перешкоди у розпорядженні належним їй майном, крім того, [PERSON] не сплачує вартість нарахованих комунальних платежів, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має. В добровільному порядку знятись з реєстраційного обліку за адресою реєстрації не бажає, у зв`язку з чим позивачка вимушена була звернутись з вказаним позовом до суду. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити у повному обсязі з наведених вище підстав. Представник відповідача - адвокат Шеремет Р.Б. проти позову не заперечував, надав суду заяву [PERSON] , в якій просив розгляд справи проводити без його участі, не заперечував проти задоволення позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до наступного висновку. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. За положеннями частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно приписів частини 4 статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Разом з тим, частиною 2 статті 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Тобто, відсутність члена сім`ї або особи сімейні відносини, з якою припинені, за адресою реєстрації місця проживання понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати особою права користування житлом, яке їй не належить. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, яке належить власнику на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору купівлі-продажу від 28.05.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сенченко Валерієм Михайловичем та зареєстрованого в реєстрі за № 1225, [PERSON] є власницею квартири [ADDRESS] . Вказане підтверджується долученими до позову копіями Витягу про реєстрацію права власності №725741 від 06.06.2003 на зазначену вище квартиру. За вказаною адресою окрім позивачки зареєстрований її син - відповідач по справі [PERSON] , що підтверджується копією паспорта громадянина України [PERSON] , Довідкою ОСББ «ЛаСкала» від 05.01.2019 року, виданою головою правління Паршковою Н.Б. , Довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 14.01.2019 року. З пояснень позивачки, проти яких не заперечував відповідач, останній за місцем реєстрації не мешкає понад шість років, не сплачує комунальні платежі, в утриманні квартири участі не бере, особистих меблів, речей, предметів побуту, одягу, взуття, тощо у квартирі не має. Таким чином, [PERSON] фактично більше року не проживає у належній позивачці квартирі, житловим приміщенням якої не користується, особистих речей за вказаною адресою не має, не сплачує комунальні послуги, а в добровільному порядку знятись з реєстрації він не бажає, тому в силу статті 405 ЦК України втратив право користування цим приміщенням, а зняття його з реєстрації місця проживання за приписами статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», на теперішній час, можливо здійснити лише на підставі судового рішення, про позбавлення його права користування житловим приміщенням. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню.

Outcome: approved