Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом про звільнення майна з-під арешту, який у листопаді 2015 року уточнив та просив звільнити з-під арешту земельні ділянки розташовані за адресою: [ADDRESS], площею 0,100 га, кадастровий номер: [NUMBER] та площею 0,020 га, кадастровий номер: [NUMBER]; визнати за ним право власності на вищевказані земельні ділянки; судові витрати віднести за його рахунок. В обґрунтування позову, позивач вказав на те, що 16 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено два договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок. За умовами договорів [PERSON] продав, а він придбав та прийняв у володіння зазначені земельні ділянки. Договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом ДМНО Михайлець К.О., про що видані витяги з Державного реєстру правочинів №9005449 та №9005746. В жовтні 2014 року він отримав два рішення про відмову у державній реєстрації прав власності на придбані земельні ділянки. Підставою для відмови є наявність арешту на все нерухоме майно [PERSON] У зв'язку з тим, що арешт накладений після укладання договорів купівлі-продажу, він вимушений звернутись до суду з позовом. Позивач надав суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з урахуванням уточнення. Представник Відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського районного управління юстиції в Дніпропетровській області надав суду лист про розгляд справи без їх участі (а.с.72). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що підтверджується реєстром на відправлення рекомендованої кореспонденції від 22 грудня 2015 року (а.с.70). Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується його підписом про отримання уточненої позовної заяви. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №981436 від 18.08.2008 року та Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯЕ №981137 від 18.08.2008 року [PERSON] на праві власності належали земельні ділянки площею 0,100 га та 0,020 га за адресою: [ADDRESS]. Земельні ділянки були видані для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. 16 вересня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] укладено два договори купівлі-продажу вищевказаних земельних ділянок, за умовами яких, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав та прийняв у володіння зазначені земельні ділянки. Договори купівлі-продажу посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Михайлець К.О., про що видані витяги з Державного реєстру правочинів №9005449 та №9005746. 10 червня 2013 року був сформований та виданий [PERSON] витяг з Державного земельного кадастру на земельні ділянки. На виконання вимог ст. 334 ЦК України щодо обов'язкової державної реєстрації права власності на нерухоме майно [PERSON] звернувся до Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції. Однак, 04 жовтня 2014 року позивач отримав два рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень щодо придбаних земельних ділянок. Підставою для відмови у реєстрації за позивачем права власності слугувало, те що на все нерухоме майно [PERSON] вже після придбання земельних ділянок [PERSON] було накладено арешт. Встановлено, що після продажу [PERSON] земельних ділянок та протягом часу, коли виготовлялась землевпорядна технічна документація, на все нерухоме майно [PERSON] державним виконавцем Відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Дніпропетровського районного управління юстиції Кущенко Ю.В. було накладено арешт за виконавчим провадженням № 41980906. Згідно ст. 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Згідно ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Таким чином, після укладення договорів купівлі-продажу земельних ділянок у Позивача на підставі ст.328 ЦК України виникло право власності (майнові права) на придбані земельні ділянки. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 334 частина 4 ЦК України зазнає, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Через наявність арешту на нерухоме майно [PERSON], позивач позбавлений можливості зареєструвати право власності на земельні ділянки та позбавлений можливості на підставі ст. 319 ЦК України володіти, користуватись та розпоряджатись придбаним майном. Стаття 346 ЦК України передбачає, що право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Таким чином [PERSON] позбавився права власності на вказані земельні ділянки шляхом припинення права власності на підставі відчуження їх на користь [PERSON] згідно договорів купівлі-продажу. Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. Стаття 55 та 41 Конституції України передбачає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 328 ЦК України встановлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності у [PERSON] припинилось з моменту відчуження земельних ділянок. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту на підставі ч.1 ст.60 ЗУ «Про виконавче провадження». Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015р. №6-2277св15. Таким чином, аналізуючи наведене, доводи позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про звільнення майна з-під арешту та визнання права власності є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі викладеного і

Outcome: approved