Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

у серпні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до суду з позовом Дочірнього підприємства акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» - Українського регіонального техно-торгівельного центру «Рігонда» (м. Київ») (Відповідач) про застосування наслідків нікчемного правочину. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до контракту про призначення на посаду директора від 15.02.1994 року та наказу № 22 від 29.01.1993 року з 15 лютого 1994 року він працював директором Дочірнього підприємства акціонерного товариства фірми «Рігонда-Сервіс» - Український регіональний техно-торговельний центр «Рігонда» м. Київ (далі ДПАТФ «Рігонда-сервіс» УРТТЦ «Рігонда»). Наказом № 678 від 25.05.2007 року за підписом Президента АТ Фірма «Рігонда» [PERSON] його було звільнено за власним бажанням з посади директора УРТТЦ «Рігонда» та призначено на цю посаду [PERSON] За матеріалами кримінальної справи № 18-336, а саме з висновку судово-почеркознавчої експертизи було встановлено, що в наказі про його звільнення підпис від імені [PERSON] виконано не [PERSON], а іншою особою. Вважає, що оскільки наказ про його звільнення є підроблений, то такий слід вважати нікчемним. Просить суд на підставі ст.ст.215, 216 ЦК України постановити рішення, яким застосувати наслідки нікчемного правочину шляхом поновлення його на посаді Директора ДПАТФ «Рігонда-Сервіс» з 01.06.2007 року. В судовому засіданні Позивач позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав зазначених у позові. Представник відповідача ДПАТФ «Рігонда-сервіс» УРТТЦ «Рігонда» в судове засідання не з'явився повторно, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі на підставі наявних у справі доказів. При цьому зі зворотного повідомлення Укрпошти про вручення поштового відправлення вбачається, що судові документи, направлені на адресу Відповідача, отримані самим Позивачем (а.с. 28), що ним і не заперечувалось та пояснено, що лише він є уповноваженою, як він вважає, особою даного підприємства. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що на підставі контракту від 15.02.1994 року, укладеного між АТ - фірма «Рігонда-сервіс» та [PERSON], останній працював на посаді директора ДПАТФ «Рігонда-сервіс» УРТТЦ «Рігонда». Випискою з ЄДРПОУ, сформованою станом на 10.03.2009р., підтверджується, що керівником вказаного дочірнього підприємства був Позивач. Відповідно до наказу № 678 від 25.05.2007 року за підписом Президента АТ Фірма «Рігонда-сервіс» [PERSON] позивача було звільнено за власним бажанням з посади директора РТТЦ «Рігонда» з 01.06.2007р. Цим же наказом на посаду директора призначено [PERSON] Та обставина, що [PERSON] не підписував наказ про звільнення Позивача, як вбачається з матеріалів справи, була відома Позивачу, ще в липні 2007р. з листа останнього і було відображено в постанові Окружного адміністративного суду м.Києва 06.10.2008р. В цій же постанові вказується і про наявність кримінальної справи №18-336. В рамках кримінальної справи № 18-336, порушеної СУ ГУМВС України в м. Києві за фактом вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 358 КК України, Київським НДІ судових експертиз було проведено судово-почеркознавчу експертизу. Так, висновком судово-почеркознавчої експертизи № 14860 від 20.12.2007 року, складеного Київським НДІ судових експертиз, підпис в наказі № 678 від 25.05.2007 року виконано не Президентом АТ Фірма «Рігонда-сервіс» [PERSON], а іншою особою. На думку позивача, оскільки наказ про звільнення його з роботи є підробленим, то він є нікчемним і його недійсність вже непотрібно встановлювати, так як його нікчемність (недійсність) прямо встановлена законом, а отже, у відповідності до ч. 2 ст. 215 ЦК України, визнання недійсним даного правочину судом не вимагається. Тому, на підставі ст. 216 ЦК України, позивач просить застосувати наслідки нікчемного правочину шляхом поновлення його на роботі. Разом з тим, суд не може погодитись з таким обґрунтуванням вимог позивача зважаючи на таке. Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За правилом, передбаченим ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. У пункті 4 Постанови Пленуму верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту застосування наслідків нікчемного правочину позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести обставини заявлених вимог. Разом з тим, наведені позивачем у позові та встановлені судом із матеріалів справи обставини не свідчать про наявність передбачених ЦК України підстав саме нікчемного правочину без визнання його недійсним. У відповідності з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач в порядку ст. 60 ЦПК України не надав суду належних та допустимих доказів щодо нікчемності правочину. Надані позивачем до матеріалів справи в якості доказу висновки судово-почеркознавчої експертизи за матеріалами кримінальної справи № 18-336 та висновку № 222/тдд від 12.12.2007 року, суд до уваги не приймає, оскільки вони не свідчать про нікчемність правочину. Крім цього, суд вважає, що з тексту заявлених позивачем вимог вбачається, що останній просить відновити порушені його трудові права, захист яких регулюється положеннями ст.323 Кодексу законів про працю України, а не нормами Цивільного кодексу України. Саме нормами спеціального закону (Кодексу законів про працю України) регулюються питання щодо поновлення на роботі. Виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що позивач обрав не належний спосіб захисту його прав, а тому з цих підстав позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed