Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-13 00:00:00

У серпні 2017 р. [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання усиновлення недійсним. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 24.10.2014 р. він уклав шлюб із відповідачем, у якої від першого шлюбу є дитина - син [PERSON], [INFO], і якого він 17.06.2015 р. всиновив. При цьому, після укладення шлюбу із відповідачем, остання поселилась за його місцем проживання, але дитина продовжувала проживати у її батьків. До усиновлення відповідач неодноразово пропонувала йому всиновити її сина, мотивуючи тим, що у дитини має бути батько. Вважає, що його - позивача, було використано відповідачем при оформленні усиновлення дитини, оскільки відповідач не мала намір продовжувати із ним шлюбні відносини. Про останнє свідчить те, що 09.09.2016 р. вона подала до суду позовні заяви про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини в розмірі 15 000 грн., крім того, при черговій сварці відповідач заявила, що не мала наміру з ним проживати, а ініціювала усиновлення її сина, оскільки її дитина повинна бути забезпеченою, а від батька дитини вона не могла отримати аліменти, оскільки він виїхав до Румунії. Вважає, що фактично відповідач використала його як того, хто заробляє гроші, які витрачались на неї та її сина. Дитина фактично постійно проживала із батьками відповідача та його, як батька, не знає. Коли він повертався з закордонних рейсів, відповідач без дитини приїжджала до нього, проживала деякий час із ним, а коли отримувала зароблені ним гроші, починала сварку та виїжджала до своїх батьків. Він мав надію, що після придбання свого житла, вони налагодять відносини, для чого заробляв гроші і інвестував будівництво житла, проте, сімейні відносини налагодити не вдалось. У судове засідання 14.03.2018 р. позивач не з'явився, раніше у судових засіданнях позовні вимоги підтримував, суду додатково пояснив, що на час розгляду справи відповідач має близькі стосунки із його колишнім другом - [PERSON] та разом з дитиною проживає у останнього. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги - підтримала, просила їх задовольнити. Додала, що вже більше року відповідач не надає дитину позивачу для побачень тощо. Відповідач у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Зазначила, що у жовтні 2014 р., після укладення шлюбу, вона із позивачем жила у її батьків, але на початку 2015 року вони переїхали жити до його матері, оскільки, між її батьком та позивачем виник конфлікт. У червні 2015 року позивач всиновив її дитину. Пояснила, що мала намір і сподівалась, що буде сім'я із позивачем, неодноразово надавала останньому спроби бути у сім'ї. Крім того, пайові внески за квартиру (більшу частину) вніс її батько, позивач подарував їй автомобіль, який був у закладі банку, і її батько близько 10 000 євро погасив боргу за автомобіль, потім цей автомобіль вона переоформила юридично на мати позивача. Дитину не дозволяє позивачу та його матері брати, оскільки колись, після побачення сина повернули хворим, із температурою. Подала до суду письмові заперечення (а.с.25-26). Представники третіх осіб у судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У судовому засіданні 26.10.2017 р. представник Служби у справах дітей Ізмаїльської районної державної адміністрації Одеської області зазначила, що вважає за доцільне позов задовольнити (а.с.34 зв.). Начальник відділу державної реєстрації актів цивільного стану подавав до суду заяви про розгляд справи у відсутність представника (а.с.23, 74). Заслухавши позивача, відповідача та їх представників, представника третьої особи, свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Так, відповідно до ч.5 ст. 236 СК України, якщо одним із подружжя усиновлена дитина другого з подружжя, усиновлення може бути визнане недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що на момент усиновлення другий із подружжя не мав наміру продовжувати з ним шлюбні відносини. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] має сина [PERSON], [INFO] (а.с.5 «а»). 24.10.2014 р. позивач [PERSON] та відповідач уклали шлюб, який було зареєстровано у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції в Одеської області під № 787. У червні 2015 року, згідно рішенню Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 17.06.2015 р., позивач [PERSON] всиновив малолітнього сина відповідача - [PERSON], [INFO] р. н. (а.с.7-8). 09.09.2016 р. [PERSON] звернулась до суду із позовом про розірвання шлюбу із [PERSON] (а.с.9). Згідно показанням свідка [PERSON] - мати позивача, на її думку, шлюб між її сином та відповідачем, а також усиновлення відбулись дуже швидко. 24.10.2014 р. вони уклали шлюб, а 27.10.2014 р. син пішов у рейс. Перед рейсом син познайомив жінку із його друзями, зокрема, і з [PERSON]. Поки син був у рейсі, [PERSON] спілкувалась із [PERSON] і постійно про нього їй розповідала, який він гарний. Якось і сам [PERSON] зранку прийшов із [PERSON] до дому, провівши її, щоб вона її не сварила, посилаючись на те, що вона була із ним. Зазначила, що [PERSON], навіть перед усиновленням, розмовляючи із нею, сама сказала, що не знає, чи йти їй на суд по справі про усиновлення, чи не йти. На її запит: «Чи збирається вона жити разом із Євгенієм?», [PERSON] пожала плечима, і вона зробила висновок, що скоріш «ні», чим «так». Показала, що у серпні 2016 р. вони усі разом зібрались та поїхали у [PERSON] до аквапарку на автомобілі [PERSON] Але у [PERSON] залишився у парку на ніч, а [PERSON] із [PERSON] - у готелі. По телефону [PERSON] сказала їй, що розлучається із [PERSON]. Вважає, що зараз [PERSON] разом із дитиною живе у [PERSON] Згідно поясненням самого позивача - [PERSON] у судовому засіданні 01.02.2018 р. , відповідач - [PERSON], на час укладення шлюбу мала бажання скласти сім'ю, але після його повернення з рейсу та перед усиновленням дитини, вона вже не хотіла, вже мала сумніви. 16.06.2018 р. у [PERSON] ввечері у готелі він та [PERSON] посварились, і він не хотів заходити до номера, тоді [PERSON] йому сказала, що якщо він не хоче заходити, тоді вони розлучаються. Отже, з зазначеного суд робить висновки, що на час усиновлення позивачем дитини, відповідач [PERSON] не мала наміру припиняти шлюбні відносини із позивачем, вона могла тільки піддавати сумніву складення добрих сімейних стосунків із позивачем, але не мала намір ініціювати розлучення, про що свідчить і зміст її звернення до відповідача у гостинниці у [PERSON] - зайти у номер. Крім того, відповідач на час укладення шлюбу із позивачем, навіть, не була знайома із [PERSON] Щодо можливості наявності зараз між відповідачем та [PERSON] шлюбних стосунків, на що посилаються позивач та його мати - свідок [PERSON], суд до уваги вказане не бере, оскільки вказане не стосується предмету позову - періоду часу на момент усиновлення. Не може суд ґрунтувати і свої висновки на показаннях свідків [PERSON] та [PERSON], а саме - спілкування відповідача із [PERSON], оскільки не було наведено суду відповідних доказів у підтвердження відсутності наміру у [PERSON] продовжувати з ним шлюбні відносини. За змістом статей 12 та 81 ЦПК України, який набрав чинності з 15.12.2017 року, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналогічні положення містяться у статтях 10, 60 ЦПК України (2004р). Статтями 77 - 80 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed