Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

У серпні 2016року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до Кримського інженерно-педагогічного університету, третя особа Солом'янський районний центр зайнятості про зміну формулювання причин звільнення. В обґрунтування позову зазначив, що з 30 грудня 2014 року він був звільнений з порушеннями трудового законодавства України з посади доцента кафедри кримськотатарської та турецької літератури за здійснення прогулів без поважної причини у відповідності з п.п. «а» ст. 81 Трудового кодексу Російської Федерації згідно наказу № 681-к від 30.12.2014р. Республіканського вищого учбового закладу «Кримський інженерно-педагогічний університет», що і зазначено у трудовій книжці. Проте позивач не погоджується із формулюванням звільнення, у зв'язку з чим був змушений звернутися до суду та просить змінити формулювання причини його звільнення зазначивши: «Звільнити [PERSON] з посади доцента кафедри кримськотатарської та турецької літератури Республіканського вищого учбового закладу «Кримський інженерно-педагогічний університет» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 30 грудня 2014р». В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував щодо розгляду справи, разом з тим зазначив, що не вбачає підстав про залучення Солом'янського районного центру зайнятості до участі у розгляді даної справи. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.11.2009 року було укладено Угоду про підготовку докторанта між Кримським державним інженерно-педагогічним університетом та докторантом [PERSON] (а.с. 15-16). Відповідно до Контракту з працівником № 1 від 16.12.2014 р. [PERSON] був прийнятий на роботу до відділу Сучасного Сходу Інституту сходознавства ім. А.Ю. Кримського НАН України на посаду наукового співробітника за кваліфікацією «тюрколог» (а.с. 17-19). 04 серпня 2014 року позивачем було подано на ім'я ректора КІПУ заяву про звільнення за власним бажанням, проте відповідно до вимог трудового законодавства України, йому не було здійснено розрахунок виплат при звільненні та не було видано на руки трудової книги з записом про звільнення. Так, позивач зазначає, що оскільки розпочався період реорганізації Університету шляхом зміни назви та реєстрацію відповідно до законодавства Російської Федерації, останнім було додатково написано заяву від 14.08.2014р., де зазначалися причини, по яким він як викладач та докторант не можу виконувати свої обов'язки. (а.с. 21) У відповідь на вказану заяву позивачем було отримано лист № 01.1-08/669 від 22.08.2014р., в якому зазначено, що його заяву про звільнення залишено без розгляду у зв'язку з заборгованістю перед університетом згідно Договору №1 про підготовку докторанта від 30 листопада 2009р. (а.с. 26). 27 серпня 2014року позивач повторно звернувся до відповідача з проханням вважати його звільненим за власним бажанням згідно заяви про звільнення від 04 серпня 2014року, тим самим підтвердив свій намір про звільнення (а.с. 23), проте відповідач листом № 01.1-08/669 від 22.08.2014р., відмовив зазначивши, що позивач повинен компенсувати кошти, що були витрачені на його навчання в докторантурі відповідно до Угоди про підготовку докторанта від 30.11.2009 року (а.с. 26),. Відповідно до п. 4 Договору № 1 від 22.08.2009р. про підготовку докторантів від 30 листопада 2009р. у разі наявності розбіжностей передбачає: 4а) підписання додаткових договорів; 46) припинення дії договору за згодою сторін; 4в) вирішення спору, що виник між сторонами, у судовому порядку. З викладеного вбачається, що відповідач неправомірно відмовив позивачу у звільненні відповідно до ст. 38 КзПП України. Тобто, відповідно до законодавства України позивача мали звільнити 26.08.2015р. згідно до вимог його заяви від 04.08.2015р., проте було звільнено 30.12.2014р., що підтверджується записом про його звільнення у трудовій книзі зроблено згідно наказу про звільнення Університету № 681-к від 30.12.2014р.(а.с. 30-32) Разом з тим, варто зазначити, що місто Сімферополь Автономної Республіки Крим, як і уся Автономна Республіка Крим є тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 3, 4 ст.9 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку непередбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Згідно приписів п.2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993р., зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за №110 встановлено, що днем звільнення вважається останній день роботи. Згідно до ст.18 ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у правовому обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та прав на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території на законних підставах, визначається ЗУ «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб». Запис в трудовій книжці, згідно вище наведених приписів не створює правових наслідків на території України. Згідно ст. 235 ЦПК У разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. За таких обставин неналежний запис у трудові книжці від 30.12.2014 року, є недійсним та не створює правових наслідків, оскільки здійснений з порушенням вищезазначених норм законодавства. З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивача знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв'язку з чим у трудовій книжці позивача необхідно змінити формулювання причини його звільнення, зазначивши: «Звільнити [PERSON] з посади доцента кафедри кримськотатарської та турецької літератури Республіканського вищого учбового закладу «Кримський інженерно-педагогічний університет» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України з 30 грудня 2014р.» На підставі ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88, 169, 209, 212-215, 224 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved