Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-14 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], звернулася до суду з указаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її мати - [PERSON], яка мешкала у квартирі [ADDRESS] та була власником цієї квартири. Після смерті матері вона успадкувала 1/3 частини зазначеної квартири за заповітом. Співвласником іншої 2/3 частини спірної квартири є її брат [PERSON] Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2011 року за [PERSON] визнано право власності на 1/3 частини зазначеної квартири. Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року заочне рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Проте 07 жовтня 2011 року [PERSON] продав спірну квартиру [PERSON] З огляду на зазначене просила суд визнати договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 07 жовтня 2011 року між відповідачами, недійсним, скасувати реєстрацію права власності на зазначену квартиру. Правонаступник [PERSON] - [PERSON], уточнивши позовні вимоги, остаточно просила витребувати з чужого незаконного володіння 1/3 частину квартири [ADDRESS], визнати договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений 07 жовтня 2011 року між відповідачами [PERSON] та [PERSON], недійсним, скасувати реєстрацію права власності за договором купівлі-продажу квартири, усунути їй перешкоди в користуванні майном, а саме, 1/3 частиною вказаної квартири. Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 18 серпня 2014 року позов задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 07 жовтня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] Витребувано з чужого незаконного володіння 1/3 частина спірної квартири та усунуто [PERSON] перешкоди в користуванні нею. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Не погодившись з рішенням суду, відповідач [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування доводів скарги зазначила, що вона є добросовісним набувачем майна - квартири [ADDRESS], а тому суд не мав правових підстав витребувати у неї квартиру. Зі змісту позовних вимог [PERSON] вбачається, що позивач просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, укладений між відповідачами, та скасувати реєстрацію права власності за договором купівлі-продажу квартири. Правонаступник [PERSON] підтримала попередні позовні вимоги та додатково просила витребувати з чужого незаконного володіння 1/3 частину спірної квартири та усунути їй перешкоди в користуванні власністю, що на думку апелянта остання не мала права робити, враховуючи, що відповідно до ч. 2 ст. 31 ЦПК України, позивач має право змінити предмет або підстави позову шляхом подачі письмової заяви лише до початку розгляду справи, а правонаступник має права та обов'язки у тому обсязі, що мав первісний позивач до моменту правонаступництва. Тому, суд мав розглядати лише ті позовні вимоги, які були заявлені позивачем [PERSON] Також зазначила, що на момент укладення договору купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2011 року сторонами правочину були додержані всі вимоги закону, а тому відсутні підстави для визнання його недійсним. До того ж [PERSON] не була стороною договору, а тому відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положення норм ст.ст. 203, 215 ЦК України. Вважає, що суд ухвалив незаконне рішення, оскільки у разі визнання договору купівлі-продажу недійсним, суд застосовує реституцію і повертає сторони у первісний стан, однак суд витребував з чужого незаконного володіння 1/3 частину квартиру, не вказавши від кого і кому. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з рішенням Апеляційного суду Запорізької області, [PERSON] подала касаційну скаргу, в якій просила скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, обґрунтовуючи свою вимогу порушенням апеляційним судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28 вересня 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Апеляційного суду Запорізької області від 27 листопада 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. В судовому засіданні апеляційного суду відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Кіреєв В.В. доводи апеляційної скарги підтримали та просили скаргу задовольнити. Позивач [PERSON] заперечувала проти доводів апеляційної скарги та просила скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін. Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до вимог п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, або змінити рішення. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування судом норм матеріального або процесуального права. За приписами ч. 2 ст. 309 ЦПК України, норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. Судом встановлено, що [PERSON] належала 1/3 частина квартири [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, а 2/3 частини вказаної квартири належали на праві приватної власності [PERSON] Заочним рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2011 року за [PERSON] було визнано право власності на 1/3 частину спірної квартири та стягнуто з останнього на користь [PERSON] 38 860 грн (т. 1 а. с. 6). 07 жовтня 2011 року [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], продав [PERSON] квартиру [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу. Згідно з копією договору купівлі-продажу квартири від 07 жовтня 2011 року [PERSON], від імені якого діяв [PERSON], продав, а [PERSON] купила спірну квартиру, що належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2011 року та свідоцтва про право на спадщину, що видане 07 травня 2010 року (т. 1 а. с. 65, 66). Рішенням апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року заочне рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2011 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності відмовлено (т. 1 а. с. 8, 9). Частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що волевиявлення [PERSON] на відчуження належної їй 1/3 части квартири, яку здійснив співвласник квартири [PERSON] за договором купівлі-продажу від 07 жовтня 2011 року [PERSON], було відсутнє, тому визнав недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Суд також дійшов висновку про витребування 1/3 частини спірної квартири та усунув перешкоди в користуванні майном. Одночасно суд відмовив в задоволенні вимоги про скасування реєстрації права власності, вважаючи, що визнання договору купівлі-продажу недійсним тягне за собою скасування реєстрації права власності без будь-яких додаткових рішень. Однак, повністю погодись з висновками суду не можна, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Завданнями цивільного судочинства є, зокрема, справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 1 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно з нормами ЦПК України спосіб судового захисту та підставу й предмет позову визначає позивач. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. При цьому способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. Згідно із п. п. 1, 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, а також припинення дії, яка порушує право. Зі змісту ч. 3 ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Цивільним кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовані норми матеріального й процесуального права. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Таким чином, на суд як державний орган покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити характер правовідносин і норми матеріального права, які підлягають застосуванню. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав, передбачених ст. 388 ЦК України для задоволення позовних вимог про витребування 1/3 частини спірної квартири з чужого незаконного володіння відповідача та усунення позивачу перешкод у користуванні власністю. Як зазначено в п. 22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. При цьому суд правильно виходив із того, що хоча позивач [PERSON] позовних вимог із підстав, передбачених ст. 388 ЦК України, не заявляла, однак її правонаступник [PERSON], відповідно до вимог ч. 2 ст. 31 ЦПК України, мала право протягом усього часу розгляду справи збільшити розмір позовних вимог, а до початку розгляду справи по суті вона мала право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а тому суд першої інстанції правильно прийняв та розглянув її позовні вимоги. Це також узгоджується і з вимогами ст. 37 ЦПК України, яка передбачає, що у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив. Згідно з ч. 2 ст. 31 ЦПК України, крім прав та обов'язків, визначених у статті 27 цього Кодексу, позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитися від позову, а відповідач має право визнати позов повністю або частково. До початку розгляду судом справи, позивач має право шляхом подання письмової заяви змінити предмет або підставу позову, а відповідач - пред'явити зустрічний позов. Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особі, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом цієї норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (постанова Верховного Суду України № 6-146цс13 від 16 квітня 2014 року). Як вбачається з матеріалів справи, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] належала 1/3 частка квартири [ADDRESS], а [PERSON] - 2/ 3 її частки (т.1 а.с. 4, 5). На момент укладення договору купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] - 07 жовтня 2011 року 1/3 частина квартири [ADDRESS] вибула із володіння власника [PERSON] не з її волі, а на підставі заочного рішення Краматорського міського суду Донецької області від 08 вересня 2011 року, яке в наступному було скасовано рішенням Апеляційного суду Донецької області від 17 травня 2012 року, як незаконне, та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання за ним права власності було відмовлено (т.1 8,9, 65, 66). Оскільки у справі, яка переглядається, заочне рішення суду про визнання права власності на всю квартиру за [PERSON] було скасовано судом апеляційної інстанції, як незаконне, та в задоволенні його позову було відмовлено (на підставі якого 1/3 частину спірної квартири було вилучено з володіння позивачки [PERSON]), то слід вважати, що 1/3 частина квартира вибула з її володіння поза її волею, а тому її правонаступник - [PERSON] вправі витребовувати вказану частину квартири від добросовісного набувача [PERSON] за правилами ст. 388 ЦК України. За повідомленням Першої Краматорської держаної нотаріальної контори, після смерті [PERSON], померлої [INFO], її дочка [PERSON] прийняла спадщину, що належала матері (т. 2 а.с. 11). З урахуванням викладеного та на підставі п. 3 ч.1 ст. 388 УК України з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] підлягає витребуванню 1/3 частка квартири [ADDRESS], яка вибула із володіння власника [PERSON] не із її волі іншим шляхом - на підставі судового рішення, яке було в наступному скасовано. Що ж стосується вимоги про визнання договору купівлі-продажу недійсним, то з урахуванням роз'яснення, що міститься в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, вимог ст. ст.387 - 388 ЦК України, в даному випадку такі вимоги є зайвими, оскільки наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу квартири недійсним, слід відмовити. Питання про скасування реєстрації права власності на майно також є зайвим, оскільки підлягають задоволенню вимоги позивача про витребування майна - 1/3 квартири з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] Відповідно до вимог п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, за результатами розгляду справи резолютивна частина рішення суду повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають зі встановлених фактичних обставин справи, висновки по суті розглянутих вимог і залежно від характеру справи давати відповіді на інші питання, зазначені в статтях 215-217 ЦПК України. Отже, враховуючи, що при вирішенні справи, суд першої інстанції порушив норми матеріального і процесуального права, то відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, рішення суду в частині спору про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та витребування майна з чужого незаконного володіння слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь [PERSON] 1/3 частку квартири [ADDRESS], частково задовольнивши апеляційну скаргу відповідача [PERSON] В іншій частині рішення суду слід залишити без змін.

Outcome: partial