Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-25 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON], у якому посилається на те, що відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання повнолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка навчається на денному відділенні у Львівському професійному коледжі готельно-туристичного та ресторанного сервісу І рівня акредитації. Просила стягнути аліменти на дочку у розмірі 1050 грн. щомісячно, починаючи з 10 грудня 2015 року до досягнення 23 років за умови продовження навчання. Заочним рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 27 травня 2016 року позов задоволено частково. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з дня предявлення позову 24 січня 2016 року до закінчення 30 червня 2017 року навчання, з позбавленням права на утримання у разі припинення [PERSON] навчання в учбовому закладі. У задоволенні решти вимог відмовити. Стягнути з [PERSON] у дохід держави судовий збір 551 грн. 20 коп. Рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць допущено до негайного виконання. Не погоджуючись з рішенням, [PERSON] звернулася до Апеляційного суду Донецької області з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначає, що суд порушив строк розгляду справи та неправильно визначив період, на який стягуються аліменти; стягнувши з [PERSON] судовий збір, не врахував положення ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Не погоджується з визначеним судом розміром аліментів, оскільки не враховано обставини справи, майновий стан відповідача і відсутність клопотання останнього про зменшення розміру аліментів. Крім того, суд безпідставно відмовив у індексації аліментів, стягненні аліментів за один місяць до подання позову та самостійному зверненні до виконання виконавчого документа. У судове засідання особи, які беруть участь у справі не зявились; про час і місце розгляду справи повідомлені. [PERSON] і третя особа Головне Управління Пенсійного Фонду України в Донецькій області подали заяви про розгляд справи за їх відсутності. Апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Судом установлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON], яка народилася 10 грудня 1997 року та батьками якої є [PERSON] і [PERSON], навчається у Львівському професійному коледжі готельно-туристичного та ресторанного сервісу І рівня акредитації та потребує у звязку з навчанням матеріальної допомоги. Батько має можливість надавати повнолітній доньці матеріальну допомогу. Установлені судом факти сторонами не оспорюються. За змістом ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК, а саме: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Установивши, що відповідач є пенсіонером, суд визначив розмір аліментів у твердій грошовій сумі 700 грн. При визначенні розміру аліментів на повнолітню доньку, яка продовжує навчання, суд виходив з принципу розумності та справедливості й взяв до уваги матеріальне становище дитини, проживання платника аліментів на тимчасово окупованій території, можливість надання утримання другим з батьків. Апеляційний суд відхиляє доводи скарги щодо неврахування судом при визначенні розміру аліментів усіх доходів, що отримує відповідач (зокрема, заробітної плати судді самопроголошеної Донецької Народної Республіки, гонорару від видання двох книжок про полювання), оскільки вони не підтверджені належними та допустимими доказами і не є обставинами, які можуть бути визнані судом загальновідомими і не потребують доказування. Не є обґрунтованими доводи щодо безпідставного врахування судом проживання платника аліментів на тимчасово окупованій території, а також зменшення визначеного позивачем розміру аліментів без відповідної заяви відповідача. Судом при визначенні розміру аліментів додержані вимоги ст. 200 СК України. Визначений позивачем розмір аліментів 1050 грн., що дорівнює розміру пенсії у звязку з втратою годувальника, не можна визнати обґрунтованим. Однак не можна повністю погодитись із строком, на який стягнуто аліменти, оскільки судом не враховано, що у разі продовження навчання повнолітня дитина зберігає право на отримання аліментів до досягнення 23 років і предявлення нового позову не передбачено законом. Згідно зі статтею 201 СК України, до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189 - 192 і 194 - 197 цього Кодексу. Частиною другою ст. 191 СК України передбачено, що аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Отже, обовязковою умовою присудження аліментів за минулий час є доведеність саме позивачем вжиття заходів щодо одержання аліментів з відповідача та не можливість їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Такі обставини особа, яка подала апеляційну скаргу, не довела. Не є належним та допустимим доказом довідка Головного управління Пенсійного фонду України (ас. 57), на яку в обґрунтування доводів скарги посилається [PERSON], оскільки отримання відповідачем заборгованості з пенсії у квітні 2016 року, тобто після предявлення позову, не підтверджує вжиття заходів щодо одержання аліментів на повнолітню дитину з відповідача та не можливість їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. Несплата аліментів на неповнолітню дитину і вжиття заходів до їх одержання не є тотожними з вимогами про надання матеріальної допомоги доньці, яка продовжує навчання, на підставі ст. 199 СК України. Відмовляючи в індексації розміру аліментів, що підлягають стягненню на користь [PERSON], суд керувався статтею 184 СК України і Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та мотивував висновок тим, що суми підлягають індексації на стадії виконання судового рішення. Проте суд не врахував, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, передбачений главою 16 Сімейного кодексу України, однак норми цієї глави не поширюють дію положень ст. 184 Сімейного кодексу України на правовідносини, які виникають між батьками з приводу їх участі в утриманні повнолітніх дочки, сина. Отже, апеляційний суд визнає за необхідне виключити з мотивувальної частини рішення посилання на статтю 184 СК України щодо індексації визначеного судом розміру аліментів. Строк розгляду справ передбачений статтею 157 ЦПК України, зокрема, справи про стягнення аліментів розглядаються не більше одного місяця з дня відкриття провадження у справі. Установлено, що провадження у справі відкрито 01 лютого 2016 року, рішення ухвалено 27 травня 2016 року. Ухвала про подовження розгляду справи, згідно з ч. 2 ст. 157 ЦПК України, не постановлювалась судом. Отже, доводи скарги щодо розгляду справи з порушенням строку визнаються обґрунтованими. Проте зазначене порушення процесуального закону на правильність висновків суду про часткове задоволення позовних вимог не впливають. Колегія суддів визнає підставними доводи скарги щодо неправильного вирішення питання розподілу судових витрат. Стягнувши судові витрати з [PERSON], суд не врахував положення пункту третього частини першої ст. 5 Закону України «Про судовий збір», згідно з якими від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення аліментів. Таким чином, судові витрати покладаються на відповідача [PERSON] Питання, повязані із зверненням судового рішення до виконання, не є позовними вимогами. Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи скарги щодо безпідставної відмови судом першої інстанції у задоволенні прохання позивача у самостійному зверненні до виконання виконавчого документа. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 368 ЦПК України питання, повязані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. До компетенції апеляційного суду не входить сприяння видачі виконавчого документа та передача його на виконання. Ураховуючи наведене, апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу і змінює оскаржене рішення.

Outcome: partial