Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та залишення проживання дітей з матір`ю. В обґрунтування позову позивач зазначила, що 03 вересня 2011 року у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Гощанського районного управління юстиції у Рівненській області зареєструвала шлюб з відповідачем, актовий запис №38. У шлюбі у них народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Позивач, посилаючись на ст.ст. 104, 105, 110, 112 Сімейного кодексу України, просить розірвати шлюб з відповідачем, оскільки через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, вони втратили всі фізичні та духовні зв`язки, а також почуття любові. На переконання позивача, подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим, бажання примиритися у неї відсутнє. Крім цього, позивач, вказуючи на те, що діти увесь час проживають з нею, просить в порядку ст. 160 Сімейного кодексу України залишити проживати неповнолітніх дітей разом з нею. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Гощанського районного суду Рівненської області від 13 серпня 2020 року вказану вище позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Суд, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 03 вересня 2011 року, судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] 03 вересня 2011 року зареєстрували шлюб у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Гощанського районного управління юстиції у Рівненській області, про що було зроблено актовий запис №38 (арк. спр. 4). У шлюбі у сторін народилось троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними відповідних свідоцтв про народження (арк. спр. 8-9). Також судом з довідки Горбаківської сільської ради Гощанського району Рівненської області від 21 липня 2020 року за №1393 установлено, що діти сторін проживають разом з позивачем за адресою: [ADDRESS] (арк. спр. 10). Позивач, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та визначення місця проживання дітей, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Таким чином, спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі СК України). Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому судом враховуються аргументи позивача, наведені нею в позові на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо фактичного припинення подружніх відносин через відсутність взаєморозуміння та різні погляди на сімейні відносини та сімейні обов`язки, втрату фізичних та духовних зв`язків, а також почуття любові, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході дослідження зібраних по справі доказів. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд, приймаючи до уваги наявність у подружжя неповнолітніх дітей, не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з 13 серпня 2020 року. Як позивач, так і відповідач наполягали на розірванні шлюбу, про що кожен з них зазначив у поданій заяві. При цьому суд враховує, що останній, у поданій ним заяві, просив строк на примирення не надавати. До задоволення, на переконання суду, підлягає і вимога позивача про залишення проживання дітей разом з матір`ю, з огляду на наступне. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 15 січня 2020 року у справі за №61-14859св19. Суд зауважує на тому, що матеріали справи не містять доказів про наявність між сторонами спору щодо визначення місця проживання неповнолітніх дітей. Крім того, відповідач у поданій ним до суду заяві від 09 вересня 2020 року про визнання позовних вимог у повному обсязі, будь-яких заперечень щодо проживання спільних дітей разом із матір`ю та доводів на підтвердження таких заперечень не навів. При вирішенні спору суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 105, 110, 112, 160 СК України, та на які вірно посилається позивач в поданому позові. За вказаних обставин, суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову повністю. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд враховує те, що позивач була звільнена від сплати судового збору, а відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, тому у відповідності до вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з відповідача 50 відсотків судового збору в доход держави згідно приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved