Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду із позовною заявою про звільнення з посади директора ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект». В обґрунтування вимог зазначила, що 09 серпня 2012 року її було призначено на посаду директора ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект». У жовтні 2015 року позивачем на адресу ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та на адресу третьої особи [PERSON], яка є засновником зазначеної вище компанії було надіслано цінним листом з описом вкладення нотаріально завірену заяву про звільнення з посади директора за власним бажанням у звязку із неможливістю працювати на даній посаді через переїзд за іншим місцем проживання. Разом з цим до заяви було додано копію довідки про взяття її на облік як особи, яка переселилася з районів проведення АТО. Позивач зазначає, що відповідей на дані листи нею отримано не було. 27 березня 2017 року позивачем на адресу відповідача та третіх осіб було надіслано цінним листом з описом вкладення нотаріально завірену заяву від 23.10.2015 року про звільнення з посади директора за власним бажанням у звязку із неможливістю працювати на даній посаді через переїзд за іншим місцем проживання, а також повідомлення про призначення повторних позачергових зборів учасників ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» на 01 травня 2017 року. Відповіді на вказаний вище лист позивачем також не отримано, у звязку з чим 14.06.2017 року останньою було розміщено оголошення у газеті « Урядовий Курєр» щодо проведення повторних позачергових зборів учасників ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект», призначених на 14 липня 2017 року. Оскільки, станом на день подання дійсної позовної заяви до суду жодної відповіді від ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та третіх осіб, які є засновниками компанії щодо розгляду заяви про звільнення [PERSON] не надходило, то остання вимушена звернутися до суду з позовом, в якому, з урахуванням уточнень, поданих до суду 13.09.2017 року, просить суд вважати безстроковий трудовий договір, укладений 09 серпня 2012 року між нею та відповідачем припиненим, та вважати її звільненою з посади директора з 06.11.2015 року. У судове засідання позивач не зявилася, надала до суду заяву з проханням справу слухати без її участі. Представник відповідача у судове засідання не зявився причин неявки суду не повідомив, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутністю суду не надав. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися причин неявки суду не повідомили, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю суду не надали. Згідно із ч. 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч. 1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача частково знайшли своє доведення у судовому засіданні, у звязку з чим позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного: Відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] юридично перебуває у трудових правовідносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна компанія «Градопроект». Наказом № 11/к від 03.09.2012 року її призначено на посаду директора ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» з 09 серпня 2012 року, що підтверджується записом у трудовій книжці[PERSON] (а.с. 16), а також відомостями, які містяться у витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (а.с. 33). У жовтні 2015 року позивачем на адресу ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та на адресу третьої особи [PERSON], яка є засновником ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» було надіслано цінним листом з описом вкладення нотаріально завірену заяву від 23.10.2015 року про звільнення з посади директора за власним бажанням у звязку із неможливістю працювати на даній посаді через переїзд за іншим місцем проживання. До заяви було додано копію довідки про взяття її на облік як особи, яка переселилася з районів проведення АТО, що підтверджується відповідними копіями. (а. с. 21-23). 27 березня 2017 року позивачем на адресу відповідача та третіх осіб було надіслано цінним листом з описом вкладення нотаріально завірену заяву від 23.10.2015 року про звільнення з посади директора за власним бажанням у звязку із неможливістю працювати на даній посаді через переїзд за іншим місцем проживання, а також повідомлення про призначення повторних позачергових зборів учасників ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект» на 01 травня 2017 року, що підтверджується відповідними копіями (а. с. 24-30). 14.06.2017 року позивачем було розміщено оголошення у газеті « Урядовий Курєр» щодо проведення повторних позачергових зборів учасників ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект», призначених на 14 липня 2017 року, що підтверджується копією сторінки газети (а.с. 31). Відповідно до п. 4 ст. 36 КЗпП Українипідставами припинення трудового договору є: розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст. 38 КЗпП України). Згідност. 38 КЗпП України вбачається, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. В судовому засіданні встановлено, що трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично припинено з ініціативи працівника, який змінив фактичне місце проживання, не має наміру продовжувати роботу у відповідача, однак трудовий договір не розірваний. Позивачем вчинено можливі дії щодо повідомлення відповідача про своє бажання розірвати трудовий договір. Обставин того, що відповідачем здійснено будь-які дії у межах реагування на заяву позивача про розірвання трудового договору судом не встановлено. Згідно із ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. ст. 10, 11 Цивільного процесуального кодексу України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 6 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ст.ст. 57-58 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 статті 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (ст.213 ЦПК України). У позові позивач просить суд вважати безстроковий трудовий договір, укладений 09 серпня 2012 року між нею та відповідачем припиненим, та вважати її звільненою з посади директора з 06.11.2015 року. Враховуючи вищезазначені обставини та норми чинного законодавства, суд дійшов до висновку про законність, обґрунтованість та правомірність позовної вимоги [PERSON] до ТОВ «Проектно-експертна компанія «Градопроект»: «вважати безстроковий трудовий договір, укладений 09 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та [PERSON] припиненим», яка по суті, стосується визнання права позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, у тому числі, визнання права. Суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання права позивача на розірвання трудового договору за власним бажанням, оскільки позивачем доведено що таке його право порушено. При цьому, суд вважає необхідним зазначити підстави розірвання трудового договору і дату його розірвання. З урахуванням наведеного, суд визнає трудовий договір, укладений 09 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та [PERSON] розірваним на підставі\~ст. 38 КЗпП України\~з 06 листопада 2015 року. Щодо позовної вимоги: «вважати [PERSON]звільненою з посади директора Товариства з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна компанія «Градопроект» з 06.11.2015 року», суд приходить до висновку, що ця вимога є фактичним повторенням позовної вимоги: «вважати безстроковий трудовий договір, укладений 09 серпня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Проектно-експертна компанія «Градопроект» та [PERSON] припиненим», оскільки, аналіз норм трудового законодавства України дає підстави для висновку, що у даному конкретному випадку поняття термінів «розірвання трудового договору» і «звільнення» є тотожними, Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що ця вимога не підлягає задоволенню. У підсумку, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У матеріалах справи наявна квитанція про сплату позивачем судового збору у розмірі 640,00 грн. (а.с. 1). Отже, оскільки позов задоволено частково, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені витрати на сплату судового збору у сумі 320 (триста двадцять) грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial