Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-08 00:00:00

У серпні 2015 р. Банк предявив до суду позов, який обґрунтував тим, що 21 травня 2007 р. відповідач уклав із публічним акціонерним товариством «Кредитпромбанк» кредитний договір №14/057/07-G за умовами якого позичив 68400 доларів США з терміном поверхня по 20 травня 2032 р. зі сплатою 12,7% річних. У забезпечення своїх кредитних зобовязань позичальником була передана в іпотеку за договором від 21 травня 2007 р. квартира №25 по вул. ново бузькій, 120 Надалі, 20 травня 2013 р. Банк викупив право вимоги за даним кредитним договором та забезпечувальними договорами у ПАТ «Кредитпромбанк». Станом на 09 липня 2015 р. заборгованість позичальника становить суму 1211284,03 грн., з яких тіло кредиту 975879,72 грн., проценти 189198,83 грн., пеня 41324,62 грн., 3% річних від простроченої заборгованості по тілу 1789,75 грн., 3% річних від простроченої заборгованості за процентами 3091,11 грн. Іпотечний договір передбачає право на передачу іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок основного зобовязання. Тому Банк просив в рахунок виконання основного зобовязання щодо оплати заборгованості в сумі 1211284,03 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки вказану трикімнатну квартиру шляхом визнання права власності на нього за Банком. В судове засідання представниками Банку подані заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідач в судове засідання не зявився. Суд дослідивши докази в справі, встановив такі обставини. Згідно кредитного договору [PERSON] з ПАТ «Кредитпромбанк» від 21 травня 2007 р. за №14/057/07-G, відповідач позичив 68400 доларів США під 12,7% річних з терміном повернення не пізніше 20 травня 2032 р. з погашенням отриманого кредиту частинами щомісячно згідно графіку та зі сплатою до 10 числа кожного місяців процентів розрахованих з фактичної суми заборгованості за кредитом. (розділ 4, п. 5.1.). За прострочення оплат позичальник повинен сплачувати пеню в розмірі подвійної процентної ставки від суми простроченого платежу (п. 4.9.). Іпотечним договором від 21 травня 2007 р. за реєстровим № у нотаріуса 1453 сторони погодили передачу [PERSON] в іпотеку ПАТ «Кредитпромбанк» квартири [ADDRESS]. Згідно п. 4.3. договору іпотеки зверхня стягнення на предмет іпотеки здійснюється іпотекодержателем шляхом позасудового врегулювання згідно з яким іпотекодержатель набуває право від свого імені продати майно або прийняти його у власність в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в порядку визначеному законом України «Про іпотеку». Положення цього пункту є застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя і мають силу договору про задоволення вимог. У відповідності до п. 4.4. у випадку коли виконання пункту 4.3. цього договору унеможливлюється діями або бездіяльністю іпотекодавця, іпотеко держатель має право здійснити звернення стягнення на майно іншим способом, передбаченим чинним законодавством України, в т.ч. на підставі виконавчого листа нотаріуса бао звернутися до суду у будь який час за захистом своїх порушених прав (а.с.38-41). Додатковим договором №2 від 12 травня 2009 р. сторони погодили, що фактичний розмір заборгованості за кредитом станом на день укладання додаткового договору складає 49620 доларів США та право позикодавця самостійно визначати черговість погашення боргу (а.с. 33-35) Додатковим договором №1 від 04 серпня 2010 р. ПАТ «Кредитпромбанк» та [PERSON] (а.с.23-32) кредитний договір викладений в новій редакції та ним погоджено таке: -заборгованість за кредитним договором в сумі 49620 доларів США станом на 04 серпня 2010 р. в розумінні цього додаткового договору є траншем, наданим в межах загальної можливої суми траншей у 52839,67 доларів США (п.1.1., п. II) -у разі недотримання позичальником умов кредитного договору банк має право вимагати дострокового повернення всіх наданих кредитів, сплати нарахованих процентів за користування ними, а у разі невиконання них вимог звернути стягнення на предмет іпотеки Додатковим договором №2 від 04 серпня 2010 р. сторони погодила надання траншу 25451,49 грн. на реструктуризацію кредиту наданого за додатковим договором №1 від 04 серпня 2010 р. з терміном повернення 03 серпня 2013 р. зі сплатою до цієї дати процентної ставки 20% річних (а.с. 36--37). Нотаріальним додатковим договором від 04 серпня 2010 р. до договору іпотеки були внесені зміни у звязку із внесенням змін до кредитного договору додатковим договором від 04 серпня 2010 р. (а.с. 42-43). За договором від 20 травня 2013 р. ПАТ «Кредитпромбанк» продав право вимоги за кредитним договором та договорами забезпечення банку. Направлена Банком вимога від 10 квітня 2015 р. про сплату поточної (простроченої заборгованості в сумі 10440,66 доларів США в тридцяти денний строк та попереджання, в разі незадоволення вимоги, про використанням прав передбачених договором іпотеки як в позасудовому порядку так і в судовому (а.с.45-47). Вимога не є виконанню. Оцінка спірного майна згідно звіту наданого позивачем складає 597903 грн. Суд вважає що позов не підлягає задоволенню. Згідно із частиною третьою статті 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України Про іпотеку. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду, як правильно зазначив в рішенні суд першої інстанції, ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Із системного аналізу зазначених вище нормативних актів випливає, що при вирішенні даної категорії справ судам слід встановлювати наявність чи відсутність згоди іпотекодавця на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобовязань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, якщо такі умови передбачені умовами договору іпотеки. Саме до цього зводиться правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 30 березня 2016 р. у справі № 6-1851цс15. Крім того, як зазначено в тексті постанови Верховного Суду України від 30 березня 2016 р. у справі № 6-1851цс15 при вирішенні справ даної категорії слід враховувати умови договору іпотеки. Умовами даного конкретного договору іпотеки не передбачається можливість набуття права власності іпотекодержателем в судовому порядку звернення стягнення на предмет іпотеки. Тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed