Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

У січні 2016 р. позивач звернувся до суду зі вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що він працював на підприємстві відповідача з 14.11.1966р. по 08.11.2014р. - різноробочим, шофером, водієм МАЗ 500, водієм автосамоскиду та водієм великовантажного автомобіля. За час роботи він отримав професійні захворювання, які було встановлені Українським НДІ промислової медицини, а саме вібраційну хворобу другої стадії, синдром церебрально-периферичної ангіодистонії та хронічний бронхіт. Висновком профпаталогічної МСЕК 03.11.2010 р. йому первинно та безстроково було встановлено 55% втрати професійної працездатності, із яких 50% - по вібраційній хворобі та 5% - по хронічному бронхіту, та визнано інвалідом 3 групи. У зв'язку з професійними хворобами йому спричинена моральна шкода, так як змінилися його звичний спосіб та якість життя. Він змушений постійно лікуватися. В зв'язку з чим, він не може вести повноцінний образ життя, відчуває стійкий біль в шийному та поперековому-крижовому відділах хребта, в плечових суглобах. Періодично виникає біль та оніміння рук. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя. Просить стягнути з відповідача 243000 грн. на відшкодування моральної шкоди. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, в останнє судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його та позивача відсутності. Представник відповідача позов не визнала, пояснивши, що позивач був ознайомлений під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я, але свідомо погоджувався на таку роботу. Оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від нього самого, то існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. Тому в діях відповідача відсутня неправомірність, без якої не можлива відповідальність. Докази про спричинення позивачу моральної шкоди не надано. Акт розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, довідка МСЕК, виписні епікризи підтверджують факт встановлення професійного захворювання, ушкодження здоров'я і є підставою для призначення йому Фондом соціального страхування встановлених страхових виплат, а не доказами заподіяння моральної шкоди. Розмір моральної шкоди який вказано у позові є необґрунтованим. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працював: з 28.02.1985 р. до 08.11.2010 р. водієм автосамоскиду вантажопід'ємністю 40 т. і більше по вивезенню гірничої маси кар'єру, водієм автомобіля вантажопід'ємністю 100 т. і більше зайнятого на вивезенні гірничої маси з кар'єру, водієм автотранспортних засобів в кар'єрі. Здійснював управління великовантажним автомобілем та його технічне обслуговування. При цьому, в період з 1999 р. до 08.11.2010 р., підпадав під дію вібрації, що перевищувала ГДР через нерівності дорожнього покриття, яке під час руху технологічного транспорту частково приходило в незадовільний стан, а через відсутність ефективних засобів пилеподавлення та провітрювання - запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК (а.с. 7-11, 12 зв.). Працюючи протягом тривалого часу в умовах впливу шкідливих факторів, позивач отримав професійні захворювання та висновком МСЕК від 03.11.2010 р. йому встановлено третю групу інвалідності та втрату професійної працездатності у розмірі 55 %, з яких: 50% по вібраційній хворобі, а 5% хронічний бронхіт. (а.с. 14). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 08.10.2010 р. слідує, що позивачу встановлено діагноз: 1) вібраційна хвороба другої стадії: синдроми церебрально-периферичної ангіодистонії; вегетативно-сенсорної поліневропатії, в сполученні з синдромом шийної та попереково-крижової радикулопатії, з вираженими статико-динамічними порушеннями, нейродистрофією у вигляді: двостороннього плечолопаткового періартрозу (ПФС другого ступеню), деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом, ліктьових і колінних суглобів (ПФ другого ступеню) та вазомоторно-трофічних порушень на кистях; 2) хронічний бронхіт, ЛН першого ступеню (а.с. 11-13). Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обов'язку відповідач не виконав. Частиною першої ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 08.10.2010 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є робота протягом 11 років 10 місяців в умовах впливу перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, в результаті порушення посадовими особами, тобто керівництвом підприємства, де працював хворий, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці, та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, враховуючи те, що позивачу встановлено 55 % втрати професійної працездатності та третю групу інвалідності, а також характер захворювань, пов'язаних із спричиненням профзахворюваннями фізичних і моральних страждань позивачу, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування з боку відповідача моральної шкоди, так як факт заподіяння позивачеві моральної шкоди наявний. Вінзмушений змінити звичний спосіб життя - постійно лікуватися. Всі ці обставини дуже ускладнюють його життя, що призводить до моральних страждань та переживань, значним чином змінили порядок його життя, порушили його нормальні життєві зв'язки, для чого він повинен прикладати значні додаткові зусилля для організації свого життя. Разом з тим, суд вважає, що розмір моральної шкоди, що позивач просить стягнути, необґрунтовано завищений. Тому вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності,виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 18000 грн. за встановлені 55 % втрати професійної працездатності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати - 551 грн. 20 коп. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці»,

Outcome: partial