Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

У серпні 2018 року до суду надійшла позовна заява до [PERSON] , треті особи - [PERSON] , Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна, Третя Дніпровська державна нотаріальна контора про визнання заповіту недійсним, у якій, після уточненої позовної заяви, позивач просила визнати недійсним заповіт, складений 06.10.2017 року від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідчений Третьою ДДНК за реєстром №3-1004. В обґрунтування поданої заяви позивач зазначила, що вона є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька залишилася спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS] . Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його дружина - третя особа по справі - [PERSON] та позивач. Після звернення до нотаріуса з метою оформлення та прийняття спадщини, позивач встановила, що 06.10.2017 року [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого, своє майно (квартиру) він заповів сторонній людині - відповідачу [PERSON] . Вважає, що на час підписання та реєстрації заповіту її батько [PERSON] не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки зловживав алкоголем та як наслідок мав психічні та поведінкові розлади внаслідок зловживання алкоголем. Таким чином, вона впевнена, що вчиняючи заповіт на користь [PERSON] , в обхід своєї родини, які є спадкоємцями першої черги за законом, батько в силу розладу особистості та порушень психіки внаслідок зловживання алкоголем, не віддавав повною мірою (чи взагалі не віддавав) звіт у своїх діях, що є підставою для визнання заповіту недійсним. У січні 2019 року справа надійшла за підсудністю з Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою суду від 12 лютого 2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду і відкрито провадження у справі з призначенням підготовчого засідання. У судовому засіданні представник позивача підтримав уточнені позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на підстави, що викладені у позовній заяві. Представник відповідача надав суду письмовий відзив, у якому проти задоволення позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість, окрім того зазначив, що немає будь-яких підстав стверджувати, що на час укладання та посвідчення оспорюваного заповіту спадкодавець не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати, внаслідок психічного розладу, або у зв`язку з вживанням алкоголю чи інших препаратів, в судовому засіданні прохав відмовити у задоволенні позову. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Третя особа - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Лозенко Валентина Володимирівна в судове засідання не з`явилась, надавши суду письмові пояснення у яких заперечувала проти задоволення позовних вимог, оскільки під час складання, реєстрації та посвідчення заповіту нею було перевірено дієздатність [PERSON] , будь-яких сумнівів у його поганому психічному чи фізичному стані у нотаріуса не виникло. Представник третьої особи - Третьої Дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з`явився, надавши на адресу суду копію матеріалів спадкової справи, а також заяву, в якій не заперечували щодо задоволення позовних вимог, розгляд справи просили проводити у їх відсутність. Суд, вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали цивільної справи у їх сукупності, приходить до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до вимог ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У частині другій та четвертій статті 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є донькою [PERSON] і [PERSON] , в свою чергу, [PERSON] була дружиною [PERSON] , що підтверджується відповідними документами, свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 07.05.1996 року та свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 05.06.2018 року (т.1 а.с.10,11). Встановлено, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS] , загальною площею 87,4 м2 (т.1 а.с.13-14). 06 жовтня 2017 року [PERSON] склав заповіт на користь [PERSON] , який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Лозенко В.В., що не оспорюється сторонами та підтверджується копією заповіту, дослідженого у судовому засіданні. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 28 лютого 2018 року (т.1 а.с.12). Судом встановлено, що [PERSON] протягом періоду з 2002 року по 2018 роки періодично перебував на стаціонарному лікуванні у КП «Дніпропетровська багатопрофільна клінічна лікарня з надання психіатричної допомоги ДОР», зокрема, через зловживання алкоголем перебував на лікуванні в періоди з 24.04.2002 по 27.05.2002, з 04.10.2006 по 23.10.2006, з 31.08.2009 по 12.11.2009, з 14.11.2009 по 05.12.2009, з 19.09.2016 по 11.10.2016, останній раз, з 17.02.2018 по 21.02.2018 року. Спадкодавець у передбаченому законодавством порядку недієздатним не визнавався. В пункті 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначається, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та /або/ не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припускати, що особа не розуміла значення своїх дій і /або/ не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року при розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі ст.225 ЦК України, частини другої статті 1257 ЦК України суд відповідно до ст.105 ЦПК України за клопотанням хоча б однієї із сторін призначає експертизу, в тому числі, для встановлення психічного стану особи. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Згідно ухвали суду від 22.05.2019 судом призначено по справі судово-психіатричну експертизу; 30.10.2019 справа повернута у зв`язку з ненадходженням додаткових матеріалів (т.1 а.с.162-162,178). Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 грудня 2019 року за клопотанням представника позивача судом призначено по справі посмертну судово-психіатричну експертизу (т.1 а.с.241-243). Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта №4 від 16.01.2020 року, комісія експертів дійшла висновку, що визначити психічний стан і вирішити експертні питання щодо [PERSON] на момент складання заповіту 06.10.2017 року неможливо, у зв`язку з відсутністю відомостей про його психічний стан в той період часу (т.2 а.с.14-16). Згідно статті 1234 ЦК України право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. За частиною першою статті 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов`язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов`язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до вимог ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтересі порушені. Правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 105 ЦПК України в редакції, чинній на момент призначення експертизи, зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину, адже підставою недійсності правочину стаття 225 ЦК України визначає медичний критерій - психічний стан особи в момент його вчинення. Судово-психіатрична експертиза призначається, коли вирішення кримінальної або цивільної справи залежить від визначення психічного стану особи на час вчинення нею певного діяння (бездіяльності) чи укладення угоди за наявності сумнівів щодо її спроможності усвідомлювати значення своєї поведінки внаслідок психічної хвороби або тимчасового розладу душевної діяльності. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина шоста статті 81 ЦПК України). Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Такий висновок викладений у постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року в справі № 496/4851/14-ц. У даній справі висновком експерта за результатами проведеної судово-психіатричної експертизи зазначено про неможливість визначення психічного стану спадкодавця та як наслідок, відсутня можливість встановлення абсолютної неспроможності спадкодавця саме в момент вчинення правочину усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У відповідності до положень ст.76 ЦПК України та до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ч.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Обов`язок надання доказів покладається на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі. Докази повинні бути не тільки належними, допустимими, достовірними, але й достатніми. Про що суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Тобто, тягар доказування обставин викладених в позові, згідно з перерахованими нормами права, покладається на позивача. Саме [PERSON] повинна надати докази недійсності оспорюваного правочину з підстав відсутності волевиявлення. Суд приймає до уваги твердження позивача, що спадкодавець хворів на алкоголізм і це підтверджується письмовими доказами, але належних та беззаперечних доказів того, що він на момент складання заповіту був не спроможний розуміти значення своїх дій, суду надано не було, у зв`язку з чим, позивачем не було виконано вимоги ч.2 ст.12 ЦПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; а також довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.76-78 ЦПК України, зазначені нею обставини відсутності волевиявлення [PERSON] . Як зазначав суд, підставою для визнання правочину недійсним за ст.225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент його вчинення розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок про тимчасову недієздатність слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній стан особи в момент складання заповіту. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами у справі, будь-які зовнішні обставини (показання свідків тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Отже, оцінивши надані та здобуті докази, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача не надано належних та достатніх доказів того, що спірний заповіт, як різновид правочину, вчинений [PERSON] проти його справжньої волі. Доказів того, що спірний заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення суду також надано не було. Форма посвідченого заповіту відповідає положенням ст.1247 ЦК України. А саме, заповіт складений у письмовій формі, і зазначенням місця та часу його складання, підписаний особисто заповідачем та прочитаний ним вголос. Нотаріусом встановлено особу заповідача, його волевиявлення, дійсні наміри, перевірено дієздатність. Таким чином, загальні вимоги до форми та порядку посвідчення заповіту дотримано. Із доказів, наявних в матеріалах справи, не вбачається, що під час посвідчення заповіту [PERSON] скаржився на будь-які фізичні вади, які б перешкоджали йому самостійно прочитати заповіт. Оспорюваний правочин не суперечить актам цивільного законодавства, при його складанні нотаріусом перевірено дієздатність заповідача, вільність волевиявлення і відповідність внутрішній волі та меті (наслідкам), яку він переслідував. Дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності та встановивши фактичні обставини справи, що мають суттєве значення для правильного вирішення справи, суд, аналізуючи та оцінюючи всі докази по справі в їх сукупності, приходить до висновку про те, що тривале захворювання [PERSON] на алкоголізм, жодним чином не підтверджують того, що складаючи заповіт від 06 жовтня 2017 року, в нього було відсутнє вільне волевиявлення чи воно не відповідало його внутрішній волі чи те, що саме цього дня він перебував у такому стані, коли не міг усвідомлювати значення своїх дій та (або) не міг керувати ними, належні та допустимі докази протилежного матеріали справи не містять, а посилання позивача не спростовують встановлені судом обставини. Підстави, що передбачені ст.225 ЦК України та ст.1257 ЦК України, для визнання оскаржуваного заповіту недійсним судом під час розгляду справи не встановлені. За таких обставин, суд вважає за необхідне в задоволенні позовних вимог відмовити. У відповідності до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторону проти якої постановлено рішення, тобто в даному випадку не відшкодовуються позивачу. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed