Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

У серпні 2020 року Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» (далі по тексту - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначає, що [PERSON] як власник нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] є споживачем житлово-комунальних послуг з утримання будинку, споруд і прибудинкової території. 01.09.2016 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та [PERSON] було укладено Договір № Е-16-01492 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідач порушує умови укладеного договору та станом на 05.08.2020 року заборгованість за договором складає 11066,08 грн., в тому числі основний борг в розмірі 10176,87 грн., інфляційні втрати 402,80 грн., 3 % річних 486,41 грн., у зв`язку з чим, позивач просить стягнути з відповідача вказану суму заборгованості, понесені ним судові витрати та витрати на правничу допомогу. Ухвалою суду від 28.08.2020 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх у повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та просив у його задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Як встановлено з матеріалів справи та встановлено судом, що 01.09.2016 року між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва» та [PERSON] було укладено Договір № Е-16-01492 (далі - Договір) про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкової території, комунальних та додаткових послуг за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до договору купівлі-продажу від 20.10.2008 року, [PERSON] є власником нежитлових приміщень загальною площею 121,30 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Відповідно до п. 4.1 та п. 4.4 Договору, за цим договором споживач відшкодовує виконавцю експлуатаційні витрати на утримання та обслуговування будинку та прибудинкової території. Загальна вартість відшкодування власником (орендарем) витрат по утриманню та обслуговуванню нерухомого майна по даному Договору становить 252,9 грн. на місяць, в тому числі ПДВ - 42,15 грн. Згідно з п. 5.1 Договору, за невиконання або неналежне виконання зобов`язань за цим Договором сторони несуть відповідальність згідно чинного законодавства України. Позивач у позовній заяві зазначає, що відповідач умови договору не виконує, плату за надані послуги не здійснює, у зв`язку з чим позивач звернувся в суд з позовом про стягнення з відповідача заборгованості з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, комунальних та додаткових послуг, що станом на 05.08.2020 року заборгованість за договором складає 11066,08 грн., в тому числі основний борг в розмірі 10176,87 грн., інфляційні втрати 402,80 грн., 3 % річних 486,41 грн.. На підтвердження своїх доводів надав суду розрахунок заборгованості. Відповідно до положень ст. 322 Цивільного кодексу України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст.16 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначено, що порядок надання житлово-комунальних послуг, їх якісні та кількісні показники мають відповідати умовам договору та вимогам законодавства. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. Виробник послуг може бути їх виконавцем. Особливими учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є балансоутримувач та управитель, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачем, виконавцем або виробником. Порядок формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій затверджений Постановою Кабінету Міністрів України №869 від 01 червня 2011 року «Про забезпечення єдиного підходу до формування тарифів на житлово-комунальні послуги». Вказаний Порядок визначає механізм формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і поширюється на суб`єктів господарювання всіх форм власності, які надають послуги, суб`єктів господарювання всіх форм власності, що спеціалізуються на виконанні окремих послуг, на умовах субпідрядних договорів з виконавцями, органи місцевого самоврядування, власників, орендарів житлових будинків (гуртожитків), власників (наймачів) квартир (житлових приміщень у гуртожитках), власників нежитлових приміщень у житлових будинках (гуртожитках). За п.5 ч.3 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 32 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 4.2 Договору, відшкодування експлуатаційних витрат а утримання будинку та прибудинкової території та інших витрат загального користування сплачуються відповідно до розрахунків згідно Постанови КМУ від 20.05.2009 року № 529. Статтею 162 Житлового кодексу України передбачено, що власник зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. З огляду на викладене правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов`язанням, у якому, серед інших прав і обов`язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов`язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Отже, виходячи з юридичної природи спірних правовідносин сторін як грошових зобов`язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 Цивільного кодексу України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов`язання. Виходячи з наведеного, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача мають правове обґрунтування з посиланням на докази відповідно до вимог ст.81 ЦПК України, а тому позов підлягає до задоволення. Як вказував позивач, заборгованість, яку слід стягнути з боржника, станом на 05.08.2020 року становить заборгованість за договором складає 11066,08 грн., в тому числі основний борг в розмірі 10176,87 грн., інфляційні втрати 402,80 грн., 3 % річних 486,41 грн. Разом з тим, як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості до основної заборгованості включено борг до 01.01.2019 року , що складає 7 062,79 грн. Проте стороною позивача не надано детального розрахунку виникнення заборгованості до 01.01.2019 року, що позбавляє суд можливості перевірити законність нарахування такої заборгованості, тому суд не вбачає підстав для стягнення такої заборгованості. Судом безспірно встановлено, що позивачем надаються комунальні послуги відповідачу як власнику нежитлового приміщення. Фактично, на час звернення до суду з позовом, відповідач має заборгованість перед позивачем, що підтверджується наданим суду розрахунком. За таких обставин, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням розрахунку заборгованості з 31.01.2019 року по 31.08.2019 року, суд приходить до висновку про необхідність стягнути з відповідача заборгованість в сумі 2073,60 грн. 56,30 грн., інфляційних втрат та 41,59 трьох процентів річних. З урахуванням частково задоволення позовних вимог, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 412,4 гривень. Щодо вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу у розмірі 5 000 грн., слід зазначити наступне. Згідно з ч. 8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Згідно ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з письмових матеріалів справи, між адвокатом Орловим О.О. та позивачем був укладений Договір про надання правничої допомоги №32 від 17.02.2020 року, та позивачем було сплачено за даним договором 5 000 грн. Разом з тим стороною позивача не було надано доказів надання адвокатом Орловим О.В. правової допомоги в межах вказаної справи. Крім того, адвокат Орлов О.В. не здійснював представництво позивача у суді так як на судових засіданнях інтереси позивача представляли інші особи на підстав довіреності від позивача. Тому, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про відшкодування витрат на правову допомогу.

Outcome: partial