Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] (Позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Лазурний блюз» (Відповідач) про стягнення заборгованості за безпідставну невиплату заробітної плати та відшкодування завданої її невиплатою моральної шкоди і стягнення середньоденної заробітної плати, в якому просив зобов'язати керівництво ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» виплатити Позивачу заробітну плату з рахунком індексу споживчих цін в 2014р. м.Києва 125,8% - 7 548 грн., відшкодувати моральну шкоду, заподіяну у зв'язку з неотриманням заробітної плати та неможливістю забезпечувати нормальне життя собі та своїй сім'ї і неможливості віддати борги - 20 000грн.; стягнення середньоденної заробітної плати за час затримки у виплаті заробітної плати за 9 місяців згідно постанови № 100 від 08.02.1995р. - 28 200 грн., а всього стягнути з ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» на користь Позивача 55 748 грн. (а.с.1-2). Свої позовні вимоги Позивач обґрунтовує тим, що 11.03.2014р. на підставі Наказу № 10-09К від 11.03.2014р. його було прийнято на роботу до ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» на посаду прибиральника територій, а 10.12.2014р. його було звільнено за згодою сторін на підставі Наказу № 29-09К від 10.12.2014р. Заробітна плата, яка йому виплачувалось, складала 3 000,00грн. з відрахуванням всіх податків та обов'язкових платежів. При цьому, як вказує Позивач, після звільнення Відповідачем умисно і безпідставно, у зв'язку зі зміною керівників, йому не була виплачена заробітна плата за 2 місяці - травень та червень 2014 року, що суперечить вимогам чинного законодавства та порушує його права. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва (суддя Фролова І.В.) від 29.01.2015р. відкрито провадження у вказаній справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.10). Ухвалою від 10.02.2015р задоволено заяву позивача про витребування доказів та витребувано з ТОВ «Експлуатаційна компанія «Лазурний блюз» довідку про заборгованість по заробітній платі за період з травня 2014 року по червень 2014 року (а.с.14). Відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву (а.с.32-33), в яких останній заперечив проти позову з наступних підстав. Відповідно до штатного розкладу, затвердженого керівником підприємства заробітна плата прибиральника територій складала 1 250,00 грн., після відрахування обов'язкових платежів 3% ЄСВ та 15% ПДФО, сума до виплати становила - 1 030,62 грн. У зв'язку з тим, що у підприємства були відсутні кошти та підприємство не працювало, заробітна плата не нараховувалась. Проте в липні 2014 року Позивачу було виплачено 3 000,00 грн., що включало в себе компенсацію за вимушений простій та компенсацію за невикористану відпустку. Окрім того, Відповідач зазначив, що Позивач звільнений з посади за власним бажання з 30.06.2014р, а не 10.12.2014р. При цьому, Наказу від 10.12.2014р., на який посилається Позивач, не існує, так як підпис під наказом виконаний невідомою особою і не відповідає підпису керівника підприємства. Таким чином сума, яка вказана в позові не відповідає дійсності, а всі належні суми до сплати Позивач отримав в липні 2014 року. Враховуючи, що у Відповідача немає жодної заборгованості перед Позивачем, позовні вимоги про стягнення з ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» моральної шкоди та стягнення середньої заробітної плати за час затримки у її виплаті є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. В зв'язку з припиненням повноважень судді Фролової І.В. за розпорядженням Шевченківського районного суду м. Києва від 05.08.2015р. № 01-24-1069 проведено повторний автоматичний розподіл справи № 761/2390/15-ц (а.с.55) за результатами якого головуючим суддею у вказаній справі визначено суддю Шевченківського районного суду м. Києва Маліновську В.М. (а.с.56), яка своєю ухвалою від 06.08.2015р. прийняла справу до свого провадження та призначила до розгляду у судовому засіданні (а.с.57). В судовому засіданні 20.10.2015р. протокольною ухвалою суду витребувано у Відповідача дані про прийняття та звільнення позивача з займаної посади та докази про виплату Позивачу заробітної плати у встановленому розмірі, в зв'язку з чим у засіданні оголошено перерву до 09.11.2015р. (а.с.63-64). В судовому засіданні 09.11.2015р. Позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити в повному обсязі. Представник Відповідача в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суд не повідомив. Заяв та клопотань про розгляд справи у відсутності представників відповідача на адресу суду не надходило. Витребуваних судом 20.10.2015р. доказів Відповідач не надав. Враховуючи строки розгляду трудових спорів та строк знаходження справи у провадженні суду, можливості подання стороною Відповідача доказів у справі в обґрунтування своїх заперечень до позову у період всього часу розгляду справи, в тому числі як через канцелярію суду, так і засобами поштового зв'язку, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності представника Відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Наказу № 10-09/К від 11 березня 2014 року Позивача було прийнято на роботу до Товариства з обмеженою відповідальністю «Експлуатаційна компанія «Лазурний Блюз» на посаду прибиральника територій з 11 березня 2014 року із посадовим окладом відповідно до штатного розпису та з терміном випробування 2 місяці (а.с.4). Згідно Наказу ТОВ «ЕК «Лазурний Блюз» № 29-09/К від 10.12.2014р. Позивача було звільнено з посади прибиральника територій 10 грудня 2014 року за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі заяви [PERSON] від 10.12.2014р. (а.с.5), що також підтверджується копією трудової книжки Позивача (а.с.7, 68-76). Як зазначив Позивач, при звільненні Відповідач безпідставно не виплатив йому заробітну плату за 2 місяці - травень-червень 2014 року. Відповідач зазначив, що деякий час підприємство не працювало та відповідно заробітна плата не нараховувалась, на підтвердження чого надав Довідку про середню заробітну плату (дохід) [PERSON] №75 від 12.05.2015р., з якої вбачається, що нарахування заробітної плати у період з квітня по червень 2014р. Відповідачем не здійснювалось (а.с.35). У запереченнях ТОВ «ЕК «Лазурний блюз» зазначило, що в липні 2014р. виплатило Позивачу грошові кошти в сумі 3 000,00 грн. як компенсацію за вимушений простій та компенсацію за невикористану відпустку, про що вказано у відомості погашення заробітної плати штатним працівникам ТОВ «ЕЛ «Лазурний блюз» за липень 2014 року (75%) та заборгованості звільненим працівникам (а.с.36). З тексту вказаної відомості не вбачається які саме види виплати проведено кожному із зазначених в ній працівників, а вказано лише суми виплат. У вказаній відомості не вказано, що Позивачу виплачено саме заборгованість по заробітній платі і за який період, а Позивач у судовому засіданні наголошував на тому, що фактично це були кошти, які Відповідач йому заборгував раніше ніж за травень-червень 2014р. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження даних щодо дати звільнення Позивача з роботи, в тому числі копії наказу про звільнення, а також документів на підтвердження виплати останньому заробітної плати за травень-червень 2014р., Відповідач не надав, а тому відповідно до ст. 60 ЦПК України суд виходить з наявних у справі доказів та обставин, доведених Позивачем. Згідно зі ст. 94 Кодексу Законів про працю України (КЗпП України) та ст. 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Статтею 21 Закону України «Про оплату праці» визначено: працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно рішення Конституційного Суду від 15.10.2013р. № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України, статей 1,12 Закону України «Про оплату праці». Конституційний Суд України дійшов до висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, або за визначенням, використаним у частині другій ст.233 Кодексу, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Відповідно до Штатно-посадового розпису ТОВ «ЕК «Лазурний блюз», затвердженого Директором ТОВ «ЕК «Лазурний Блюз» [PERSON] 10.01.2013р. та Штатно-посадового розпису ТОВ «ЕК «Лазурний блюз», затвердженого Директором ТОВ «ЕК «Лазурний Блюз» [PERSON] 03.03.2014р. посадовий оклад прибиральника територій складає 1 250,00 грн. (а.с.24,25). Жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст.58-59 ЦПК України на підтвердження того, що посадовий оклад Позивача з вирахуванням всіх податків та зборів складає 3 000,00 грн. Позивачем не надано та таких не здобуто в судовому засіданні. Судом встановлено, що незважаючи на імперативні вимоги чинного законодавства про оплату праці, відповідач не здійснив розрахунку з Позивачем по заробітній платі за травень- червень 2014 року на загальну суму 2 500,00 грн. Належних та допустимих доказів, які б доводили інше, судом не встановлено. З боку відповідача не надано доказів, зокрема, на підтвердження виплати Позивачу заробітної плати за визначений період. Відповідно до ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012р. № 4-рп/2012 «У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу», в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Відповідно до ст. 115 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Розмір заробітної плати за першу половину місяця визначається колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не менше оплати за фактично відпрацьований час з розрахунку тарифної ставки (посадового окладу) працівника. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Згідно з ст. 25 Закону України «Про оплату праці» забороняється будь-яким способом обмежувати працівника вільно розпоряджатися своєю заробітною платою, крім випадків, передбачених законодавством. Забороняються відрахування із заробітної плати, метою яких є пряма чи непряма сплата працівником роботодавцю чи будь-якому посередникові за одержання або збереження роботи. Відповідно ч.6 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно ст. 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексація грошових доходів населення - встановлений законами та нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. За ч.1 ст.2 вказаного Закону об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Відповідно ст. 33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п. 2. Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003р. № 1078 (далі - Порядок), індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Пунктом 11 Порядку визначено, що підвищення грошових доходів громадян у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до п. 4 Порядку, сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. Судом встановлено порушення з боку Відповідача права Позивача на оплату праці, а саме на своєчасне отримання оплати праці за травень 2014р. в сумі 1 250,00 грн., червень 2014р. - 1 250,00 грн., що підтверджується Індивідуальними відомостями про застраховану особу Пенсійного фонду України по [PERSON](а.с.6) та довідкою про середню заробітну плату (дохід) (а.с.35). Так, враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про стягнення з відповідача суми компенсації втрати частини заробітної плати, викликаної порушенням строків її виплати, а саме за порушення строків виплати заробітної плати за травень 2014р., строк виплати якої настав в червні 2014 року, сума компенсації визначається судом за період з 01.06.2014р. по 09.11.2015р. в розмірі 721,25 грн., виходячи з наступного розрахунку: 57,7% (сукупний індекс інфляції заробітної плати за відповідний період) х 1 250,00 грн.; за порушення строків виплати заробітної плати за червень 2014р., строк виплати якої настав в липні 2014 року, сума компенсації визначається судом за період з 01.07.2014р. по 09.11.2015р. в розмірі 702,50 грн., виходячи з наступного розрахунку: 56,2% (сукупний індекс інфляції заробітної плати за відповідний період) х 1 250,00 грн., а всього з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню 1 423,75грн. компенсації за порушення строків виплати Позивачу заробітної плати за травень-червень 2014р. Згідно ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. За ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що Позивач був звільнений з роботи згідно Наказу № 29-09/К від 10.12.2014р.(а.с.5копія наказу, а.с.7, 75копія трудової), разом з тим, в ньому відсутні відомості про виплату позивачу при звільненні заробітної плати за травень-червень 2014р. Доказів зворотного Відповідачем не надано та матеріали справи не містять. Отже, з дослідженим судом доказів встановлено, що при звільненні позивача з роботи у грудні 2014 року відповідачем не здійснено виплату належної позивачеві заробітної плати за травень-червень 2014р. На час розгляду справи Відповідач таку виплату теж не здійснив та не надав доказів виплати позивачу заробітної плати за відповідний період, а відтак, права позивача відповідачем не поновлені, а порушення права не припинене. Згідно з ч.ч.1-2 ст. 117 КЗпПУ в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Згідно п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно Постанови Верховного Суду України в справі № 6-76цс14 від 02.07.2014р. встановлено, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. З урахуванням встановлених судом обставин справи, на підставі наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку по виплаті заробітної плати за травень-червень 2014р. при звільненні є обгрунтованими та такими що підлягають задоволенню. Так, суму середнього заробітку за період з 11.12.2014р. по 09.11.2015р. суд визначає в розмірі 14 187,50 грн. виходячи з того, що середньоденний заробіток позивача визначений відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100, дорівнює 62,50 грн. (середньомісячна заробітна плата 1250,00грн./20робочих днів, з розрахунку- 21(квітень)+19(травень)=40/2), а кількість робочих днів за вказаний період прострочки - 227 днів (грудень 2014р. - 15; січень 2015р. - 19; лютий 2015р - 21, березень 2015р. - 21, квітень 2015р. - 21, травень 2015р. - 18, червень 2015р. - 20, липень 2015р. - 23, серпень 2015р. - 20, вересень 2015р. - 22, жовтень 2015р. - 21, листопад 2015р. - 6) 227 * 62,50 = 14 187,50 грн. Щодо стягнення моральної шкоди за затримку виплати заробітної плати, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підстав виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі (постанова Верховного Суду України № 6-54цс11). Так, відповідно до ст.23 ЦК України моральна шкода, зокрема, полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно зі ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Частинами 3,4 вказаної вище ст.23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Оскільки судом встановлено, що відповідачем позивачу не виплачена у повному розмірі заробітна плата за травень-червень 2014р., і застосовуючи принцип співмірності, суд вважає, що позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у сумі 500,00 грн. На підставі зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що, оскільки Відповідачем були порушені права Позивача та затримано виплату заробітної плати за травень-червень 2014р., а також, зважаючи на той факт, що станом на день винесення рішення Відповідач не провів повного розрахунку з Позивачем по наявній заборгованості із заробітної плати, яка належить до виплати, позовні вимоги, заявлені [PERSON] підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення на його користь з ТОВ «Експлуатаційна компанія «Лазурний блюз»: - заробітної плату за травень-червень 2014р. у загальному розмірі 2 500,00грн., - суми компенсації втрати частини заробітної плати в зв'язку з порушенням строків її виплати 1 423,75 грн., - середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 10.12.2014р. по 09.11.2015р. у розмірі 14 187,50грн., - моральної шкоди - 500,00грн., а всього 18 611,25грн. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243,60 грн., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial