Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що 06 лютого 2017 року, о 16 годині 10 хвилин, відповідач, керуючи автомобілем «ЗАЗ» д/н [NUMBER] біля будинку №86, по вул. Ак. Філатова, у м. Одесі, з полоси призначеної для руху тільки прямо, здійснив поворот ліворуч, не дотримався безпечного бокового інтервалу, в результаті чого скоів зіткнення з автомобілем марки «Сітроен» д/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], чим порушив вимоги п.13.3 ПДР. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року [PERSON] був визнаний винним у вчиненні ДТП, та притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. Позивач зазначав, що оскільки цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ТДВ СК «Альфа-Гарант», то він звернувся до останньої із заявою про виплату відшкодування шкоди та надав необхідні документи. Після звернення було проведено огляд його автомобіля, оцінка шкоди та розрахунок вартості матеріального збитку. Вказував, що після проведення огляду автомобіля, йому було виплачено страхове відшкодування в розмірі 3622,00 грн. Стверджував, що після проведення вказаних дій, він звернувся до ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВИС» для проведення ремонтних робіт щодо його автомобіля, після огляду і оцінки вартості ремонтних робіт, йому було виставлено рахунок - фактуру №Г-0000124 від 13 вересня 2017 року на суму 12092,00 грн., яку він сплатив після проведення ремонту автомобіля. Посилаючись на те, що в результаті ДТП йому була спричинена матеріальна шкода в розмірі 12092,00 грн., а ТДВ СК «Альфа-Гарант» фактично виплатило йому тільки 3622,00 грн., позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму франшизи в розмірі 1000,00 грн., та різницю між спричиненою матеріальною шкодою та виплаченим страховим відшкодуванням, яка складає 8470,00 грн. Крім того, зазначав, що діями відповідача йому була спричинена не тільки матеріальна, но і моральна шкода, яку він оцінює в 3000,00 грн. Посилаючись на те, що діями відповідача, йому була завдана матеріальна та моральна шкода, яку відповідач відмовляється добровільно відшкодувати, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь 8469,96 грн. в рахунок оплати матеріальної шкоди, 3000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, а також витрати на правову допомогу в розмірі 2500,00 грн. Представник позивача, діючий за довіреністю від 08 лютого 2018 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, та просив суд їх задовольнити в повному обсязі (а.с. 50). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до ст. 128 ЦПК України. Рануше надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі (а.с. 31). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог: ТОВ СК «Альфа -Гарант», діючий на підставі довіреності від 29 грудня 2017 року в судове засідання не з'явився, про час і місце слухання справи повідомлявся належним чином. Раніше надав письмові пояснення на позов, зі змісту яких вбачається, що ТОВ СК «Альфа -Гарант» виконало свої зобов'яання відповідно до договору бов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транвспортних зпсобів (поліс) №АК/1249110 від 21 листопада 2016 року (а.с. 53-55). Дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 82 книги п'ятої ЦК України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що 06 лютого 2017 року, о 16 годині 10 хвилин, відповідач, керуючи автомобілем «ЗАЗ» д/н [NUMBER] біля будинку №86 по вул. Ак. Філатова у м. Одесі, з полоси призначеної для руху тільки прямо, здійснив поворот ліворуч, не дотримався безпечного бокового інтервалу, в результаті чого скоів зіткнення з автомобілем марки «Сітроен» р/н [NUMBER], під керуванням [PERSON], чим порушив вимоги п.13.3 ПДР. В результаті дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Причиною зіткнення транспортних засобів стало порушення водієм [PERSON], п. 13.3 ПДР України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10 жовтня 2001 року №1306. Вина [PERSON] підтверджується постановою Малиновського районного суду м. Одеси від 24 лютого 2017 року, відповідно до якої останній був притягнутий до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП України у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. (а.с. 34). Відповідно до ч.ч. 4,6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Встановлено, що автомобіль марки «Сітроен» р/н [NUMBER] належить на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу від 03 лютого 2012 року (а.с. 12). З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована ТДВ СК «Альфа - Гарант», що підтверджується договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транвспортних засобів (поліс) №АК/1249110 від 21 листопада 2016 року (а.с. 65). Відповідно до умов договору договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транвспортних зпсобів (поліс) №АК/1249110 від 21 листопада 2016 року безумовна франшиза встановлена у розмірі 1000,00 грн. Ліміт відповідальності на одного потерпілого відповідно до вказаного договору складає 100000,00 грн. (а.с. 65). З письмових пояснень ТДВ СК «Альфа - Гарант» вбачається, що 14 лютого 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа - Гарант» із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 66). На виконання вимог ст. 34.2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» ТДВ СК «Альфа - Гарант» було направлено прпдставника для оцінки шкоди, завданої позивачу. Встановлено, що за результатами проведення огляду пошкоджень транспортного марки «Сітроен», д/н [NUMBER], завданих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 06 лютого 2017 року, представником ТДВ СК «Альфа - Гарант» було складено протокол огляду, у якому зафіксовано вичерпний перелік пошкоджень, пов'язаних з вказаною дорожньо-транспортною пригодою. Даний протокол був підписаний позивачем без зауважень (а.с. 72). На підставі вищевказаного протоколу огляду на замовлення ТДВ СК «Альфа - Гарант» було складено розрахунок вартості матеріального збитку №19-D/34/3 від 03 серпня 2017 року, відповідно до якої вартість матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу, а саме позивачу складає 4622,00 грн. (з урахуванням ПДВ), та 3851,00 (без урахування ПДВ) (а.с. 69). Отже, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «Сітроен» д/н [NUMBER], становить 3851,00 грн. (а.с. 16-31). 12 червня 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа - Гарант» із заявою про виплату страхового відшкодування. 05 вересня 2017 року ТДВ СК «Альфа - Гарант» було складено страховий акт разом із розрахунком страхового відшкодування до нього, на підставі яких ТДВ СК «Альфа - Гарант» було здійснено виплату позивачу страхового відшкодування в розмірі 2851, 67 грн. (3851,00 -1000 (франшиза) (а.с. 83-84). 19 вересня 2017 року позивач звернувся до ТДВ СК «Альфа - Гарант» із заявою про перегляд суми страхового відшкодування та надав підтвердження оплати проведеного відновлюваного ремонту транспортного засобу марки «Сітроен» д/н [NUMBER]. 29 вересня 2017 року листом №5207 від 29 вересня 2017 року позивача було повідомлено про прийняте рішення про здійснення на його користь доплати страхового відшкодування, що дорівнює сумі податку, тобто 770,33 грн. (а.с. 84). 06 жовтня 2017 року ТДВ СК «Альфа - Гарант» було складено страховий акт разом із розрахунком страхового відшкодування до нього, на підставі яких ТДВ СК «Альфа - Гарант» було здійснено доплату страхового відшкодування в розмірі 770, 00 грн. (а.с. 77,78,79). Судом встановлено, що після проведення вказаних дій, позивач звернувся до ТОВ «ІНТО-АВТО СЕРВИС» для проведення ремонтних робіт його автомобіля, після огляду і оцінки вартості ремонтних робіт, йому було виставлено рахунок - фактуру №Г-0000124 від 13 вересня 2017 року на суму 12092,00 грн., яку він сплатив після проведення ремонту автомобіля (а.с. 7,8,9). Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, яка завдана джерелом підвищеної небезпеки (автомобілем) відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє цим транспортним засобом. Вина відповідача у спричинені матеріальної шкоди позивачу доведена. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про страхування» страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Статтею 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно ст. 10 Закону України «Про страхування» страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією). Відповідно до ст. 980 ЦК України предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності). Згідно пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачають спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов'язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Відповідно до підпункт 33.1.4 (до набрання чинності Законом № 3045-VI від 17 лютого 2011 року - підпункт 33.1.2) пункту 33.1 статті 33 вказаного Закону в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачав, що у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, повідомлення про ДТП встановленого зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов'язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 («ґ») пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). Відповідно до абз. 2 ч. 36.1 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особи з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результат порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила, або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Встановлено, що ТДВ СК «Альфа - Гарант» виплатило позивачу страхове відшкодування в розмірі 3622,00 грн. Згідно ст. 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Тобто, франшиза це ті збитки, попередньо прописані в договорі, які страховик не відшкодовує в разі виникнення страхового випадку. Таким чином, сума франшизи в розмірі 1000,00 грн. підлягає стягненню з відповідача. Згідно з п. 19 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» №4 від 01 березня 2013 року з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобов'язання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобов'язання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обов'язку згідно зі статтею 1194 ЦК України - відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Розмір страхового відшкодування страховик узгоджує з особою, яка має право на отримання відшкодування, проте страховик самостійно приймає рішення про здійснення чи відмову в здійсненні страхового відшкодування (статті 36, 37 Закону № 1961-IV). При цьому розмір страхової виплати (страхового відшкодування) з особою, яка завдала шкоди, страховик за законом узгоджувати не зобов'язаний, хоча цей розмір безпосередньо впливає на обсяг відповідальності особи, яка завдала шкоди, за статтею 1194 ЦК України. Таким чином, розмір страхової виплати (страхового відшкодування), якщо страховик визначає його меншим страхової суми (ліміту його відповідальності), може бути оспорений особою, яка завдала шкоди, якщо ця особа виконала свій обов'язок перед потерпілим, у тому числі й частково відшкодувала шкоду згідно статті 1194 ЦК України, але вважає, що страховик порушив умови договору, здійснив потерпілому страхову виплату (страхове відшкодування) не в повному обсязі, що призвело до безпідставного збільшення обсягу її (особи, яка завдала шкоди), відповідальності. Як встановлено судом, позивач не оскаржував розмір страхового відшкодування, яке було виплачено страховиком, хоча вартість ремонту його транспортного засобу, яку він сплатив складає 12092,00 грн., що не перевищує ліміт відповідальності. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до правової позиції висловленою Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15 (№ в ЄДРСРУ 54688954) страховик, який виплатив страхове відшкодування має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Правовим висновком, який був зроблений Верховним Судом України у постанові від 26 жовтня 2016 року було підтверджено правову позицію Верховного суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2808цс15 (№ в ЄДРСРУ 55159571) відносно абсолютності право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем: суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. 4 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду при дослідженні питання щодо правомірності покладання обов'язку відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, в рамках справи № 755/18006/15-ц, провадження № 14-176 цс 18 (ЄДРСРУ № 75296543#) відступила від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, відповідно до якого страховик, який виплатив страхове відшкодування, має право самостійно обирати спосіб захисту свого порушеного права, зокрема, право вимоги до винної особи про стягнення коштів у розмірі виплаченого страховиком відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодуванняна страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інститутустрахування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов'язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов'язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодуванняна страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов'язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов'язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Таким чином, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідача різниці спричиненої позивачу матеріальної шкоди слід відмовити, оскільки розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, який повинен був бути залучений до розгляду у справі в якості відповідача. Відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Звертаючись до суду з вимогою про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн., позивач посилається на те, що йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась у фізичних та моральних стражданнях, пов'язаних із пошкодженням його автомобіля. Також зазначав, що в результаті ДТП, був порушений його звичайний життєвий ритм, оскільки він не мав можливості використовувати автомобіль для своїх потреб. Відповідно до роз'яснень, що містяться у пункті 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із відповідними змінами), розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням у кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема враховуються характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. З урахуванням характеру скоєного адміністративного правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди та враховуючи при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди вимоги розумності і справедливості, фактичні обставини справи, суд прийшов до висновку, що вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, і з відповідача слід стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 3000,00 грн. Оскільки позивач має право на відшкодування моральної шкоди, то таке відшкодування відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Тому суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Що стосується вимог позивача щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд вважає, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити у зв'язку з їх недоказаністю. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і запе речення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, які не додані до позовної заяви чи до відзиву на неї, якщо інше не передбачено цим Кодексом, подаються через канцелярію суду, з використанням Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи або в судовому засіданні з клопотанням про їх приєднання до матеріалів справи. Оскільки докази, які підтверджують витрати позивача на правову допомогу не були надані суду позивачем у сроки передбачені цивільним законодавством, то суд протокольною ухвалою відмовив в їх прийнятті у відкритому судовому засіданні. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладається у разі задоволення позову - на відповідача. Судовий збір за вимогу про відшокдування матеріальної шкоди було сплачено позивачем при зверненні до суду, а судовий збір за вимогу про відшкодування моральної шкоди у розмірі 704,00 грн. слпачено не було, у звязку із задоволенням позову в цій частині, такі витрати підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial