Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-06 00:00:00

У серпні 2017 року ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що 16 травня 2007 року між ним та [PERSON] укладено договір кредиту на купівлю транспортного засобу №014-189-КА. За даним договором відповідач отримав кредит в розмірі 35652 швейцарських франків. Свої зобов`язання за договором банк виконав. У порушення умов договору, відповідач не вносив необхідні платежі та станом на 25 липня 2017 року утворилась заборгованість за кредитом в розмірі 16883,76 швейцарських франків та заборгованість за відсотками в розмірі 6047,35 швейцарських франків. У зв`язку з невиконанням умов договору, банком направлена вимога про усунення порушення. У добровільному порядку відповідач заборгованість не погашає, тому вважають своє право порушеним. Просили суд стягнути з [PERSON] на їх користь заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 931,11 швейцарських франків, яка складається з заборгованості за кредитом - 16883,76 швейцарських франків та заборгованість за відсотками - 6047,35 швейцарських франків; судові витрати покласти на відповідача. Заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 грудня 2017 року задоволено позов та стягнено з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 22 931,11 швейцарських франків, яка складається з заборгованості за кредитом - 16883,76 швейцарських франків та заборгованість за відсотками - 6047,35 швейцарських франків; стягнено з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» судовий збір в розмірі 9 105,54 грн. 23 січня 2019 року до суду надійшла заява [PERSON] про перегляд заочного рішення. Свою заяву обґрунтовувала тим, що за рішенням районного суду від 05 лютого 2015 року на користь позивача стягнено заборгованість за кредитним договором в розмірі 18 937,97 швейцарських франків та судові витрати в розмірі 2493,51 грн. Тобто стягнено за кредитним договором, за яким позивач просить стягнути і в даній справі. Вищевказане рішення набрало законної сили та виданий виконавчий лист. За заявою стягувача було відкрито виконавче провадження та вже 17 жовтня 2018 року приватним виконавцем виконавче провадження було закінчено, у зв`язку з виконанням судового рішення. Таким чином позивач, подаючи даний позов, повторно намагається стягнути заборгованість. Зазначила, що пред`являючи позов ще в 2014 року банк фактично змінив строки повернення кредитних коштів, тому нарахування усіх наступних платежів є безпідставними. Тому вважала даний позов необґрунтованим та просила відмовити в задоволенні позову. За заявою відповідача [PERSON] вищевказане судове рішення було скасовано ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01 березня 2019 року та призначено справу до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 червня 2020 року замінено позивача ПАТ «Укрсоцбанк» на його правонаступника АТ «Альфа-Банк». Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26 серпня 2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду. У судове засідання 25.02.2021 представник позивача АТ «Альфа-Банк» не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник направив суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, наведених у позовній заяві. Відповідач в судове засідання 25.02.2021 не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник відповідача - адвокат Мєстєчкін І.В. в попередніх судових засіданнях проти позовних вимог заперечував, просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наведених нижче підстав. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 16 травня 2007 між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту № 014-189-КА. Відповідно до абзацу 5 п.1.2. Статуту ПАТ «Укрсоцбанк» (нова редакція), зареєстрованого 14.06.2010 державним реєстратором Голосіївської у м. Києві державної адміністрації, номер запису 10681050047002827, ПАТ «Укрсоцбанк» є правонаступником АКБ СР «Укрсоцбанк», створеного в організаційно-правовій формі відкритого акціонерного товариства. Банку належать всі права та обов`язки, все рухоме та нерухоме майно, які належать АКБ СР «Укрсоцбанк». Відповідно до умов п. 1.1 договору кредиту банк надав відповідачу кредит у сумі 35 652 швейцарських франків зі сплатою 9, 3 % річних та порядку повернення кредиту та сплати відсотків згідно графіку погашення та кінцевим строком погашення заборгованості не пізніше 15.05.2014, а відповідач повертає кредит і сплачує за його користування відсотки та комісійну винагороду в сумі, в строки та на умовах, що передбачені кредитним договором. Банк свої зобов`язання за кредитним договором перед відповідачем виконав, надавши відповідачу кредит в сумі 35 652 швейцарських франків, що підтверджується заявкою на видачу готівки № 04-1 від 16.05.2014. 06.10.2010 між сторонами було укладено додаткову угоду до договору кредиту, згідно якої було змінено кінцевий термін повернення кредитної заборгованості за договором кредиту до 15.05.2016. 15.05.2007 в якості забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, було укладено договір застави № 014-189-ЗА, відповідно п. 1.1.1. якого предметом застави є рухоме майно, а саме: автомобіль марки Mitsubishi Pajero Sport № кузова [NUMBER] ; д/н [NUMBER] . Відповідач порушив умови п. п. 1.1.1., 3.3.7., 3.3.8. договору кредиту. Відповідно до п. 4.1. кредитного договору, у разі прострочення позичальником строків сплати процентів, визначених п. 2.4. кредитного договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених в п. 1.1.1. кредитного договору, відповідач сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, що діє у період прострочення. В результаті порушення умов кредитного договору, відповідач має заборгованість у сумі 18 937 швейцарських франків 87 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає: 249 350 грн. 94 коп., з яких: заборгованість за кредитом - 16 883 швейцарських франків 76 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає: 222 304 грн. 91 коп.; заборгованість за відсотками - 1 369 швейцарських франків 10 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає: 18 026 грн. 66 коп.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 586 швейцарських франків 71 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає: 7 725 грн. 06 коп.; пеня за несвоєчасне повернення відсотків - 98 швейцарських франків 30 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає: 1 294 грн. 32 коп. За ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказані обставини встановлені заочним рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2015 року, яким стягнено з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 18 937 швейцарських франків 97 сантимів, що в еквіваленті до офіційного курсу НБУ складає 249 350 грн. 94 коп. та стягнено з [PERSON] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» 2 493 грн. 51 коп. судового збору (справа №369/8570/14ц). Дане рішення набрало законної сили та 23 лютого 2015 року видано виконавчий лист №369/8570/14ц. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Київської області Говорова П.В. від 17 жовтня 2018 року виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа 369/8570/14ц закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 та ст.40 Закону України «Про виконавче провадження» - рішення суду виконано у повному обсязі (ВП 57065097). Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У ч. 1 ст. 1050 ЦК України зазначено, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Звертаючись до суду з позовом, банк вказав, що станом на 25 травня 2017 року за [PERSON] рахується заборгованість за кредитним договором №014-189-КА в розмірі 22 931,11 швейцарських франків, яка складається з заборгованості за кредитом - 16883,76 швейцарських франків та заборгованість за відсотками - 6047,35 швейцарських франків. Разом з тим, позивач не надав пояснення, доказів того, що за кредитним договором №014-189-КА на час подання позову чи направлення вимоги про погашення боргу існувала ще якась заборгованість, яке не була стягнута судовим рішенням. Крім того, за заявою представника позивача, яка надійшла до суду 09 серпня 2019 року, підготовче судове засідання було відкладено. Свою заяву обґрунтовував тим, що необхідно подати заяву про уточнення позовних вимог зважаючи на підстави перегляду судового рішення. Але на час вирішення судом спору жодних заяв від позивача до суду не надходило. Оскільки позивач просить стягнути заборгованість за кредитним договором та заборгованість по відсоткам по кредитному договору №014-189-КА, які вже стягнуті судовим рішенням, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також слід вказати, що хоч по тексту заочного рішення суду від 05 лютого 2015 року вказується кредитний договір № 2008/13-1-08/455, але з Єдиного реєстру судових рішень вбачається, що ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 березня 2021 року виправлено описку в рішенні Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 лютого 2015 року по цивільній справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитом, вказавши, в рішенні суду правильний номер кредитного договору: а саме «№014-189-КА», замість не вірно зазначеного «№2008/13-1-08/455». Щодо нарахованих відсотків суд зважає на те, що позивач в зв`язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору, змінив строк виконання зобов`язання за кредитним договором з 15 травня 2016 року, звернувшись до суду із позовом про дострокове стягнення заборгованості і його позовні вимоги були задоволені повністю рішенням суду від 05 лютого 2015 року. Після зміни строку виконання зобов`язання усі наступні платежі, передбачені графіком сплати щомісячних платежів, не мали правового значення, оскільки за вимогою позичальник був зобов`язаний повернути кредит в повному обсязі до вказаної у вимозі дати й усі наступні щомісячні платежі за графіком після письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості та ухвалення судом рішенням не підлягали виконанню. Саме таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 02 грудня 2015 року (№ 6-1707цс15 та № 6-249цс15), які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для судів. Таким чином, після направлення відповідачу письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості та судового рішення про стягнення заборгованості, кредитний договір припинив свою дію та позивач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача відсотків за кредитним договором, оскільки, нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки поза строком дії кредитного договору не передбачено. З моменту ухвалення вказаного рішення, яким вирішено спір сторін щодо боргових зобов`язань відповідача, правовідносини сторін перейшли в іншу площину - площину виконання судового рішення. Ці правовідносини врегульовані спеціальним Законом України «Про виконавче провадження». Зважаючи на що, позовні вимоги про стягнення відсотків за користування кредитними коштами також задоволенню не підлягають. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed