Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] (далі-позивач) звернулася до Шевченківського районного в м. Києві суду з позовом до територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (далі - відповідач) про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Позовні вимоги, обґрунтовані тим, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2017 року апеляційну скаргу Київської міської ради задоволено частково; рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20.06.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову; стягнуто з територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на користь [PERSON] суму у розмірі 945011,50 грн. та 3654,00 грн. на відшкодування судових витрат, а всього 948575,50 грн. Разом з тим відповідач в добровільному порядку рішення не виконує. У зв`язку з вищевикладеним, позивач звернувся до суду із вказаним позовом. Тому позивач просив суд стягнути з відповідача в якості відшкодування інфляційних втрат та 3% річних за невиконання зобов`язання 150725,06 грн., з яких: 116394,06 грн. в якості відшкодування інфляційних втрат; 34331,00 грн. в якості відшкодування 3% річних, та судові витрати. Ухвалою суду від 29.01.2019 року позовну заяву було залишено без руху і надано позивачу строк для усунення недоліків. Ухвалою судді від 20.02.2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. Суд повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши сторін, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2017 року апеляційну скаргу Київської міської ради задоволено частково; рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20.06.2017 року скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову; стягнуто з територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради на користь [PERSON] суму у розмірі 945011,50 грн. та 3654,00 грн. на відшкодування судових витрат, а всього 948575,50 грн. Позивач зазначає, що відповідач в добровільному порядку рішення Апеляційного суду міста Києва від 04.10.2017 року не виконує. Згідно з ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч.1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно ч.2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно ч.5 ст. 11 ЦК України у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Отже, за загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до винесення судового рішення (постанова Верховного Суду України від 18.10.2017 року у справі №910/8318/16. Відповідно ст. 599 ЦК зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Як передбачено ч.2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Отже, положення зазначеної норми права передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 30.03.2016 року у справі №6-2168цс15, а також підтверджена постановою Верховного Суду від 19.03.2018 року у справі №718/2080/17-ц. Крім того, в постанові Верховного Суду від 16.05.2018 року у справі №459/3560/15-ц зазначено, що оскільки на підставі судового рішення між сторонами виникло грошове зобов`язання, то його невиконання зумовлює застосування положень частини другої статті 625 ЦК України. Таким чином, враховуючи вищенаведені положення законодавства, а також зважаючи на те, що обставини щодо невиконання відповідачем своїх грошових зобов`язань перед позивачем знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведені в позовній заяві, приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування йому відповідачем інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірними, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1507,25 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved