Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

У серпні 2018 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 3» (далі-позивач) звернувся до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що обслуговує будинок [ADDRESS] . Позивачем фактично (без укладення договору) було надано відповідачу житлово-комунальні послуги, які останнім не було оплачено. У зв`язку з неоплатою фактично наданих позивачем послуг у відповідача виникла заборгованість перед позивачем, яку останній просив стягнути з урахуванням інфляційних витрат та 3 % річних. Позивач вважає, що обов`язок відповідача зі сплати заборгованості виник у зв`язку із фактичним отриманням відповідних житлово-комунальних послуг. З врахуванням поданої заяви про зменшення позовних вимог, позивач просив суд, стягнути з відповідача заборгованість за надані житлово-комунальні послуги за період з 01.03.2017 року по 31.07.2017 року в розмірі 7006,95 грн. грн. - основного боргу; інфляційної складової боргу в розмірі 685,200 грн.; 3% річних - 182,84 грн.,і витрати по сплаті судового збору в сумі 1762,00 грн. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 30.11.2018 року позовну заяву ТОВ «РАДА 3» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги залишено без руху, надано позивачу строк для усунення недоліків. 08.01.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла заява позивача про усунення недоліків. 16.01.2019 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва відкрито провадження у справі № 761/33455/18, прийнято рішення розгляд справи проводити в судовому засіданні 11.04.2019 року з повідомленням (викликом) сторін за правилами позовного провадження в спрощеному порядку. Також, вказаною ухвалою відповідачу було встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня одержання ухвали для подання відзиву на позовну заяву. Копія ухвали суду була направлена за місцем знаходження позивача та місцем знаходження відповідача. 12.04.2019 року від відповідача надійшов відзив. Оскільки вказаний відзив подано відповідачем із пропущенням строку встановленого ухвалою суду про відкриття провадження та не подано клопотання про продовження процесуального строку, відповідно до ст..126 ЦПК України відзив відповідача залишається без розгляду. У зв`язку з перебуванням судді Мальцева Д.О. у відряджені, судове засідання, призначене на 11.04.2019 не відбулось. Наступне судове засідання було призначено на 08.07.2019 року. Про призначення судового засідання повідомлено у встановленому порядку. 11.04.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог. 12.04.2019 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання відповідача про залишення позовної заяви без розгляду по суті. 08.07.2019 року у зв`язку з неявкою у судове засідання сторін у справі наступне судове засідання було призначено на 03.10.2019 року. Про призначення судового засідання сторони повідомлені у встановленому порядку. 03.10.2019 року у зв`язку з неявкою у судове засідання сторін у справі наступне судове засідання було призначено на 10.12.2019 року. Про призначення судового засідання сторони повідомлені у встановленому порядку. У зв`язку з перебуванням судді Мальцева Д.О. у відпустці, судове засідання призначене на 10.12.2019 не відбулось. Справу призначено до розгляду на 03.02.2020. Про призначення судового засідання сторони повідомлені у встановленому порядку. У судове засідання, призначене на 03.02.2020, відповідач не прибув, про причини неприбуття не повідомив. Суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи (ч. 1 ст. 280 ЦПК України). З врахуванням тієї обставини, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, причини неявки суду невідомі, відзиву проти позовної заяви не надав, а також того, що Позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд постановив ухвалу про розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі даних та доказів. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що ТОВ «Рада 3» не є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , проте є експлуатуючою організацією, яка надає послуги з утримання будинків та прибудинкових територій відповідно до умов укладених договорів із споживачами, згідно з тарифами, які затверджено розпорядженням Київської міської державної адміністрації, тобто є виконавцем послуг. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу. На підставі матеріалів справи судом встановлено, що між позивачем та відповідачем не було укладено договору про надання житлово - комунальних послуг. Позивач, посилаючись на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України від 30.10.2013 року у справі №6-59цс13, зазначає про те, що відсутність договору на надання житлово - комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати фактично отриманих послуг. Відповідно ч. 1 ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» (який діяв на момент виникнення спірних правовідносин) житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору. Споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. За ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо);послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо);послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Вимогами ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець і виробник. Положеннями ст. 20 вказаного Закону визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Статтею 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Розмір плати за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій встановлюється залежно від капітальності, рівня облаштування та благоустрою. У платіжному документі мають бути передбачені графи для зазначення поточних та попередніх показань засобів обліку споживання комунальних послуг, різниці цих показань або затверджених норм, ціни/тарифу на даний вид комунальних послуг і суми, яка належить до сплати за надану послугу. У разі зміни цін/тарифів на житлово-комунальні послуги виконавець/виробник не менше ніж за 15 днів до введення їх у дію повідомляє про це споживачів з посиланням на рішення відповідних органів. Згідно з п.35 Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572 обов`язок по сплаті за обслуговування і ремонт будинку, комунальні та інші послуги покладається на власника, наймача, орендаря житлового приміщення. Із зазначених положень Закону України «Про житлово-комунальні послуги» вбачається, що споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними, а відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2951цс15. Положеннями ст. ст. 151, 162 ЖК УРСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов`язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку придомову територію. Оплата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Згідно зі ст. 179 ЖК УРСР, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов`язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року № 572, з наступними змінами, власник та наймач (орендар) квартири, житлового приміщення у гуртожитку зобов`язаний оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно зі ст. 322 ЦК України власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Також, у відповідності до положень пункту 5 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Встановлено, що відповідачем не було здійснено на користь ТОВ «Рада 3» оплату за послуги з утримання будинків та прибудинкової території за період з 01.03.2017 року по 31.07.2017 року, тобто за той час, коли такі послуги ще надавались ТОВ «Рада 3». У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що житлово - комунальні послуги надавались ТОВ «Рада 3» неналежної якості. Водночас, відповідачем не надано доказів відмови від прийняття таких послуг та/або пред`явлення претензії з приводу їхньої якості. Відповідно до ст.ст. 610-612 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Разом з тим, згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія ч.2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Закріплена в п.10 ч.3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч.2 ст. 625 ЦК України. При цьому, твердження відповідача про безпідставність позовних вимог не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, не надано доказів ненадання послуг відповідачу з утримання будинку та прибудинкової території. Крім того, відповідно до ст., 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 762,00 грн. Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

Outcome: approved