Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-10 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної компенсації за користування частиною спільного майна. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS]. 06 жовтня 2010 року рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Поділ майна, що є спільною сумісною власністю, проведено не було. З часу розірвання шлюбу відповідач користувалася вказаною квартирою одноособово, відмовлялася надати позивачу ключі від квартири. У зв'язку з цим у жовтні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом про вселення та визначення порядку користування квартирою. Вказана справа судом на даний час не розглянута, провадження у справі зупинено. Тому, позивач в порядку ст. 358 ЦК України просив стягнути з відповідача на його користь матеріальну компенсацію за користування частиною квартири [ADDRESS] в сумі 232 800 грн., розрахованої з його частки за оренду квартири з розрахунку 9 700 грн. за 24 місяці. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Представника відповідача позовні вимоги визнав, надав письмові заперечення. Зазначив, що сторонами не було встановлено порядок користування спірною квартирою, частка квартира не виділялась позивачу в натурі, що позбавляє позивача права на отримання матеріальної компенсації. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши зібрані у справі докази, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником 50/100 частин квартири [ADDRESS] (Печерський район) на підставі договору дарування від 09 березня 2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А. В. за № 518 (а.с. 6). Відповідач [PERSON] є власником 15/100 частин зазначеної квартири на підставі того ж самого договору дарування. Ще 35/100 частин квартири були придбані на ім'я відповідача [PERSON] за договором купівлі-продажу від 15 вересня 2005 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кияшко А. В. за № 2125, в період перебування у шлюбі та є спільною сумісною власністю сторін (а.с. 7). Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення суду від 19 грудня 2014 року (а.с. 8). Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України на котру посилається позивач, як на підставу для задоволення позовних вимог, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Зі змісту вказаної норми вбачається, що право на отримання матеріальної компенсації має той співвласник, який за договором про визначення порядку володіння та користування спільним майном отримав у володіння та користування меншу частину майна, ніж та, що відповідає його частці, або взагалі не отримав майно у володіння та користування у натурі. Відповідно, співвласник позбавлений права вимоги матеріальної компенсації, якщо договір не було укладено або якщо володіння або користування спільним майном у натурі є неможливим з об'єктивних причин (неподільність речі, велика кількість співвласників). умовами для отримання матеріальної компенсації від співвласників є: Судом встановлено, що порядок користування майном між співвласниками не визначений. Відповідний договір щодо встановлення порядку користування спірною квартирою сторонами не укладався. Судового рішення про встановлення порядку користування спірною квартирою чи про виділ частки квартири в натурі немає. Суду не надано доказів того, що спірна квартира є неподільною. Отже з урахуванням положень ч. 3 ст. 358 ЦК України підстав для пред'явлення позивачем вимоги про стягнення матеріальної компенсації від співвласника - відповідача за користування спірною квартирою немає, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, доводи позивача, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 19 грудня 2014 року у справі № 757/28534/14-ц вселено позивача до квартири та визначено порядок користування квартирою, яке згодом скасоване, а справа до цього часу не розглянута, не є підставою для задоволення вказаного позову, у зв'язку з відсутністю на даний встановленого порядку користування квартирою в договірному чи судовому порядку. Крім того, позивач вказує на те, що йому підлягає до стягнення матеріальна компенсація з урахуванням середніх цін на здачу в найм квартири відповідно до його частки у ній, посилаючись на висновок ТОВ «Парк Лейн Україна» від 21.11.2016 р. Разом з тим, доказів здачі в найм спірної квартири суду не надано, а висновок ТОВ «Парк Лейн Україна» стосується щодо цін за здачу в найм квартири станом на 21 листопада 2016 року (а.с. 12). Суд також враховує, що позивачем у тексті позову наведені дві окремі правові підстави стягнення заявленої суми: компенсація за користування частиною спільного майна (ст. 358 ЦК України) та збитки у вигляді упущеної вигоди (ст. 22 ЦК України). Разом з тим, сума, котру просить стягнути позивач, не є збитками (упущеною вигодою) в розумінні положень ст. 22 ЦК України та позивачем не доведено, що його цивільне право порушене. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується На підставі викладеного та

Outcome: dismissed