Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-09 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача АТ «КБ «Приватбанк», в якому просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь суму банківського вкладу за договором № SAMDNWFD0070116924100 від 08.05.2014 р. та нараховані на суму вкладу проценти в загальному розмірі 12 780,03 грн. Свої вимог обґрунтовує тим, що 08.05.2014 р. сторонами укладено договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD0070116924100, вклад «Стандарт» на 12 міс. (далі - договір), який неодноразово пролонговувався. Початкова сума вкладу становила 6 500 грн., з процентною ставкою 15% річних. Станом на 22.05.2018 р. залишок вкладу та нарахованих на нього процентів становив 12 780,03 грн. 18.05.2018 р. позивач в порядку п. 25 договору подав до відповідача заяву про розірвання договору банківського вкладу та виплату належної йому суми банківського вкладу. Однак, листом № 20.1.0.0.0/7-180619/289 від 20.06.2018 р. відповідач відмовив позивачу у видачі банківського вкладу, мотивуючи тим, що останній є поручителем ТОВ «Фірма «Довіра» за договором поруки, яка на даний час має прострочену заборгованість за кредитним договором № 2Д077Д від 03.06.2010 р. При цьому, позивач заперечує укладання будь-яких договорів поруки за кредитними зобов`язаннями ТОВ «Фірма «Довіра». Такі дії відповідача позивач вважає протиправними, та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства України та практиці ЄСПЛ та просить задовольнити позов у заявлений ним спосіб. Ухвалою суду від 27.08.2018 р. позовну заяву залишено без руху та позивачу надано строк протягом 5 днів з дня вручення для усунення недоліків, а саме для надання підтвердження про те, що ним не подано іншого позову (позовів) до цього ж відповідача (відповідачів) з тим самим предметом та з тих самих підстав (а.с. 27). Після усунення недоліків 19.09.2018 р. відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 34). 08 січня 2019 р. до суду від представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Каракоці О.Р. надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову. Зазначає, що правовідносини, що виникли між сторонами щодо договору банківського вкладу не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів». Списання з депозитних вкладів позивача грошових коштів на сплату кредитної заборгованості відповідає вимогам чинного законодавства та п. 18 депозитного договору, а тому є правомірним. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Стаття 1 Закону України «Про захист прав споживачів» визначає, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника (п. 22); продукція - це будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб (п. 19); послугою є діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб (п. 17); виконавець - це суб`єкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги (п. 3). Преамбула Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» визначає метою цього Закону створення правових основ для захисту інтересів споживачів фінансових послуг, правове забезпечення діяльності і розвитку конкурентоспроможного ринку фінансових послуг в Україні, правове забезпечення єдиної державної політики у фінансовому секторі України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. За договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором (ч. 1 ст. 1058 ЦК України). Аналіз наведених норм закону свідчить про те, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежність надання цих послуг. Враховуючи викладене, слід дійти висновку про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин. Зазначені правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 11 травня 2016 року у справі № 6-37цс16 та від 1 червня 2016 року у справі № 2558цс15. Таким чином, заперечення відповідача, що правовідносини, що виникли між сторонами щодо договору банківського вкладу не є предметом регулювання Закону України «Про захист прав споживачів», є безпідставними. Відповідно до частини першої статті 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). Договір банківського вкладу є реальним, оплатним договором і вважається укладеним з моменту прийняття банком від вкладника або третьої особи на користь вкладника грошової суми (вкладу). За положеннями статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що 08.05.2014 р. між позивачем вкладником [PERSON] та відповідачем АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDNWFD0070116924100, вклад «Стандарт» на 12 міс. Початкова сума вкладу становила 6 500 грн. На суму вкладу нараховуються проценти за ставкою 15% річних (а.с. 11). На підставі положень п. 8, 9 договору строк дії вкладу був неодноразово пролонгований. Згідно з п. 25 договору позивач має право вимагати дострокового розірвання договору з виплатою вкладу в повному обсязі з урахуванням нарахованих процентів за кожний повний строк вкладу. 18.05.2018 р. позивач подав до відповідача заяву про розірвання депозитного договору від 08.05.2014 р. № SAMDNWFD00701169241І та виплату належної йому суми банківського вкладу. 18.05.2018 р. особовий рахунок позивача, на якому обліковувався його депозит відповідачем було закрито. Згідно з довідкою відповідача № MH6S5MS74QU8UNSF станом на 22.05.2018 р. на рахунку позивача залишок вкладу та нарахованих на нього процентів становив 12 780,03 грн. (а.с. 11). Листом від 20.06.2018 р. № 20.1.0.0.0/7-180619/289 відповідач відмовив позивачу у видачі банківського вкладу, мотивуючи це тим, що останній є поручителем ТОВ «Фірма Довіра» за договором поруки, яке на даний час має прострочену заборгованість за кредитним договором № 2Д077Д від 03.06.2010 р. Пунктом 18 договору банківського вкладу від 08.05.2014 р. № SAMDNWFD0070116924100, на який представник відповідача посилається як на підставу правомірності своїх дій, передбачено, що у випадку порушення позивачем чи банком умов договору порушник несе відповідальність, передбачену чинним законодавством України. Тому, посилання відповідача на вказаний пункт договору є хибними. У той же час, положеннями п. 14 договору банківського вкладу від 08.05.2014 р. № SAMDNWFD0070116924100 передбачено, що за наявності у клієнта простроченої заборгованості за кредитом, виданим банком, або якщо клієнт є поручителем за кредитом, за яким існує заборгованість, банк має право на свій розсуд: - після закінчення строку вкладу перерахувати вклад і нараховані проценти на поточний або картковий рахунок клієнта та в подальшому використовувати їх для погашення заборгованості; або - розірвати цей договір. При цьому банк надсилає клієнту письмове повідомлення із зазначенням дати розірвання договору. Вклад і нараховані проценти зараховуються на поточний або картковий рахунок клієнта та в подальшому використовуються для погашення заборгованості На підтвердження правомірності своїх дій зі списання з депозитного вкладу позивача грошових коштів на сплату кредитної заборгованості відповідачем до матеріалів справи надано договір поруки № Г.092.2.1-267 від 25.06.2001 р., укладений між позивачем як поручителем та відповідачем як кредитором (а.с. 44). Згідно з п. 1 вказаного договору поруки позивач взяв на себе зобов`язання перед банком відповідати в повному обсязі за виконання ТОВ «Фірма Довіра» (боржник) зобов`язань по кредитному договору № 2Д077Д від 25.06.2001 р., що був укладений між кредитором та боржником в обсязі основного боргу, процентів, комісій, штрафів, пені. При цьому, вказуючи на наявність у ТОВ «Фірма Довіра» перед банком кредитної заборгованості за кредитним договором № 2Д077Д від 25.06.2001 р. відповідач не надав ані суду, ані позивачу належних та допустимих доказів наявності такої заборгованості, що в свою чергу свідчить про безпідставність та недоведеність таких доводів відповідача. Окрім того, з наданої відповідачем на підтвердження правомірності своїх дій копії договору поруки № Г.09.2.2.1-285/1 від 22.03.2002 р., вбачається, що його укладено між дочірнім підприємством «Телерадіоорганізація Довіра», в особі Директора [PERSON] , надалі - поручитель, ПриватБанк, в особі Голови Правління [PERSON] , надалі -кредитор, та ТОВ «Фірма Довіра», в особі [PERSON] , надалі - боржник. Згідно з п. 1 вказаного договору поручитель взяв на себе зобов`язання перед кредитором відповідати в повному обсязі за виконання боржником своїх зобов`язань по кредитному договору № 2Д077Д від 25.06.2001 р., з повернення кредиту, сплаті процентів за весь період користування кредитором, штрафів, пені. Отже, вказаний договір правового значення для вирішення спірних питань цього розгляду не має. Вказане свідчить про безпідставність заперечень відповідача в цій частині. Враховуючи викладене, та зважаючи на те, що відповідач безпідставно списав з депозитного вкладу позивача грошові кошти на сплату кредитної заборгованості ТОВ «Фірма Довіра» за кредитним договором № 2Д077Д від 25.06.2001 р., суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача на його користь в примусовому порядку суми банківського вкладу за договором № SAMDNWFD0070116924100 від 08.05.2014 р. та нарахованих на суму вкладу процентів в загальному розмірі 12 780,03 грн. підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача понесених ним судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката Бурки А.О ., суд враховує таке. За правилами ч. 2-4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Як вбачається з матеріалів справи інтереси позивача під час підготовки позову до суду та під час розгляду справи на підставі угоди про надання правової допомоги від 22.02.2018 р. № 22/02-18 та ордеру серії КС № 441120 від 22.08.2018 р. представляв адвокат Бурка А.О. (а.с. 5, 7). Відповідно до умов вказаної угоди вартість правової допомоги становить 700 грн. без ПДВ за годину роботи адвоката. У період з 22.02.2018 р. по 23.08.2018 р. адвокатом Буркою А.О. позивачу надано правову допомогу у кількості 7 год. вартістю 4 900 грн., що підтверджується актом прийому-передачі наданої правової допомоги № 1 від 23.08.2018 р. та відповідним розрахунком витрат на професійну правничу допомогу від 23.08.2018 р. (а.с. 6, 9). Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має з`ясувати склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат (постанова Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №301/1894/17) Зважаючи на те, що матеріали справи не містять документів, що свідчать про оплату позивачем гонорару адвокату Бурці А.О. (платіжні доручення, квитанції тощо) вимоги позивача про стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу адвоката в сумі 4 900 грн. задоволенню не підлягають. Згідно зі ст. 141 ЦПК України судовий збір, який підлягав оплаті при поданні позову позивачем у розмірі 704 грн. 80 коп. відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір», стягується на користь держави.

Outcome: approved