Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходилась цивільна справа №466/2627/16-ц за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] , від імені яких діяв адвокат Москвіта Зіновій Йосипович, до [PERSON] , Управління державної реєстрації Львівської міської ради про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - [PERSON] , про стягнення грошових коштів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 13 грудня 2017 року вищевказані первісний та зустрічний позови було роз`єднано в окремі провадження. Протоколом передачі справи раніше визначеному складу суду від 27 грудня 2017 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів було передано для розгляду головуючому судді Кавацюку В.І. та судовій справі присвоєно єдиний унікальний номер: 466/10171/17. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Львова від 28 грудня 2017 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про стягнення грошових коштів прийнято до розгляду та вирішено проводити судовий розгляд справи за правилами загального позовного провадження. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] в зустрічному позові від 28 лютого 2017 року, зокрема, зіслався на те, що у провадженні Шевченківського районного суду м. Львова знаходиться цивільна справа №466/2627/16-ц за первісним позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , Головного територіального управління юстиції у Львівській області про скасування рішення про державну реєстрацію права власності та визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] обґрунтовують наявністю перешкод в оформленні спадкових прав у нотаріальному порядку, оскільки державний нотаріус Третьої львівської державної нотаріальної контори відмовила їм у видачі свідоцтва про право на спадщину. [PERSON] і [PERSON] просять скасувати державну реєстрацію права власності за ним, [PERSON] , на 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами. Крім цього, просять визнати за кожним із них у порядку спадкування за законом право власності на 2/15 з 2/5 частин житлового будинку [ADDRESS] з приналежними до нього господарськими будівлями та спорудами. Зміст його, [PERSON] , позову зводиться до наступного. 20 квітня 2007 року між ним, [PERSON] , та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю. У відповідності до умов цього договору [PERSON] передав йому, [PERSON] , у приватну власність належні йому на праві приватної власності 2/5 частини житлового будинку [ADDRESS] . У свою чергу він, [PERSON] , зобов`язався забезпечити [PERSON] щоденним харчуванням, періодичною пресою, здійснювати догляд та надавати іншу допомогу. Вартість матеріального забезпечення [PERSON] визначено у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України. 24 квітня 2012 року [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до нього, [PERSON] , та обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним вищевказаного договору довічного утримання, який був укладений 20 квітня 2007 року. В обгрунтування своїх вимог зазначали, що [PERSON] , хоч на момент укладення договору і не був визнаний недієздатним, однак за станом свого здоров`я він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року у цивільній справі № 1328/3677/12 позовні вимоги [PERSON] і [PERSON] задоволено повністю: визнано недійсним оспорюваний договір довічного утримання та скасовано державну реєстрацію договору довічного утримання від 20 квітня 2007 року. Рішенням Апеляційного суду Львівської області 26 січня 2015 року апеляційну скаргу представника [PERSON] було задоволено частково. Вказані обставини знаходять своє відображення на а.с. 7-11 матеріалів цивільної справи № 466/2627/16-ц. У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв`язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені ч. 1, 2 цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Оскільки [PERSON] і [PERSON] звернулись до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька [PERSON] , то вони, як спадкоємці першої черги, повинні відшкодувати йому, [PERSON] , витрати, які він поніс у зв`язку з утриманням померлого [PERSON] , оскільки у відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Так як при розгляді цивільної справи № 1328/3677/12 суд із власної ініціативи не застосував наслідків недійсності правочину, тому такий його, [PERSON] , позов до [PERSON] і [PERSON] , як спадкоємців, про стягнення грошових коштів є необхідною мірою захисту своїх майнових інтересів. Враховуючи те, що особливі умови застосування наслідків недійсності вказаного виду правочину законом не визначено, тому в даному випадку діють загальні наслідки визнання правочину недійсним, тобто наслідки, які передбачені ст. 216 ЦК України, зокрема двостороння реституція. У період дії договору довічного утримання від 20 квітня 2007 року і до дня смерті [PERSON] ним було витрачено 30 189,00 грн. (мінімальна заробітна плата за період з 20 квітня 2007 року по 28 лютого 2011 року). З огляду на те, що він, [PERSON] , свої зобов`язання перед [PERSON] за договором довічного утримання виконав належно та у повному обсязі, а тому сума коштів, яка підлягає стягненню із спадкоємців останнього у відповідності до умов договору становить 30 189,00 грн.. Разом із тим, вказана сума грошових коштів, витрачених ним на утримання померлого [PERSON] , підлягає індексуванню та, крім цього, з [PERSON] і [PERSON] підлягає стягненню 3 (три) проценти річних. Згідно з наведеним в його, [PERSON] , позові розрахунку загальна сума коштів. яка підлягає стягненню з [PERSON] та [PERSON] становить: 30 189,00 грн. (основний борг) + 32 962, 35 грн. (інфляційне збільшення боргу) + 5 439, 000 грн. (3 % річних) = 68 590, 35 грн. З огляду на такі обставини, просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] та [PERSON] на свою користь 68 590, 35 грн. та покласти на них судові витрати. Крім цього, в ході розгляду цивільної справи № 466/2627/16-ц представником [PERSON] - адвокатом Козієм А.В. подано заяву про уточнення позовних вимог від 12 грудня 2017 року, у відповідності до якої змінено процесуальний статус [PERSON] із третьої особи на стороні відповідача за зустрічним позовом на співвідповідача. В цій заяві про уточнення позовних вимог, посилаючись на те, що [PERSON] 31 серпня 2015 року також звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , просив ухвалити рішення про стягнення з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та залученої до участі в справі в якості співвідповідача [PERSON] на свою користь 68 590, 35 грн. та покласти на них судові витрати. 27 квітня 2018 року представник позивача [PERSON] - адвокат Козій А.В. подав до суду заяву про уточнення (збільшення) позовних вимог, в якій просив стягнути з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] 30 189,00 грн. основного боргу, 3% річних, що становить 6486,00 грн., інфляційне збільшення боргу в розмірі 43 326, 83 грн., а всього - 80 001, 83 грн. 29 серпня 2018 року позивач [PERSON] знову подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначив, що через наявність в [PERSON] ряду захворювань та необхідність постійного догляду за ним він, [PERSON] у період з 20 квітня 2007 року (часу укладення договору довічного утримання) і до дня смерті [PERSON] , яка настала [INFO] поніс додаткові витрати у розмірі 10 000 доларів США, що станом на 09 серпня 2018 року за офіційним курсом НБУ еквівалентно 270 965,00грн. З огляду на це просить ухвалити рішення, яким з відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на свою користь грошові кошти в сумі 350 966,83 грн. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] відзиву на позовну заяву до суду не надіслали. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Львова від 10 грудня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] , який за його згодою був допитаний в якості свідка, та його представник - адвокат Козій А.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, які викладені в позовній заяві та в заявах про уточнення і збільшення позовних вимог. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судові засідання, які призначались неодноразово, жодного разу не з`явились, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялись в установленому порядку. Відповідач [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явилась, хоч про час та місце розгляду справи повідомлялась в установленому порядку, та 12 вересня 2019 року подала до суду нотаріально посвідчену заяву, з якої вбачається, що позовні вимоги [PERSON] вона повністю визнає та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення його позову. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] - адвокат Москвіта З.Й. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечив та, зокрема, пояснив, що його довірителі є дітьми покійного [PERSON] , який помер [INFO] . З 1994 року [PERSON] та [PERSON] перебували між собою в зареєстрованому шлюбі до дня смерті останнього. Весь час вони проживали в будинку [ADDRESS] , 2/5 частини якого належало на праві власності [PERSON] . Інша частина цього будинку в розмірі 3/5 частин належить дочці [PERSON] - [PERSON] 20 квітня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] дійсно було укладено договір довічного утримання, згідно якого [PERSON] належну йому на праві приватної власності частку зазначеного вище будинку передав у власність [PERSON] , який являється сином дружини [PERSON] - [PERSON] . В подальшому цей договір довічного утримання, як і раніше укладений в 2005 році [PERSON] заповіт на користь [PERSON] , був визнаний недійсним в судовому порядку. За весь час перебування в шлюбі між [PERSON] (дружиною [PERSON] ), з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] (дітьми [PERSON] ), з іншої сторони, склались неприязні відносини, оскільки постійно чинила перешкоди в спілкуванні свого чоловіка з його дітьми. Незважаючи на це, [PERSON] періодично спілкувалась з батьком, допомагала йому як матеріально, так і морально. Ще до укладення договору довічного утримання вона зверталась до лікарів стосовно лікування батька, в тому числі і стосовно психічного стану батька. [PERSON] був хворий та потребував медичної допомоги, яку йому надавала не тільки [PERSON] , а й її брат [PERSON] та його дружина, які постійно спілкувалися з батьком, навідувалися до нього додому та надавали йому необхідну допомогу. Вважає, що твердження представника позивача [PERSON] - адвокат Козія А.В. в судовому засіданні про самоусунення [PERSON] і [PERSON] від утримання свого батька є надуманими та голослівними. Його довірителі - відповідачі [PERSON] та [PERSON] повністю заперечують проти позовних вимог [PERSON] про стягнення з них коштів в розмірі 350 966,83 грн., оскільки позивачем не надано детального розрахунку нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім цього, положення ст. 625 ЦК України, на яку посилається позивач та його представник, як на підставу для стягнення трьох процентів річних, поширюються на порушення грошового зобов`язання, якого між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] і [PERSON] , з другої сторони, не існувало. Згідно умов договору договору довічного утримання [PERSON] дійсно зобов`язався забезпечити [PERSON] щоденним харчуванням, періодичною пресою, здійснювати догляд та надавати іншу допомогу і вартість матеріального забезпечення визначена у розмірі мінімальної заробітної плати. Однак, у відповідачів є сумнів, що така матеріальна допомога надавалась в повному обсязі, а сам [PERSON] висловити свої заперечення стосовно добросовісності чи недобросовісності виконання умов договору довічного утримання при житті підтвердити не міг, оскільки за своїм психічним станом не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, жодних підтверджень на обґрунтування саме таких витрат позивачем [PERSON] суду представлено не було. Що стосується вимоги відшкодування додаткових витрат у розмірі 10000 доларів США, що еквівалентно 270 965 грн., які нібито поніс [PERSON] з огляду на необхідність постійного догляду за [PERSON] по причині ряду захворювань, то в даному випадку така сума, на думку відповідачів, є вигаданою та такою, що не підтверджена жодним доказом. Безпідставним є покликання [PERSON] на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] повинні відшкодовувати ті витрати, на які він нібито поніс на утримання їхнього батька, оскільки вони не набули права власності на 2/5 частини будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] . В даному випадку свідоцтво про право на спадщину ні [PERSON] , ні [PERSON] не видавалось та 19 листопада 2015 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. винесена постанова про відмову [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька [PERSON] . Спадкове майно, на яке відкрилась спадщина складається з 2/5 частин будинку [ADDRESS] , однак саме цю частину будинку [PERSON] , не маючи на те правових підстав, в 2015 році подарував своїй доньці [PERSON] . В даний час в Шевченківському районному суді м. Львова знаходиться на розгляді цивільна справа про визнання недійсним договору дарування [PERSON] цієї частки будинку своїй доньці [PERSON] , яка на даний час є її власником. Враховуючи вищенаведене, вважає позов [PERSON] безпідставним та в його задоволенні просить відмовити. В судове засідання, яке після оголошення перерви було призначено на 28 грудня 2021 року о 14.00 год. учасники процесу не з`явились та представником [PERSON] - адвокатом Козієм А.В. і представником відповідачів [PERSON] і [PERSON] - адвокатом Москвітою Ю.З. до суді подані заяви про завершення розгляду справи у їх відсутності. У відповідності до положень ч.2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового засідання 28 грудня 2021 року за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заслухавши показання позивача [PERSON] , пояснення його представника - адвоката Козія А.В., пояснення представника відповідачів [PERSON] і [PERSON] - адвоката Москвіти Ю.В., з`ясувавши обставини, на які сторони покликаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, оглянувши матеріали цивільної справи №1328/2530/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третьої особи - Третьої львівської державної нотаріальної контори про усунення від права на спадкування законом, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ст. 5 ЦПК України передбачає, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений нормами України. Згідно з приписами ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 20 квітня 2007 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір довічного утримання, який був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Єгоровою Н.Ю. та зареєстрований в реєстрі №1255. На час укладення цього договору [PERSON] перебував з 1994 року в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , яка є матір`ю [PERSON] , та проживав разом з нею в будинку [ADDRESS] . 2/5 частки якого належало йому на праві приватної власності. Власником інших 3/5 часток цього будинку є донька [PERSON] - [PERSON] , яка є співвідповідачем по справі. За умовами вищевказаного договору довічного утримання [PERSON] передав у власність [PERSON] 2/5 часток будинку [ADDRESS] , які належали йому на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за заповітом, виданого 15 січня 1994 року Третьою львівською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 2-247, зареєстрованого 28 лютого 1994 року в Львівському міжміському бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 5258. У свою чергу [PERSON] зобов`язався забезпечити [PERSON] утриманням довічно в натурі у вигляді: - забезпечення його та його дружини [PERSON] житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання в будинку; - забезпечення щоденним харчуванням; - забезпечення періодичною пресою; - здійснення догляду та надання необхідної допомоги. Вартість матеріального забезпечення встановлюється в розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої чинним законодавством України. Крім цього, за вказаним договором [PERSON] також зобов`язався забезпечувати [PERSON] належними лікувальними засобами, вартість яких визначається на підставі виданих лікарями рецептів та касових чеків аптечних закладів, а також у разі смерті [PERSON] поховати згідно його віросповідання, а саме за християнськими звичаями в м. Львові. [INFO] [PERSON] помер у м. Львові. У квітні 2012 року [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми [PERSON] , звернулись до суду з позовом до [PERSON] та ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсним вищевказаного договору довічного утримання, який був укладений між [PERSON] і [PERSON] 20 квітня 2007 року. Рішенням Шевченківського районного суду м. Львова від 24 листопада 2014 року у цивільній справі № 1328/3677/12, яке було залишено без зміни судом апеляційної інстанції 26 січня 2015 року, договір довічного утримання, який був укладений між [PERSON] і [PERSON] 20 квітня 2007 року, визнано недійсним. Вказані обставини підтверджуються поясненнями представників сторін - адвокатів Козія А.В. і Москвіти Ю.Б. , показаннями позивача [PERSON] наявними в справі доказами, матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи №1328/2530/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Третя львівська державна нотаріальна контора, про усунення від права на спадкування законом та ці обставини ніким з учасників процесу в судовому засіданні не оспорювались. Як на підставу своїх позовних вимог про стягнення грошових коштів [PERSON] покликається на те, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] , які є дітьми померлого [PERSON] , звернулись до Третьої львівської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини за законом після смерті свого батька, то вони, як спадкоємці першої черги, повинні відшкодувати йому витрати, які він поніс у зв`язку з утриманням померлого [PERSON] , оскільки у відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З аналогічною заявою про прийняття спадщини до Третьої львівської державної нотаріальної контори також звернулась [PERSON] , як дружина [PERSON] , а тому вона так само повинна відшкодувати йому такі витрати. Також зазначив, що при розгляді цивільної справи № 1328/3677/12 про визнання недійсним договору довічного утримання суд із власної ініціативи не застосував наслідків недійсності правочину, тому такий позов до спадкоємців [PERSON] про стягнення грошових коштів є необхідною мірою захисту його майнових інтересів. Приписами ст. 1218 ЦК України, на яку посилається позивач [PERSON] , дійсно визначено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 1231 ЦК України передбачено, що до спадкоємця переходить обов`язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем, обов`язок відшкодування моральної шкоди, завданої спадкодавцем, яке було присуджено судом зі спадкодавця за його життя, та обов`язок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була присуджена судом кредиторові із спадкодавця за життя спадкодавця. У відповідності до ч.4 ст. 1231 ЦК України майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. Судом встановлено, що спадкове майно, на яке відкрилась спадщина складається з 2/5 частин будинку [ADDRESS] . Однак відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які є дітьми померлого [PERSON] , не набули права власності на 2/5 частини будинку [ADDRESS] , яка належала [PERSON] , та свідоцтво про право на спадщину за законом їм не видавалось. Також не набула в порядку спадкування права власності на майно після смерті [PERSON] його дружина - співвідповідач [PERSON] , яка є матір`ю позивача [PERSON] . Як вбачається з пояснень представника відповідачів - адвоката Москвіти З.Й. 19 листопада 2015 року державним нотаріусом Третьої львівської державної нотаріальної контори Спільник З.В. винесена постанова про відмову [PERSON] та [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті їх батька [PERSON] . З пояснень представника Москвіти З.Й. також убачається, що позивач [PERSON] , не маючи на те правових підстав, в 2015 році шляхом укладення договору дарування подарував вищевказані 2/5 частини будинку [ADDRESS] своїй доньці [PERSON] . В даний час [PERSON] є власником цієї частини вищевказаного будинку та в Шевченківському районному суді м. Львова перебуває на розгляді цивільна справа про визнання цього договору дарування недійсним. Цих обставин не заперечували в судовому засіданні ні сам позивач [PERSON] , ні його представник - адвокат Козій А.В. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed