Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-26 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] пред`явив через суд позов до відповідачки на предмет поділу спільного сумісного майна, набуто у шлюбі, укладеному з відповідачем 18 вересня 1993 року, а саме: квартири [ADDRESS] , зареєстрованої за відповідачем, оскільки відповідач, не дотримавшись досягнутої усної угоди про поділ спільного майна шляхом продажу спірної квартири за ціною не нижче визначеної у висновку експерта, що станом на 10 грудня 2018 року становило 1\~322\~759,00 грн., з поділом коштів від продажу в рівних частинах, продала квартиру 10 квітня 2019 року, проте будь-яких коштів позивачу не віддала, тому позивач просив суд здійснити поділ спільного майна подружжя на засадах рівності часток подружжя шляхом стягнення з відповідача на свою користь Ѕ частини вартості вказаної квартири,тобто суми в розмірі 661\~379,50 грн. З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 06 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. Відповідач подала 25 березня 2020 року відзив, в якому позов не визнала повністю з тих, підстав, що вона дійсно перебувала у шлюбі з позивачем з 18 вересня 1993 року у шлюбі, проте який розірваний рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року та на виконання домовленості, досягнутої з позивачем з приводу поділу спільного майна, квартиру [ADDRESS] вона з відома і згоди свого колишнього чоловіка [PERSON] , що нотаріально посвідчена 04 квітня 2019 року, продала за договором купівлі-продажу 10 квітня 2019 року за вказаною у договорі ціною 765231,11 грн., які оплачені банківським переказом і половину цієї суми відповідач передала позивачу ще в момент підписання ним нотаріальної згоди на продаж квартири, тому, оскільки спільне майно подружжя на даний час відсутнє і немає предмету поділу, а половина суми вартості спірної квартири передана позивачу до продажу квартири, просила в задоволенні позову відмовити. Одночасно з відзивом 25 березня 2020 року [PERSON] пред`явила зустрічний позов до [PERSON] на предмет поділу спільного майна, набутого у шлюбі, що укладений 18 вересня 1993 року і розірваний на підставі рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська 10 липня 2018 року, а саме: просила суд визнати право власності на автомобільSubaru Legacy, реєстраційний номер [NUMBER] , за [PERSON] , і стягнути з нього грошову компенсацію за розподіл спільної сумісної власності в розмірі 105\~422,25 грн., обґрунтовуючи такі вимоги тим, що за період шлюбу ними набуті квартира [ADDRESS] та автомобіль Subaru Legacy, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . У березні-квітні 2019 року вони дійшли згоди з приводу поділу спільного майна, за умовами якої вона, належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] , частка якої набута в порядку приватизації 02 вересня 1993 року і частка в порядку спадкування за законом за свідоцтвом від 20 листопада 2018 року, передала у власність їх сина [PERSON] , [INFO] , за договором дарування, а спільну квартиру [ADDRESS] продати, у зв`язку з чим колишнім чоловіком [PERSON] 04 квітня 2019 року надана нотаріально посвідчена згода на продаж спільного нерухомого майна колишньою дружиною, після чого ця квартира продана за 765\~231,11 грн., кошти поділені порівну, на підставі чого права спільної сумісної власності припинено. Разом з цим, питання поділу автомобіля залишилося не вирішеним і автомобіль фактично перебуває у повному володінні та користуванні відповідача за зустрічним позовом, тоді як позивач за зустрічним позовом залишається титульним власником цього автомобіля, який за даними інтернет-ресурсу з продажу транспортних засобів auto.ria.com станом на 24 березня 2020 року має вартість у 7500,00 доларів США, що за курсом валют, встановленим НБУ у 28,1126 грн. за 1 долар США, складає 210844,50 грн., тому вважає можливим залишити автомобіль відповідачу, отримавши компенсацію вартості своєї частки в розмірі половини від вказаної вище. Ухвалою суду від 22 травня 2020 року зустрічна позовна заява прийнята до спільного розгляду з первісним позовом, вимоги об`єднані в одне провадженнята постановлено про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Позивач за первісним позовом 09 квітня 2020 року подав відповідь на відзив на первісний позов,в якому висловив заперечення на доводи відповідачки у відзиві на позов з приводу того, що про розірвання шлюбу йому стало відомо лише з відзиву на позов та про те, що він погоджував вартість продажу квартири за 1\~276\~520,00 грн., що еквівалентно 47000,00 доларів США, тобто за ціною, вказаною у попередньому договорі від 15 лютого 2019 року, тоді як відповідач умисно занизила вартість спільної квартири та доказів передачі йому коштів від продажу квартири суду не надала, тому просивсуд задовольнити його позовні вимоги. Відповідач за зустрічним позовом (він же позивач за первісним позовом), отримавши зустрічну позовну заяву подав 22 квітня 2020 року відзив на зустрічну позовну заяву, в якій заявлені вимоги не визнав з тих підстав, що відповідно до ст. 71 СК України присудження грошової компенсації можливе лише за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, проте у нього відсутня сума для внесення на депозитний рахунок та заявлена сума вартості заявлена безпідставно, без урахування року випуску, пошкоджень в ДТП, пробігу, та має значно нижчу вартість, що може бути визначена виключно експертом, тому просив в задоволенні зустрічного позову відмовити, здійснивши поділ спільного майна відповідно до вимог чинного законодавства. Ухвалою суду від 17 липня 2020 року підготовче засідання закрито та справа призначена до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічним позовом) свої позовні вимоги підтримав повністю, наполягаючи на їх задоволенні з наведених у позовній заяві підстав, а зустрічний позов не визнав, заперечуючи тим, що таких коштів заявленої до стягнення компенсації часки вартості автомобіля як 105\~422,25 грн. він не має і не зможе виплатити позивачу, як і не визнає заявлену вартість транспортного засобу в 210844,50 грн. та вказаний автомобіль 2006 року випуску, був пошкоджений в ДТП у 2014 році, у зв`язку з чим вартість такого автомобіля істотно менша, тому просив в задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник відповідача за первісним позовом (представник позивача за зустрічним позовом) вимоги первісного позову не визнав, пояснивши, що частина коштів в поряду компенсації за частку в спільній квартирі відповідачу за зустрічним позовом була передана ще під час надання ним нотаріально посвідченої згоди на продаж, що було однією з основних умов досягнутої згоди сторін, оскільки в протилежному випадку згоду на продаж відповідач би не надав.В свою чергу представник наполягав на задоволенні зустрічного позову в повному обсязі, з наведених у зустрічній позовній заяві підстав, пояснивши, що вартість транспортного засобу зазначена виходячи з вартості таких автомобілів на ринку, тоді як відповідач за зустрічним позовом наявність іншої ціни такого автомобіля будь-якими доказами не спростував. Заслухавши усні пояснення сторін,дослідивши наявні у справі докази, суд дійшов до наступних висновків з наведених нижче підстав. В судовому засіданні встановлено, що шлюб [PERSON] і [PERSON] , зареєстрований 18 вересня 1993 року Відділом запису актів громадянського стану Красногвардійської районної ради м. Дніпропетровська з актовим записом № 584, розірвано з 18 вересня 2018 року з законною силою рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 липня 2018 року з залишенням [PERSON] після розірвання шлюбу її дошлюбного прізвища « [PERSON] » (а.с.56). За час шлюбу сторонами набуто наступне майно: - квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 20 листопада 2004 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Дубовенко В.О. за реєстровим № 2771, право на яку зареєстровано за [PERSON] ; - автомобіль марки Subaru модельLegacy, тип легковий седан-В, номер шасі -VIN - [NUMBER] , 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № [NUMBER] від 22 вересня 2006 року, право на який зареєстровано за [PERSON] (а.с.69). За Сімейним кодексом України, норми якого діють з 01 січня 2004 року, встановлена та діє презумпція спільності майна подружжя (ст.60 цього Кодексу), суть якої полягає у тому, що якщо майно було набуте за час шлюбу, то передбачається (презумується), що воно є спільним. Презумпція спільності констатує, що сторона, яка потребує віднесення придбаного у період шлюбу майна до категорії спільного, не повинна представляти ніяких доказів, а всі види майна, придбаного в період шлюбу вважаються спільними незалежно від того, включений законом той чи інший об`єкт до переліку спільного майна чи ні. Виключення того чи іншого виду майна зі складу спільності, навпаки, потребує прямої вказівки закону на те що, що цей вид майна є особистою (роздільною) власністю одного з подружжя. Вказане кореспондує вимогам ч.3 ст.368 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Відповідно, вказані квартира та автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, як такі, що набути сторонам у шлюбі. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Судом встановлено, що 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л. В. посвідчена з вчиненням запису в реєстрі за № 620 заява [PERSON] до компетентних органів та усіх, кого це стосується, якою він надав безумовну та безвідкличну згоду своїй колишній дружині [PERSON] , [INFO] , на продаж квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.134). Цією заявою [PERSON] виявив свою безумовну згоду з тим, щоб усі без винятку умови продажу визначалися його колишньою дружиною [PERSON] самостійно, без додаткового погодження цих питань з ним, та підтвердив, що здійснення такого правочину відповідає також його інтересам. А також про те, що не заперечує проти укладення та підписання нею договору купівлі-продажу вищезазначеного майна на умовах на її власний розсуд, договорів про внесення змін та доповнень, розривати укладені договори щодо вказаного майна тощо. 10 квітня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Софійченко\~Н. А. з вчиненням запису в реєстрі за № 356 посвідчила укладений [PERSON] договір купівлі-продажу з [PERSON] (а.с. 57-58), на умовах якого [PERSON] продала, а [PERSON] купила в цілому у власність квартиру на [ADDRESS] за ціною на суму 765231,11 грн., що погоджена в розмірі її ринкової вартості на дату оцінки 12 березня 2019 року за Висновком, складеним оцінювачем ТОВ «Експертна компанія «Альфа-Гарант» згідно Звіту про оцінку майна № 12032019_14, ідентифікатор за базою ФДМУ ГВМГУЮ206308 (пункт 3 договору). В пункті 15 цього договору зроблене застереження про його укладення за згодою другого з колишніх подружжя з посиланням на заяву [PERSON] про згоду колишнього чоловіка на продаж нерухомого майна колишньою дружиною, справжність підпису на якій посвідчено 04 квітня 2019 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Огородник Л.В. за реєстровим № 620. Проведення покупцем безготівкового розрахунку за куплену квартиру підтверджено платіжним дорученням № 100419/01 від 10 квітня 2019 року про переказ на поточний рахунок, відкритий продавцю у ПАТ «Акордбанк» (а.с. 57-57-зворот). Таким чином, наведені первісним позивачем аргументи про надання ним згоди на продаж спірної квартири за ціною не нижче 1\~322\~759,00 грн. її дійсної вартості, встановленої оцінювачем 10 грудня 2018 року, відхиляються відповідно до п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України як явно необґрунтовані. При цьому, саме для цілей укладення договору купівлі-продажу ще до надання первісним позивачем своєї згоди на відчуження сумісного майна оцінювачем ТОВ «Експертна компанія «Альфа-Гарант» складений Звіт про оцінку майна № 12032019_14, внесений до бази ФДМУ ГВМГУЮ206308, з Висновком про вартість об`єкта оцінки станом на 12 березня 2019 року, яка визначена з урахуванням змін ринкової вартості об`єкту оцінки на ринку нерухомого майна порівняно з груднем 2018 року, тоді як до позовної заяви додана незасвідчена ксерокопія висновку оцінювача [PERSON] від 10 грудня 2018 року про вартість квартири в розмірі 1\~322\~759,00 грн. (а.с.20-36), який був замовлений колишньою дружиною з метою добровільного розподілу спільного майна подружжя (а.с.20), а не для цілей продажу квартири, і суб`єкт оціночної діяльності суб`єкт господарювання не несе відповідальності у випадку використання даних цієї оцінки для цілей інших, аніж передбачені в такому висновку й звіті. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Разом з тим, оригінал або належним чином засвідчена з оригіналу копія висновку про вартість майна від 10 грудня 2018 року суду позивачем за первісним позовом у відповідності до вимог ст. 95 ЦПК України не надана і клопотань з цих процесуальних питань позивачем не заявлялось, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості пересвідчитись у достовірності даного доказу і його належності у відповідності до вимог ст.ст. 79, 78 ЦПК України. Так само, аргументи первісного позивача про домовленості щодо ціни 15 лютого 2019 року на підставі незавіреної ксерокопії попереднього договору відхиляються згідно п. 3 ч. 4 ст. 265 ЦПК України як явно неприйнятні з огляду на його невідповідність формі письмових доказів, передбачених ст. 95 цього Кодексу, та нікчемність такого попереднього договору, навіть якщо припустити допустимість і достовірність поданої суду копії його простої письмової форми. Зокрема, попередній договір відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України укладається у формі, встановленій для основного договору, яка для купівлі-продажу\~житлового будинку\~(квартири)\~або іншого\~нерухомого майна передбачає за ч. 1 ст. 657 ЦК України нотаріальне посвідчення, недодержання чого згідно ч. 1 ст. 220 ЦК України не створює правових наслідків, окрім пов`язаних з його недійсністю. Даючи оцінку усним поясненням первісного позивача у співставленні з його доводами і міркуваннями, якими аргументовані всі його заяви по суті справи, починаючи з позовної заяви від 16 січня 2020 року, та поданими ним доказами на підтвердження своїх вимог і заперечень, суд виходить з загальних засад цивільного законодавства, до яких відповідно до ст. 3 ЦК України віднесені справедливість, добросовісність та розумність. Дослідження питання про здійснення особою належного їй суб`єктивного матеріального права відповідно до його мети, чим визначаються межі здійснення цивільних прав за ст. 13 ЦК України, тісно пов`язане з аналізом фактичних дій суб`єкта на предмет дотримання принципу добросовісності, який знаходиться в основі доктрини «venire\~contra\~factum\~proprium», що проявляється у праві України за висновками Верховного Суду України в постанові № 3-59гс14 від 19 серпня 2014 року у судовій практиці кваліфікації, так званих конклюдентних дій сторони правочину, як волевиявлення особи, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу). Доктрина venire\~contra\~factum\~proprium\~(заборони суперечливої поведінки), яка базується ще на римській максимі - «non\~concedit\~venire\~contra\~factum\~proprium»\~(ніхто не може діяти всупереч своїй попередній поведінці), за висновками Верховного Суду, викладеними у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду № 61-22315сво18 від 10 квітня 2019 року, слідує тлумаченню добросовісності певним стандартом поведінки, якій характерна чесність, відкритість і повага інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення, виходячи з статті I.-1:103 Принципів, визначень і модельних правил європейського приватного права, за якими суперечить добросовісності та чесній діловій практиці та поведінка, яка, зокрема, не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона, яка діє собі на шкоду, розумно покладається на них. Так, у залишеній судом без руху позовній заяві 16 січня 2020 року з самого спочатку висувалася версія, що позивач станом на день пред`явлення свого позову перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , з відповідачем вони не можуть дійти згоди з приводу розподілу спільного майна, спірна квартира, що зареєстрована за ним і відповідачем, знаходиться в користуванні відповідача і вона намагається її продати без його відома і згоди, а тому про невиплату йому компенсації вартості частки навіть не йдеться, і такі вимоги зміст позову не складають. Проте, усуваючи недоліки на виконання ст.ст. 175, 177 ЦПК України, позивач без пояснення причин змінив обстоювану позицію на протилежну і вказав 04 березня 2020 року у позовній заяві, за якою відкрито провадження, що з приводу поділу спільної сумісної квартири вони дійшли згоди у квітні 2019 року, домовившись про її продаж на умовах поділу в подальшому коштів від виторгу, для чого він дав відповідачці довіреність на право розпорядження його часткою квартири, ринкова вартість якої за наявним у нього висновком оцінювача, що замовлявся відповідачем, станом на 10 грудня 2018 року складала 1\~322\~759,00 грн., однак відповідач продала 10 квітня 2019 року квартиру за заниженою вартістю, а кошти в очікуваному розмірі йому не передані. А вже у відповіді на відзив на позовну заяву первісний позивач посилається на наявність у нього і попереднього договору від 15 лютого 2019 року, де продаж спільної квартири обумовлений на рівні 1\~276\~520,00 грн. до 12 квітня 2019 року, і наполягає на тому, що він погоджував продаж квартири за ціну не нижче 1\~322\~759,00 грн. Разом з цим, в судовому засіданні первісний позивач наполягав на тому, що про розірвання шлюбу і продаж квартири йому стало відомо тільки з відзиву на позов, а стосовно згоди на продаж квартири зазначав спочатку, що такої згоди вони з колишньою дружиною не дійшли, а потім, що дійсно погодили умови поділу спільного майна з урахуванням інтересів спільного сина, а саме, про те, що відповідач оформлює права на власну квартиру на сина, а спільну квартиру вони продають, після чого він надасть відповідачці згоду на розірвання шлюбу в органах РАЦС. В судовому засіданні достеменно встановлено, що про розірвання шлюбу первісний позивач був обізнаний, як з копії висновку оцінювача [PERSON] від 10 грудня 2018 року, яку сам надав суду, так і за змістом нотаріально посвідченої згоди на відчуження квартири колишній дружині [PERSON] , як це безпосередньо вказано у цій заяві. Про продаж квартири і строки укладення такої угоди первісному позивачу також достеменно було відомо, оскільки як він сам вказав, що мав і висновок оцінювача від 10 грудня 18 року і попередній договір про продаж квартири від 15 лютого 2019 року. До того ж нотаріально посвідчену згоду на відчуження квартири первісний позивач надав 04 квітня 2019 року одночасно з укладенням первісним відповідачем цього ж дня у того ж нотаріуса договору дарування її власної трикімнатної квартири їх спільному сину [PERSON] (а.с. 54), що вказує на дотримання позивачем і відповідачем раніше досягнутих певних домовленостей, про які позивач воліє замовчувати. При цьому первісний позивач ніяк не зміг пояснити вказані взаємовиключні твердження щодо фактичних обставин, так само як і обставини пред`явлення цього позову через дев`ять місяців від продажу квартири без жодного явного приводу до позову, оскільки не вказав час, коли і яким чином ним пред`явлена вимога на виплату його частки згідно ч.\~2 ст. 530 ЦК України, і в якому розмірі така частка була погоджена з огляду на майнові поступки первісного відповідача, обумовлені розлученням подружжя. Тобто, первісний позивач від однієї заяви по суті справи до іншої та в судовому засіданні в усних поясненнях на поставлені йому питання щоразу змінював на прямо протилежні висунуті на свій захист версії обставин відчуження спірної квартири, підлаштовуючи обстоювану ним правову позицію під безспірно з`ясовані в процесі розгляду справи факти, що свідчить про його ухилення від своїх процесуальних обов`язків за ст. 43 ЦПК України надавати суду повні і достовірні пояснення, одночасно приховуючи при цьому докази з легковажного розрахунку на їх відсутність в іншої сторони, що за внутрішнім переконанням судом тлумачиться на користь виконання первісним відповідачем свого тягаря доказування, виходячи з доктрини venire\~contra factum proprium. А саме, безспірно з`ясовані факти вірогідно вказують на досягнення колишнім подружжя через деякий час після розірвання шлюбу згоди про спосіб поділу сумісного майна на взаємних майнових поступках з необхідністю продажу спірної квартири для поділу виторгу від неї, для чого у грудні 2018 року була замовлена її попередня оцінка та підшуканий покупець. Зменшення в основному договорі ціни продажу вдвічі, порівняно з попередньою домовленістю з покупцем, з замовленням з цією метою нової актуальної оцінки квартири у березні 2019 року за певних сезонних коливань на ринку нерухомості, але одразу після отримання у належній формі згоди первісного позивача на її відчуження, на балансі ймовірностей вірогідно пов`язано з наміром зменшити податкове навантаження на первісного відповідача за умовами договору, остаточно погодженими нею з покупцем вже після задоволення майнових претензій первісного позивача, який такого навантаження уникнув, і без чого своєї б згоди не надав би. Відповідно, всупереч ст.\~13 ЦК України первісний позивач пред`явленим позовом переслідує на меті здобути від розрахунків за продану з його згоди квартиру вигоду двічі, відступаючи від обіцяних відповідачці поступок, на які та розраховувала, з огляду на що в такому позові належить відмовити згідно ч. 3 ст. 16 цього Кодексу. Розв`язуючи зустрічні позовні вимоги, суд виходить з наступного. Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, судом застосовуються до цих правовідносин положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, встановивши належність спірного автомобіля Subaru модель Legacy, реєстраційний номер [NUMBER] , набутого сторонами під час шлюбу 22 вересня 2006 року, до спільного сумісного майна подружжя, суд приходить до висновку про право позивача за зустрічним позовом за ст.69 СК України на поділ вказаного автомобіля, та, враховуючи вимоги ст.70 СК України, ч.2 ст.372 ЦК України, при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності виходить з їх рівності - по Ѕ за кожним, за відсутності обставин, які дають підстави за ст. 70 СК України для відступу від засад рівності часток у праві власності подружжя, з одночасним припиненням права спільної сумісної власності сторін у відповідності зі ст.372 ЦК України. При цьому, суд приймає до уваги, що дійсна вартість спірного автомобіля на день розгляду справи не встановлена, а заявлена позивачем вартість на рівні 210844,50 грн. ґрунтується на припущеннях позивача, заснованих на інтернет ресурсах з продажу автомобілів, що не може бути доказом в розумінні ст.ст. 76-80 ЦПК України, а іншими належними, допустимими, достатніми доказами така вартість не доведена позивачем за зустрічним позовом згідно зі своїм процесуальним обов`язком за ст. 81 ЦПК України. Як встановлено судом, відповідач, заявлений розмір суми коштів компенсації в судовому засіданні не визнав, на депозитний рахунок суду не вносив та заперечував проти стягнення з нього взагалі такої компенсації, так само не вчиняла дій з внесення суми компенсації на депозитний рахунок і позивач за зустрічним позовом, бажаючи залишити автомобіль як неподільну спільну річ відповідачу за зустрічним позовом, а відтак, суд, враховуючи, що автомобіль є річчю неподільною, за відсутності згоди сторін на виплату одним із них грошової компенсації, приходить до висновку про наявність підстав для визначення ідеальних часток сторін у цьому майні - по Ѕ частці за кожним, заливши майно у спільній частковій власності сторін з відмовою у задоволенні зустрічного позову про стягнення компенсації вартості Ѕ частки в розмірі 105 422,25 грн. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати у вигляді сплаченого судового збору відносяться на рахунок відповідача зустрічним позовом пропорційно задоволеним вимогам, тобто в розмірі 527,11 грн. Щодо заявлених представником позивача за зустрічним позовом вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу на суму 35 340,00 грн. суд виходить з наступного. Згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: \~ \~ \~ \~1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); \~ \~ \~ \~2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); \~ \~ \~ \~3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; \~ \~ \~ \~4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження наявності підстав надання правової допомоги, визначення розміру судових витрат та суми, що підлягають сплаті в порядку компенсації витрат адвоката суду надані ордер КС № 667805 від 22 квітня 2020 року (а.с.109), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 3417 від 26 травня 2010 року (а.с.111), договір про надання правової допомоги № 904 від 17 березня 2020 року, укладений [PERSON] з АО «Адвокатський кабінет Дмитра Макучкіна» в особі директора [PERSON] за умовами п.2.3 якого клієнт несе обов`язки сплатити гонорар адвокатському бюро у розмірі та в строк згідно цього договору; відшкодувати адвокатському бюро фактичні витрати, які не були обумовлені кошторисом доручення, але які адвокатське бюро понесло, і які були необхідні для належного виконання доручення, і які підтверджуються видатковими документами (проїзні квитки, квитанції, чеки, тощо) та були попередньо узгоджені клієнтом; а за умовами п.4.1. п. 4 «Ціна договору» за правову допомогу, що надається згідно з цим договором, клієнт сплачує адвокатському бюро винагороду (гонорар), розмір якого обговорюється додатковою угодою до названого договору. Разом з тим, сам договір про надання правової допомоги не містить обумовленого розміру гонорару, як то передбачено п.2.3 договору, а так само суду не надано будь-яких додаткових угод про визначення розміру винагороди (гонорару), як це передбачено п.4.1 договору, як і не надано будь-якого кошторису доручення згідно п.2.3 договору, щоб свідчило про узгоджений розмір оплати за договором про надання правової допомоги. Крім того, суду не надано належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження того, які саме послуги надані, які роботи виконані, їх перелік, склад та вартість кожної з таких послуг/робіт за договором, що оформлено було б складеним звітом та/або актом про приймання-передачі наданих послуг /виконаних робіт. Подана суду ксерокопія акту № АБ-2508001 здачі-прийняття (надання послуг) від25 серпня 2020 року відомостей про перелік та вартість таких послуг/робіт не містить, натомість в цьому акті вказано, що цей акт складений про те, що виконавцем були проведені такі роботи (надані такі послуги) згідно договору№904 від 17 березня 2020 року по рахунку № АБ-1004001 від 10 квітня 2020 року та по рахунку № АБ-2508001 від 25 серпня 2020 року, загальна вартість робіт (послуг) без ПДВ 35340,00 грн., проте, як вказано вище, договір про надання правової допомоги не містить визначення ні розміру винагороди (гонорару), ні переліку послуг/робіт, що надані/виконані за цим договором, а тому такий акт не підтверджує тих обставин за для яких він складався і судом як належний, допустимий і достатній доказ переліку, складу і вартості наданих послуг не приймається. Рахунки-фактури № АБ-1004001 від 10 квітня 2020 року на суму 12040,00 грн. за 1 послугу з надання правової допомоги, і № АБ-2508001 від 25 серпня 2020 року на суму 23300,00 грн. за 1 послугу з надання правової допомоги та платіжні доручення від 10 квітня № В881035637 на суму 12040,00 грн. та від 25 серпня 2020 року на суму 23300,00 грн. дійсно свідчать про переказ коштів [PERSON] на рахунок АО «Кабінет Дмитра Макучкіна», проте за відсутності визначеної договором вартості послуг (гонорару), а так само за відсутності доказів на підтвердження витраченого часу, складу, обсягута вартості тих послуг, які проводилися з надання правової допомоги, як це передбачено ст. 137 ЦПК України, що підлягає доведенню стороною, яка заявляє про відшкодування, суд вважає, що заявлений розмір відшкодування не обґрунтований та не співмірний. Подане суду клопотання про відшкодування витрат на надання правничої допомоги від 26 серпня 2020 року з описом витраченого часу в судових засіданнях, консультування та підготовку процесуальних документів не є документами, що передбачені договором про надання правової допомоги № 904 від 17 березня 2020 року, зокрема, п.2.3 та п.4.1, та не є документом, що визначає вартість таких послуг, як і їх обсяг, склад, а так само не свідчить про погодження такого складу, обсягу, вартості клієнтом, у зв`язку з чим не може підтверджувати такі обставини. При цьому, саме по собі зазначення адвокатом у клопотанні на власний розсуд вартості однієї години своєї роботи без погодження у договорі/угоді, акті наданих послуг/виконаних робіт не є підставою для стягнення відповідних сум з відповідача як витрати на професійну правничу допомоги.

Outcome: partial