Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

У січні 2018 року ПАТ КБ «ПриватБанк» в особі представника Савіхіної А.М. звернувся до суду з цивільним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що відповідно до укладеного договору б/н від 16.03.2011 року відповідач отримала кредит в сумі 11700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Вказував, що відповідач свої зобов'язання не виконав, станом на 18.10.2017 року загальна заборгованість перед банком складає 106104,90 грн. В своїй позовній заяві позивач просив суд стягнути з відповідача [PERSON] суму заборгованості в розмірі 106104,90 грн. та понесені судові витрати. 28 лютого 2018 року на адресу суду від представника відповідача адвоката [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому оспорював факт виникнення кредитних правовідносин , а також вважає, що позивачем пропущено строки позовної давності, тому просив суд з цих підстав в задоволенні позовних вимог відмовити. У судове засідання представник позивача не з'явився, надавши заяву про розгляд справи без їхньої участі. Від представника відповідача адвоката [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі, проти позову заперечує в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в позовній заяві позивач вказує, що 16.03.2011 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON], було укладено кредитний договір № б/н. Відповідно до укладеного договору відповідач отримала кредит у розмірі 11700,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач повністю заперечує проти факту укладення кредитного договору та отримання кредитного ліміту на платіжну картку. В березні 2011 року [PERSON] влаштувалась на посаду кухонного працівника в ТОВ «ОПТУКРПРОМ-ВР». Для виплати заробітної плати товариством прийнято рішення про відкриття усім працівникам картрахунків. 31 березня 2011 року на її ім'я банком - позивачем було відкрито рахунок, на який її роботодавець здійснював перерахунок заробітної плати. Договір, який регулював відносини відповідача з позивачем, було укладено на підприємстві, де [PERSON] на той час працювала. Вона лише поставала єдиний підпис на анкеті-заяві, ніяких інших записів нею здійснено не було, після чого їй видали платіжну картку. Згідно анкети-заяви, наданої позивачем, [PERSON] звернулась до банку за отриманням послуги з оформлення зарплатної картки та не висловлювала жодного бажання щодо отримання іншої картки з встановленням кредитного ліміту. Видана банком на її ім'я зарплатна картка є дебетною та на неї не встановлюється жодного кредитного ліміту. [PERSON] наполягаю на тому, що між нею та відповідачем не погоджувались всі істотні умови кредитного договору, які є обов'язковими для визнання договору укладеним. Між сторонами не був узгоджений розмір кредитного ліміту, що підтверджується відсутністю відомостей у графі «кредитний ліміт за платіжною карткою» анкети-заяви, наданій позивачем. Окрім того, розрахунок заборгованості, складений позивачем не може свідчити про укладення кредитного договору, оскільки Розрахунок заборгованості складений у довільній формі та не підтверджений жодними фінансовими документами. Судом встановлено, що сторони укладали лише договір на отримання зарплатної картки, яку [PERSON] отримала 31 березня 2011 року. Їй пропонували оформити кредитний договір, але вона не виявила такого бажання. Підписана відповідачем анкета заява з позивачем на отримання зарплатної картки не може автоматично створювати жодних прав та обов'язків для [PERSON] як клієнта останнього, щодо неотриманого кредиту. Більше того, договір на отримання зарплатної картки датований 31.03.2011 року, а розрахунок боргу, наданий позивачем, здійснено за договором № б/н від 16.03.2011 року, який [PERSON] не підписувався та про який вона взагалі не знала. Згідно зі ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальнику у розмірі та на умовах, передбачених договором, а позичальник зобов'язується погасити кредит та сплатити відсотки. Оскільки, [PERSON] кредитних коштів від позивача отримано не було, вона не має обов'язку перед банком його погашати та виплачувати відсотки чи якісь штрафи. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг (надалі - «Умови та правила»), наданих позивачем, договір про надання банківських послуг - це форма договору, який укладається між Банком та Держателем платіжної картки, і який складається із Заяви, Пам'ятки Клієнта, Умов та правил надання банківських послуг, Тарифів. У відповідності до Умов та правил для надання послуг Банк відкриває Клієнту Картрахунки, видає Клієнту Картки, їх вид та строк дії визначені у Заяві і в Пам'ятці Клієнта, підписанням яких Клієнт і Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, зазначена в розділі «Відмітки Банку» Заяви. Позивачем було надано анкету-заяву, яка була підписана 31 березня 2011 року, в якій йдеться про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК», зі змісту якої випливає, що Відповідач звернувся до Банку за отриманням послуги з оформлення зарплатної картки. У графі, у якій перераховуються послуги, які можуть бути надані Банком, міститься одна відмітка біля поля «Зарплатна картка», графа із зазначенням бажаного розміру кредитного ліміту не заповнена, жодні цифри в ній відсутні. Тобто, [PERSON] не висловлювала свого бажання щодо надання кредиту, а Банк, відповідно його не надавав. Крім того, анкета-заява, підписана [PERSON], не містить відомостей, які б підтверджували факт видачі картки Клієнту, факт отримання відповідачем картки, вид та ідентифікаційні ознаки конкретної картки. В останній графі заяви «відмітки банку», заповненій працівником банку, зазначено лише інформацію щодо перевірки документів і ідентифікації Клієнта. Що стосується довідки про зміну умови кредитування та обслуговування кредитної картки, копія якої додана до позовної заяви, то остання містить відомості про вид кредитування з використанням платіжної картки «Кредитка універсальна, 55 днів», не містить дати її видачі та не може підтверджувати факт надання кредиту Відповідачу, оскільки містить виключно довідкову інформацію щодо умов кредитування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що до Банку [PERSON] звернулась за отриманням послуги з оформлення зарплатної картки, при цьому не висловлювала жодного бажання чи згоди отримувати іншу картку з встановленням кредитного ліміту. Інформації щодо отримання кредиту та його розміру, який є істотною умовою кредитного договору, анкета-заява не містить. Зарплатна картка є дебетною карткою та дозволяє Клієнту користуватися виключно власними грошовими коштами, жодного кредитного ліміту на неї не встановлюється. У відповідності до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 639 ЦК України визначено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. У відповідності до пп. 1.1.1.45 Умов та правил кредит (кредитна лінія, кредитний ліміт) - це розмір грошових коштів, наданих Банком клієнту на термін, обумовлений в Договорі, на умовах платності і зворотності. Розмір кредитного ліміту є істотною умовою кредитного договору, а тому його відсутність в анкеті-заяві, яка є частиною договору про надання банківських послуг, свідчить про те, що кредитний договір між Позивачем та Відповідачем не укладався. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» є необґрунтованими та не підтвердженими належними доказами, оскільки, власне факт підписання анкети-заяви з проханням надати послуги з отримання виключно зарплатної картки не може вважатися доказом отримання [PERSON] кредитної картки та користування кредитними коштами у вигляді встановленого кредитного ліміту на кредитну картку і, як наслідок, укладення кредитного договору взагалі. Позивачем не надано належних доказів зарахування на платіжну карту кредитного ліміту у сумі 11541,00 грн. За розрахунком заборгованості за договором б/н від 16 березня 2011 року, укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] вбачається, що відповідач станом на 18 жовтня 2017 року має перед позивачем заборгованість у розмірі 106104, 90 гривень. Оскільки ПАТ КБ «Приват Банк» звернулось до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 24 січня 2018 року, позовна заява датована 24 січням 2018 року, вона подана зі спливом трирічного строку. Вирішуючи питання щодо пропущення позивачем строку позовної давності, суд враховує правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-2104цс 16 від 23 листопада 2016 року, згідно якого за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1ст. 261 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зіст. 266 ЦК України - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). В домовленості сторін збільшення строку позовної давності не було. «Умови та правила надання банківських послуг», які діяли на момент укладення договору (на отримання зарплатної картки 2011 року) на сайті (в архівах) відповідач не знайшла. Таким чином, встановлений у п.1.1.7.31 Умов (діючих на сьогоднішній день), якщо вони якимось чином збігаються з «Умовами» за 2011 рік, збільшений строк позовної давності у 50 років по вимогам про стягнення кредиту та відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів за даним договором не можна приймати до уваги, оскільки за змістом ч.1 ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін шляхом укладання договору про це у письмовій формі. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 04 листопада 2015 року у справі №6-1926цс 15, що в силу вимог ч.2 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Відповідно до Правил користування платіжною карткою на ній указано граничний строк дії (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правовий висновок, викладений Верховним судом України у постанові № 6-160цс14 від 19 листопада 2014 року, за яким відповідно до вимог статті266, частини другої статті258 ЦК України стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду та починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Згідно вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 16.03.2011 року, укладеного між банком та відповідачкою, станом на 18.10.2017 року, останнє надходження готівки на картрахунок здійснено 18.08.2014 року в сумі 210, 00 грн. До суду за захистом порушеного права банк звернувся 24.01.2018 року, тобто на час звернення позивача до суду пройшло більше ніж три роки з часу здійснення останнього платежу, хоча [PERSON] не має уявлення, хто його здійснив. Позивач в своєму позові не заявляв про поважність причин пропуску строку позовної давності, тому вважаю, що у задоволенні позову необхідно відмовити за пропуском трирічного строку позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до ст. 126 ЦПК України, що визначає наслідки пропущення процесуальних строків , право на вчинення процесуальної дії втрачається із закінченням строку, встановленого законом або судом. Документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Таким чином, строк позовної давності сплинув 18.08.2017 року, проте позивач звернувся до суду 24.01.2018 року. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed