Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому зазначила, 12.07.2015 КЕВ м.Чернігів звільнило її з роботи за угодою сторін на підставі ст.36 КЗпП України. Однак при звільнені їй не сплатили всіх належних їй сум та не провели повного розрахунку. До таких виплат належать премії до 8-го Березня за 2014-2015 роки, матеріальна допомога до відпустки за 2014 рік та компенсації за 6 днів роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю. У звязку з цим позивач просить зобовязати КЕВ м.Чернігова нарахувати та виплатити їй ці виплати, стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 13.07.2015 та стягнути 10000 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив та зазначив, що [PERSON] з 30.11.2013 було звільнено з посади сторожа матеріального складу у звязку з скороченням чисельності та штату працівників. Рішенням Апеляційного суду Чернігівської області від 08.04.2014 її поновлено на посаді сторожа матеріального складу КЕВ м.Чернігів та стягнуто на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2013 по 08.04.2014. Зазначене рішення було виконано. За рішенням Чернігівського районного суду від 09.10.2014 на корсить [PERSON] з відповідача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу при затримці виконання рішення про поновлення за період з 09.04.2014 по 09.10 2014. 04.12.2014 [PERSON] звільнено за прогул без поважних причин, але рішенням Чернігівського районного суду від 18.03.2015 її поновлено на посаді сторожа з 27.10.2014 та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27.10.2014 по 18.03.2015. В подальшому за наказом від 08.07.2015 її було звільнено за угодою сторін з 12.07.2015. Всі виплати були проведені належним чином. Премії до 8 Березня, матеріальна допомога та компенсація не є обовязковими виплатами. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився. Заслухавши позивача та її представника, представника відповідача, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з наказу начальника КЕВ м.Чернігів від 08.07.2015 [PERSON] звільнена 12.07.2015 з виплатою грошової компенсації за 3 невикористаних дні відпустки, яка була виплачена, що підтверджується довідкою розрахунком від 15.07.2015 (а.с.9). Спору щодо невиплати цієї компенсації між сторонами немає. Щодо грошових виплат, які, на думку позивача, повинні бути їй виплачені, але не були виплачені відповідачем, суд звертає увагу на наступне. За рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 18.03.2015 з [PERSON] було поновлено на роботі і на її користь стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 10.10.2014 по 23.10.2014 та з 27.10.2014 по 18.03.2015. Також, за рішеннями апеляційного суду Чернігівської області від 08.04.2014 та 03.12.2014 з відповідача на користь позивача було стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за періоди з 01.12.2013 по 08.04.2014 та з 09.04.2014 по 09.10.2014. Зазначений середній заробіток розраховувався відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 і за своєю суттю є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці при вимушеному прогулі, яка нараховується у розмірі середнього заробітку. За нормами ст.235 КЗпП України власник або уповноважений ним орган у разі вимушеного прогулу працівника зобовязаний виплатити лише середній заробіток за весь час вимушеного прогулу, при цьому заробітна плата та інші виплати працівнику не нараховуються. З вищезазначених рішень судів видно, що з часу її первісного звільнення з 01.12.2013 з відповідача стягувався середній заробіток за час вимушеного прогулу. Ці суми були виплачені позивачу і з цього приводу спір відсутній. Виплата премій, матеріальної допомоги та компенсацій при вимушеному прогулі не передбачена. До того ж, відповідно до колективної угоди, яка діє на підприємстві та за положенням про преміювання, обовязку щодо виплати премій працівникам до 8 Березня не передбачено. Також слід зазначити, що у звязку із прийняттям Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року, шляхом внесення змін до Законів України «Про правовий режим території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи» та «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» з 01.01.2015 скасовано визначення, як такої, зони посиленого радіоекологічного контролю. Тому після поновлення позивача на роботі у квітні 2015 вона вже не мала права на компенсацію роботи у зоні посиленого радіоекологічного контролю. Таким чином, суд приходить до висновку, що розрахунок з позивачем при її звільненні був проведений повністю та належним чином, а тому й підстави для стягнення моральної шкоди відсутні. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed