Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-07 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідачки, в якому просила визнати її такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняти її з реєстрації. В обґрунтування позову зазначала, що вона на підставі договору дарування від 04.06.1971 року є власником квартири [ADDRESS] Зазначає, що у вищевказаній квартирі зареєстровані також її племінниця [PERSON], дочка племінниці [PERSON] та відповідач [PERSON] Вказує, що відповідачка [PERSON] з моменту реєстрації, тобто з 23.08.2002 року по теперішній час у квартирі не проживає. Реєстрація в житлі є лише формальною, оскільки відповідачка не користується житлом взагалі. Стверджує, що фактичне місце її проживання їй не відоме. Посилаючись на вказане та уточнивши поданий позов, просила усунути перешкоди в користуванні її власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON], [INFO] такою, що втратила право користування цим житлом та зняття її з реєстрації. У судове засідання позивачка не з'явилася. Її представник подала заяву, в якій просила справу розглянути у її відсутності, а також вказала на те, що проти винесення заочного рішення не заперечує . Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином за останнім відомим місцем проживання, а також шляхом розміщення оголошення в пресі. Представник Першотравневого районного відділу УДМСУ у Чернівецькій області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи зазначені вище вимоги закону, а також те, що позивач не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін та на підставі наявних у справі доказів. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судовий розгляд проводився без технічної фіксації. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Так, нормами статті 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Зокрема, відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном На підставі ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушувати його права, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, ураховуючи положення статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, ст. 150 ЖК України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частинку будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання та проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати,, заповідати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як убачається з матеріалів справи, а саме з копії договору дарування від 04.06.1971 року та копії витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 06.02.2009 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 17-18, 22). Крім того, як встановлено судом, у спірній квартирі зареєстровані позивачка, як власник, племінниця [PERSON], дочка племінниці [PERSON], а також відповідачка як наймач, що підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с. 19). Разом з тим, як убачається із наданих позивачкою відповідних актів, складених комісією дільничного комітету ТзОВ «ТД Укрвторресурс», відповідачка у вказаній квартирі не проживає без поважних причин з 23.08.2002 року (а.с. 20-21). Відповідно до статті 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. За правилами статті 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Крім того, Пленум Верховного Суду України в пунктах 9 і 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникають у практиці застосування судами Житлового кодексу України», роз'яснив, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами його сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Таким чином, у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Оцінюючі встановлені обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, а саме в частині наявності правових підстав для визнання відповідачки такою, що втратила право користування спірною квартирою, оскільки судом достовірно встановлено, що відповідачка як наймач, яка була вселена до спірної квартири за згодою позивача як її власника, більше шести місяців відсутня за місцем своєї реєстрації, витрати по житлово-комунальним послугам не несе, а отже відповідно до вимог ст. 72 ЖК України, відповідачка є особою, що втратила право користування вказаним житловим приміщенням. Щодо позовних вимог позивачки в частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Отже, на підставі зазначеної норми Закону визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням тягне обов'язок органу реєстрації фізичних осіб зняти дану особу з реєстраційного обліку та є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку. Тобто, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є автоматичною підставою для зняття її з реєстраційного обліку. Тому, ураховуючи вказане, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] в частині зняття відповідачки з реєстраційного обліку слід відмовити. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідачки на користь позивачки підлягає стягненню сплачений нею судовий збір у розмірі 243,60 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial