Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

у серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про тлумачення змісту правочину. У обґрунтування позовних вимог зазначила, що у 1981 році померла її мати - [PERSON], а її батько - [PERSON], одружившись удруге, пішов постійно проживати до своєї нової дружини у м. Шаргород, де проживає більше 30 років. Перед смертю, мати усно розпорядилася про те, щоб відповідач розділив побудований ними будинок, розташований у [ADDRESS] між їх спільними доньками, тобто між позивачем та третьою особою - [PERSON] Після смерті матері, батько виконав її розпорядження, подарувавши кожній дочці по половині будинку, який має капітальну стіну, по якій і пройшов розподіл будинку. Обидва дарунки були оформлені відповідними договорами дарування. Так, позивачу частина будинку була подарована згідно договору дарування від 26.12.1981 року, посвідченого секретарем Гибалівської сільської ради Шаргородського району, а третій особі відповідач подарував 1/2 частину будинку згідно договору від 25.03.1994 року. Обидва договори дарування укладені під час дії Цивільного кодексу УРСР. У подарованій позивачу половині будинку остання проживала разом зі своєю сім'єю, проте нещодавно відповідач вирішив відібрати у позивача одну кімнату у подарованій половині будинку та передати її третій особі. Позивач із цим не погоджується, у зв'язку з чим між сторонами і виник спір. [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на частину будинку з господарськими будівлями та частину земельної ділянки, поділ будинку та земельної ділянки. У позові [PERSON] стверджує, що він подарував своїй дочці [PERSON] лише дві кімнати в половині будинку, проте це не відповідає дійсності, оскільки насправді [PERSON] було подаровано половину будинку, що складається із 2 жилих кімнат, які знаходилися у будинку з південної сторони, вітальня теж увійшла до складу подарованих кімнат, але вона не була жилою кімнатою і саме тому у договорі було зазначено, що половина будинку складається з 2-х кімнат, а не з 3-х. З огляду на викладене та посилаючись на неоднакове розуміння сторонами умов договору дарування, в частині визначення предмету договору, тобто того, яке саме майно перейшло позивачу у дар, остання просить розтлумачити договір дарування від 26.12.1981 року наступним чином, що відповідач подарував позивачу половину будинку [ADDRESS] з південно-західної сторони, до складу якої увійшли кімнати, розміщені в один ряд (кімнати 1-1, 1-2 та 1-8) відповідно площею 20,3 м кв., 13,8 м кв. та 12,4 м кв., веранда та підвал під верандою. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд позов задовольнити, з підстав, зазначених у позовній заяві. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач, зокрема пояснила, що у 1981 році померла її мати, яка перед смертю обіцяла, що позивачу перейде у власність половина будинку, розташованого по [ADDRESS]. Після смерті матері батько позивача, у грудні 1981 року, уклав договір дарування, згідно з яким подарував їй половину будинку. Один примірник договору дарування батько передав їй, і цей договір зберігається у неї до цього часу. Після укладення договору дарування, батько пояснив позивачу, що він подарував їй дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також веранду та підвал під верандою. Прийнявши без будь-яких зауважень чи заперечень зазначене майно, тобто дві кімнати, веранду та підвал під нею у дар та вважаючи його своїм, позивач користувалася ним як своєю власністю аж до 2011 року, коли вона у БТІ дізналася про те, що насправді їй належить ще і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2». При цьому, між нею та її батьком ніколи не відбувалося розмов про те, що їй належить також і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2», тобто спірна кімната. Позивач також пояснила, що її батько з 1982 року по 1994 рік проживав разом зі своєю другою дружиною у спірній кімнаті і між нею та батьком ніколи не виникало спору з приводу цього. Приблизно у 1988-89 роках, вона разом зі своїм чоловіком улаштували у подарованій їй частині будинку окреме опалення на твердому паливі, а згодом газове опалення та від'єдналася від загального електропостачання будинку, установивши окремий електролічильник та улаштувавши окрему електропроводку. Після зазначеного переулаштування, кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2» опалювалась та опалюється на даний час за допомогою котла, установленого у частині будинку, яка пізніше була подарована батьком позивача іншій дочці - [PERSON] Електропостачання спірної кімнати також відбувалося та відбувається за допомогою електропроводки та електрообладнання, установленого у частині будинку третьої особи. Відповідач [PERSON], який згідно зі ст. 62 ЦПК України був допитаний як свідок, про відомі йому обставини, що мають значення для справи, зокрема пояснив, що у червні 1981 року померла його дружина [PERSON] Перед смертю він домовився із дружиною про те, що подарує обом дочкам [PERSON] та [PERSON] частину будинку, який вони спільно з дружиною побудували, розташованого по [ADDRESS]. При цьому, згідно домовленості із дружиною, одну кімнату у будинку він мав залишити для власного проживання. 26 грудня 1981 року, виконуючи домовленість із дружиною та прагнучи забезпечити житлом дочку [PERSON], яка тоді навчалася у медінституті, відповідач уклав договір дарування, посвідчений секретарем Гибалівської сільської ради, згідно з яким він подарував позивачу частину будинку, яка складається із 2-х кімнат, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8» та знаходяться у південно-західній частині будинку, а також веранду та підвал під верандою. Дарувати позивачу інші кімнати у будинку, у тому числі кімнату, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2», він наміру не мав, оскільки планував саме цю кімнату залишити для власного проживання, що він і робив, так-як починаючи із 1982 року по 1994 рік він разом із другою дружиною проживав у спірній кімнаті. Після укладення договору дарування, один його примірник відповідач передав позивачу, пояснивши, що їй подаровано дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як «1-1» та « 1-8», а також веранду та підвал під верандою. При цьому, позивач будь-яких зауважень та заперечень щодо складу подарованого їй майна не висловлювала аж до 2011 року. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Третя особа - [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Неявка третьої особи не перешкоджає розгляду справи. Розглянувши документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та її представника, пояснення відповідача та його представника, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 26 грудня 1981 року [PERSON] уклав договір дарування, посвідчений секретарем Гибалівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (надалі - договір дарування) (а.с.5). Згідно умов договору дарування, [PERSON] передав, а [PERSON] - дочка прийняла у дар половину жилого будинку, у склад якого входять 2 кімнати із південно-західної сторони, веранда та підвал під верандою, який знаходиться в с. Гибалівка Шаргородського району Вінницької області. Також договором дарування передбачено, що дві кімнати, веранда і підвал під верандою належать дарителю [PERSON] згідно запису в погосподарській книзі с. Гибалівка Шаргородського району № 4, що підтверджується довідкою виконавчого комітету від 26.12.1981 року № 1071. У графі «Додаткові відомості» погосподарської книги за 1980-1982 роки секретарем Гибалівської сільської ради вчинено запис про перенесення двох кімнат, однієї веранди та підвалу під верандою згідно договору дарування від 26.12.1981 року на окремий погосподарський номер (а.с.48). Із поетажного плану житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] вбачається, що на південно-західній стороні будинку розташовані кімнати, позначені як « 1-1» та « 1-8», а кімната « 1-2» знаходиться на північній стороні будинку (а.с.50). Із показань відповідача [PERSON], який згідно зі ст. 62 ЦПК України за його згодою був допитаний у судовому засіданні як свідок, про відомі йому обставини, що мають значення для справи вбачається, що 26.12.1981 року у Гибалівській сільській раді Шаргородського району Вінницької області він уклав договір дарування, згідно з яким він подарував позивачу частину будинку, розташованого по [ADDRESS], яка складається із 2-х кімнат, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8» та знаходяться у південно-західній частині будинку, а також веранду та підвал під верандою. Іншу частину будинку він планував подарувати іншій своїй дочці, яка у цій справі є третьою особою. Дарувати позивачу інші кімнати у будинку, у тому числі кімнату, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2» він наміру не мав, оскільки планував саме цю кімнату залишити для власного проживання, що він власне і робив, позаяк починаючи із 1982 року по 1994 рік він разом із другою дружиною проживав у спірній кімнаті. Окрім того, відповідач також стверджував, що після укладення договору дарування, один його примірник відповідач передав позивачу, пояснивши, що їй подаровано дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та «1-8», а також веранду та підвал під верандою. При цьому, позивач будь-яких зауважень та заперечень щодо складу подарованого їй майна не висловлювала аж до 2011 року. Показання, надані відповідачем, практично співпадають із поясненнями позивача, наданими у судовому засіданні. Так, позивач пояснила, що у грудні 1981 року відповідач уклав договір дарування, згідно з яким подарував їй половину будинку. Один примірник договору дарування батько передав їй, і цей договір зберігається у неї до цього часу. Після укладення договору дарування, батько пояснив позивачу, що він подарував їй дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також веранду та підвал під верандою. Прийнявши без будь-яких зауважень чи заперечень зазначене майно, тобто дві кімнати, веранду та підвал під нею у дар та вважаючи його своїм, позивач користувалася ним як своєю власністю аж до 2011 року, коли вона у БТІ дізналася про те, що насправді їй належить ще і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2». При цьому, між нею та її батьком ніколи не відбувалося розмов про те, що їй належить також і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2», тобто спірна кімната. Позивач також пояснила, що її батько з 1982 року по 1994 рік проживав разом зі своєю другою дружиною у спірній кімнаті і між нею та батьком ніколи не виникало спору з приводу цього. Приблизно у 1988-89 роках, вона разом зі своїм чоловіком улаштували у подарованій їй частині будинку окреме опалення на твердому паливі, а згодом газове опалення та від'єдналася від загального електропостачання будинку, установивши окремий електролічильник та улаштувавши окрему електропроводку. Після зазначеного переулаштування, кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2» опалювалась та опалюється на даний час за допомогою котла, установленого у частині будинку, яка пізніше була подарована батьком позивача іншій дочці - [PERSON] Електропостачання спірної кімнати, також відбувалося та відбувається за допомогою електропроводки та електрообладнання, установленого у частині будинку, яка подарована третій особі. У судовому засіданні сторони визнали і в силу ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає окремому доказуванню той факт, що земельна ділянка під кімнатою, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2», перебуває у власності третьої особи - [PERSON] Цей факт також підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку [PERSON] та технічною документацією, із якої, зокрема вбачається, що позивач, як суміжний землекористувач без зауважень, погодила місце розташування земельної ділянки третьої особи (а.с.56-59). У той же час, земельна ділянка під кімнатами, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також під верандою та підвалом є власністю позивача, що також визнали сторони у судовому засіданні та вбачається із державного акта на право власності на земельну ділянку [PERSON] та технічної документації (а.с.52-55). Судом також установлено, що сторони у справі мають різне уявлення щодо предмету договору, тобто того, яку саме частину будинку відповідач подарував позивачу, у зв'язку із чим остання і звернулася із позовом до суду з прохання розтлумачити зміст правочину. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, пов'язані із укладенням та виконанням договору дарування, які регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року, в редакції, яка діяла на час укладення договору дарування (надалі - ЦК УРСР) та Цивільного кодексу України 2003 року, в частині тлумачення змісту договору (надалі - ЦК України). Так, згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 243 ЦК УРСР, за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ч. 2 ст. 244 та ст. 227 ЦК УРСР, договір дарування житлового будинку незалежно від суми договору підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації у відповідному виконавчому комітеті місцевої Ради депутатів трудящих. Отже, зазначене вище свідчить про те, що договір дарування від 26.12.1981 року є укладеним, оскільки, як пояснила у судовому засіданні позивач, вона без будь-яких зауважень чи застережень прийняла у дарунок дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також веранду та підвал під верандою і користувалася ними. Позивач також пояснила, що до 2011 року вона вважала себе власником саме зазначених вище двох кімнат, а також веранди та підвалу під верандою, проте у БТІ їй пояснили, що згідно договору від 26.12.1981 року вона є власником половини будинку, тобто їй також належить і кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2». Водночас, відповідач заперечує проти такого розуміння договору дарування, посилаючись на те, що предметом договору є частина житлового будинку, розташованого у [ADDRESS], до складу якої увійшли: дві кімнати із південно-західної сторони будинку, які у поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також веранда та підвал під верандою. Згідно ч. 2 ст. 213 ЦК України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін (ч. 3 ст. 213 ЦК України). Як установлено судом, між сторонами виникли розбіжності у тлумаченні змісту договору тому, що на думку позивача зазначення у договорі, що «…дочка прийняла у дар половину жилого будинку…» означає, що насправді позивач одержала у дар саме половину будинку, в буквальному розумінні цього слова, до складу якої увійшли кімнати, які у поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1», « 1-2» та « 1-8», окрім того, їй також подаровано веранду та підвал під верандою. Проте, відповідач наполягає на тому, що зазначена ним у договорі вказівка на те, що «…у склад якого входять 2 кімнати із південно-західної сторони, веранда та підвал під верандою…» було не випадковим, оскільки кімнати, які він мав намір подарувати позивачу, позначені у поетажному плані технічної документації як « 1-1» та « 1-8», якраз і знаходяться у південно-західній стороні будинку, тоді як кімната, яку він планував залишити для власного проживання, позначена на поетажному плані технічної документації як « 1-2», знаходиться на північній стороні будинку. Здійснюючи тлумачення змісту договору дарування, суд виходить із такого. Тлумачення судом змісту правочину не повинно змінювати волі учасника правочину, тобто підміняти собою сам правочин. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном. Тлумачення змісту правочину є лише інструментом з'ясування волі учасника правочину, а отже, суд, здійснюючи тлумачення змісту правочину, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст правочину, що може спотворити волю учасника правочину. Неточне відтворення у правочині його учасником власної волі щодо долі його майна може бути зумовлене, перш за все, неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов'язальних відносин тощо, а також відсутністю належного рівня правової освіти, в учасника правочину, а також в осіб, які, зокрема у наслідок посадових обов'язків так чи інакше залучені до процесу укладення правочину, у даному випадку секретар сільської ради, який посвідчував договір дарування. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин договору і змістом договору в цілому, що ускладнюють розуміння волі сторони договору щодо долі його майна. При цьому, ч. 2 ст. 213 ЦК України не допускає, щоб при тлумаченні правочину здійснювався пошук волі учасника правочину, який не знайшов відображення у тексті самого правочину. Отже, з огляду на зазначене вище, суд вважає, що розтлумачити зміст договору дарування у спосіб, передбачений ч. 3 ст. 213 ЦК України є неможливим, оскільки зміст договору в частині майна, яке передається у дар, а також зміст договору в цілому не дає можливості тлумачити його зміст шляхом урахування однакового для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйнятого у відповідній сфері відносин значення термінів. З цих же причин, неможливо тлумачити договір дарування з'ясовуючи зміст його умов шляхом порівняння відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Частиною 4 ст. 213 ЦК України встановлено, що якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. На переконання суду,зазначений вище так-званий комплексний спосіб тлумачення договору є найбільш прийнятним у цій справі засобом вирішення спору, що виник між сторонам щодо розуміння змісту договору дарування. Отже, при тлумаченні змісту договору дарування, в частині визначення предмету договору, суд бере до уваги таке. Як убачається із показань відповідача, метою укладення ним договору дарування було забезпечення житлом позивача. Зазначена мета була досягнута, оскільки, як пояснили у судовому засіданні позивач та відповідач, дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8» були прийнятті позивачем у дар без будь-яких заперечень чи зауважень та, починаючи приблизно із 1984 року і по теперішній час, позивач разом зі своєю сім'єю проживає у цих кімнатах та до 2011 року вважала лише їх та веранду із підвалом під нею своєю власністю. Судом також встановлено, що попередніх переговорів між відповідачем та позивачем про те, яка саме частина будинку буде подарована не було, проте, після укладення договору дарування, відповідач передав позивачу примірник договору, пояснивши їй, що їй належать дві кімнати, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», веранда та підвал під нею. Як зазначалось вище, позивач не мала з цього приводу жодних заперечень аж до 2011 року. Окрім того, сторони визнали той факт, що з 1982 року по 1994 роки відповідач разом із другою дружиною проживав у кімнаті, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2». Приблизно у 1988-89 роках, позивач разом зі своїм чоловіком улаштувала у подарованих їй двох кімнатах, які на поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8» та веранді окреме опалення на твердому паливі, а згодом газове опалення та від'єдналася від загального електропостачання будинку, установивши окремий електролічильник та улаштувавши окрему електропроводку. Після зазначеного переулаштування, кімната, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2» опалювалась та опалюється на даний час за допомогою котла, установленого у частині будинку, яка пізніше була подарована батьком позивача іншій дочці - [PERSON] Електропостачання спірної кімнати також відбувалося та відбувається за допомогою електропроводки та електрообладнання, установленого у частині будинку, яка подарована [PERSON] Суд також ураховує, що земельна ділянка, розташована під кімнатою, яка на поетажному плані технічної документації зазначена як « 1-2» перебуває за письмовим погодженням позивача у власності третьої особи. Суд бере до уваги також і те, що, як убачається із поетажного плану житлового будинку, розташованого по [ADDRESS], на його південно-західній стороні розташовані кімнати, позначені як « 1-1» та « 1-8», а кімната « 1-2» знаходиться на північній стороні будинку. Отже, зазначені вище обставини, зокрема, мета договору дарування, роз'яснення, надані відповідачем позивачу про те, що саме їй подаровано, подальша поведінка сторін, тобто поведінка позивача та відповідача після укладення договору дарування (улаштування окремого опалення та електропостачання), а також вказівка у договорі на те, що даруються саме дві кімнати, розташовані на південно-західній стороні будинку однозначно свідчить про те, що майном, яке відповідач передав у власність позивача за договором дарування від 26.12.1981 року є: частина житлового будинку, розташованого у [ADDRESS], до складу якої увійшли: дві кімнати із південно-західної сторони будинку, які у поетажному плані технічної документації зазначені як « 1-1» та « 1-8», а також веранда та підвал під верандою. Таким чином, позовні вимоги належить задовольнити частково. Ухвалюючи це рішення, суд вважає, безпідставним посилання позивача та її представника на те, що ст. 226 ЦК УРСР начебто забороняла будь-яке дроблення будинку при його відчуженні, оскільки норми ст. 226 ЦК УРСР редакції, чинній на час укладення договору дарування від 26.12.1981 року насправді регулювали питання відчуження будинку при наявності неповнолітніх дітей. На підставі ст. 88 ЦПК України, у зв'язку із частковим задоволенням позову, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір, пропорційно до задоволених вимог. Тому,

Outcome: partial