Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У січні 2011 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила позбавити відповідача батьківських прав стосовно його сина [PERSON], 2000 року народження. На обґрунтування позову послалась на те, що 20.07.2004 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON]. Відповідач фактично не бере участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не спілкується з ним взагалі, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Після скасування заочного рішення суду від 29.06.2011 року про задоволення позову та призначення справи до розгляду в загальному порядку позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали та додатково пояснила, що після розірвання шлюбу вона із сином стали проживати окремо від відповідача. Коли відповідач через 1-2 місяці після розірвання шлюбу прийшов до них, щоб побачитися із сином, вона йому у такому відмовила, сказавши, що дасть на таке свій дозвіл лише після рішення суду про визначення йому годин та днів на побачення. Далі вона виставила відповідачеві умову, що він може бачитися із сином за відсутності його нової дружини, проте відповідач цієї умови не виконав, якось взявши сина із собою та своєю дружиною на відпочинок до лісу, де вони відпочивали у компанії інших осіб та де відповідач не присвячував синові належної уваги. З дитиною він гуляв кілька разів з порушенням умов зустрічей, тому вона заборонила йому бачитися із сином. Приблизно три роки відповідач не спілкувався із сином. У червні 2006 року у неї утворилася нова сім'я, після чого вона не забороняла відповідачу бачитися із сином. В той час, коли син хворів, вона звернулася до відповідача з проханням дати кошти на лікування, на що той відмовив. Позовні вимоги просить задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він не мав змоги бачитися із сином, так як періодично виїжджав на заробітки за кордон, де бував по півтори року. Колишня дружина чинила йому перешкоди у зустрічах із сином, заборонивши бачитися з ним. Аліменти сплачував періодично через важке фінансове становище. Зараз поступово погашає заборгованість по аліментах. У нього захворів батько та паралізована мати. Коли офіційно влаштувався на роботу, то подав заяву у ВДВС про стягнення аліментів із зарплати. Інколи передавав гроші позивачу із-за кордону, зокрема передавав 50 доларів на поїздку на море. Для спілкування з дитиною він купив йому телефон, який знаходиться у позивача. Він постійно дзвонить позивачу та просить про зустрічі з дитиною. Вважає позовні вимоги безпідставними. Представник органа опіки та піклування - Виконавчого комітету Червоноградської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явилася, подала витяг з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 24.04.2015 року № 73, у якому останній у питанні щодо позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO] покладається на думку суду. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та з'явилися у судове засідання, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Судом установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від подружнього життя у них є син [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про його народження серії [NUMBER]. 20 липня 2004 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 26.10.2004 року запис № 155. Після розірвання шлюбу син сторін проживає разом із позивачем. Відповідач є платником аліментів на [PERSON] за рішенням суду від 14.10.2004 року. Вирішуючи спір, суд виходить з наступного. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» від 26 квітня 2001 року (з наступними змінами та доповненнями) виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. За правилами ч. 2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Як зазначив Пленум Верховного Суду України у своїй постанові від 30.03.2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - постанова ПВСУ від 30.03.2007 року № 3), позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осі, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей (п. 15 цієї постанови). Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (абз. другий п. 16 постанови ПВСУ від 30.03.2007 року № 3). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року (з наступними змінами та доповненнями) суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінці. Факт оскарження відповідачем заяви про позбавлення батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України»). Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач не бере участі у вихованні дитини, не піклується про фізичний та духовний розвиток сина, не спілкується з дитиною взагалі, тобто не дбає про її нормальне самоусвідомлення, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не надає доступу до культурних та інших духовних цінностей. Під час судового розгляду з пояснень сторін встановлено, що дійсно на момент пред'явлення позову відповідач тривалий час не бачився із сином. Проте позивач сама визнала, що вона забороняла відповідачеві бачитися із сином з різних мотивів, спочатку у зв'язку з відсутністю рішення суду про визначення часу для побачень, а далі - присутністю на цих побаченнях нової дружини відповідача, з якою він одружився у 2006 році. Наведене свідчить про чинення позивачем перешкод у зустрічах батька із сином, а отже, у спілкуванні з ним та його вихованні. Заслуговує на увагу й визнана сторонами та обставина, що відповідач упродовж тривалого часу після розірвання шлюбу періодично їздив на заробітки у м. Москву, звідки час-від-часу передавав їй кошти, зокрема, 50 доларів США для поїздки на море. Отже, суд дійшов висновку, що обставини, у зв'язку з якими пред'явлено позов, а саме те, що відповідач фактично не бере участі у вихованні сина, не піклується про його фізичний і духовний розвиток, не спілкується з ним, тобто не дбає про його нормальне самоусвідомлення не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, оскілки не пов'язані з винною поведінкою відповідача та є штучно створеними позивачем. Судом ураховано й поведінку відповідача після скасування заочного рішення суду про позбавлення його батьківських прав, у його намаганні налагодити відносини зі своїм сином, що виразилося у періодичних дзвінках до нього, привітанні сина з днем народження, зокрема, грошовим подарунком у сумі 1000,00 грн., поступовому погашенні заборгованості по аліментах. Виходячи з того, що позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яке тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька, так і для дитини (ст. 166 СК України), а також те, що позбавлення батьківський прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, суд, враховуючи встановлені обставини, характер поведінки позивача та відповідача, бажання останнього приймати участь у вихованні сина, відсутність позитивного висновку органа опіки та піклування про позбавлення відповідача батьківських прав, вважає за необхідне відмовити у задоволенні позову. При цьому суд вважає за необхідне попередити відповідача про необхідність змінити своє ставлення до виховання сина [PERSON]. На думку суду, таке вирішення спору надасть можливість відповідачеві усунути його негативні наслідки у взаємовідносинах із сином та буде дійсно сприяти захисту інтересів дитини.

Outcome: dismissed