Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-01 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Одинадцята київська державна нотаріальна контора, про визнання недійсним заповіту. Свої позовні вимоги [PERSON] обґрунтовував тим, що [INFO] року померла його дружина [PERSON] На випадок своєї смерті [PERSON] склала заповіт від 26 вересня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №9-638, яким заповіла [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] Позивач зазначив, що [PERSON] на час вчинення заповіту перебувала на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Клінічної лікарні №15 Подільського району м. Києва. У цій лікарні [PERSON] двічі зазнала оперативних втручань, після проведення яких тривалий час перебувала у відділенні реанімації та інтенсивної терапії, де отримувала знеболюючі та нарковмісні препарати. Як стверджував [PERSON], унаслідок вживання сильнодіючих медичних препаратів його дружина на момент складення нею заповіту не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Покликаючись на згадані обставини та норму ст. 225 ЦК України, позивач просив суд визнати недійсним заповіт від 26 вересня 2015 року, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №9-638. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити їх з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили, що [PERSON] та її сестра [PERSON] перебували у дружніх стосунках з [PERSON], допомагали їй матеріально, коли вона хворіла, здійснювали догляд за нею. [PERSON] вказувала на те, що волевиявлення заповідача на призначення її спадкоємцем було вільним, а на час складення заповіту [PERSON] повністю усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. З цих підстав відповідач та її представник просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позовних вимог. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, третя особа про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила. За клопотанням представника позивача судом ухвалою від 10 травня 2018 року призначено у справі посмертну судово-психіатричну експертизу для перевірки доводів позивача щодо того, чи на момент складення заповіту [PERSON] могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. У зв'язку з цим провадження у справі було зупинено. Після надходження до суду висновку експерта 04 жовтня 2018 року провадження у справі було поновлено. Заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, показання свідка [PERSON] дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 05 листопада 2015 року (а. с. 38). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на майно, що за життя належало на праві власності спадкодавцеві, зокрема на квартиру [ADDRESS] Спадкоємцем за законом першої черги є її чоловік [PERSON], який у строк, встановлений ст. 1270 ЦК України, звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини (а. с. 37, 44). Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Ч. 2 ст. 1236 ЦК України передбачено, що заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Вимоги щодо форми та змісту заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. Так, цією нормою Кодексу визначено, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4. ст. 207 цього Кодексу. На випадок своєї смерті [PERSON] 26 вересня 2015 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №9-638, яким заповіла [PERSON] належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS] (а. с. 43-44). Відтак, спадкування після смерті [PERSON] повинно здійснюватись за заповітом. За приписами ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Заповіт є одностороннім правочином, а тому він повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Системний аналіз норм ЦК України свідчить, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для визначення наявності у [PERSON] такого стану на момент складення нею заповіту від 26 вересня 2015 року згідно зі ст. 103 ЦПК України судом було призначено за клопотанням представника позивача посмертну судово-психіатричну експертизу. Зі змісту висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 вересня 2018 року №605, складеного експертом Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, заповідач [PERSON] на час складення нею заповіту 26 вересня 2015 року не страждала на будь-яке стійке психічне захворювання чи тимчасовий хворобливий психічний розлад і за своїм психічним станом у зазначений період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними (а. с. 157-159). Вказаний експертний висновок є категоричним, чітким та зрозумілим, експертом Київського міського центру судово-психіатричної експертизи досліджено всі надані йому об'єкти та надано вичерпну відповідь на поставлене судом питання. Висновок посмертної судово-психіатричної експертизи від 13 вересня 2018 року №605 кореспондується з іншими письмовими доказами, зібраними у справі, а також показаннями свідка [PERSON], яка у судовому засіданні засвідчила, що за життя заповідач [PERSON] дійсно хворіла, тривалий час перебувала на лікуванні, однак це не вплинуло на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та (або) керувати ними. Ст. 82 ЦПК України покладено на кожну зі сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проте позивачем та його представником не надано суду належних, допустимих достатніх та достовірних доказів, які б засвідчували, що на момент складення заповіту від 26 вересня 2015 року заповідач [PERSON] перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Доводи [PERSON] та його представника ґрунтуються на припущеннях. Зважаючи на наведені обставини, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed