Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Комерційний банк «ПриватБанк», приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича за яким просить скасувати рішення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер : 32366741 від 15.11.2016 р. 17:31:18 про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 12.08.2005 р. чоловік позивачки [PERSON] уклав з ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір К2V4GF00260011 відповідно до якого отримав кредит у розмірі 30 460 ЄВРО з кінцевим терміном повернення 12.08.2025 р. для купівлі квартири. 17.08.2005 р. [PERSON] придбав за кредитні кошти квартиру [ADDRESS] , які було сплачено продавцю квартири банком, вартість квартири становила 30 000 ЄВРО. 23.08.2016 р. на адресу [PERSON] ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» направив вимогу про сплату заборгованості в сумі 24 720,63 ЄВРО протягом 30 днів, в іншому разі прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши, що вартість іпотечного майна становить згідно ринкової оцінки 620 000,00 грн. В звязку з тим, що вказана в вимозі сума боргу боржником не була сплачена, ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» звернув стягнення на предмет іпотеки, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За заявою іпотекодержателя Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. вніс до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 17435822 від 11.11.2016 р. на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Підставою внесення запису про право власності зазначено Рішення Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 32366741 від 15.11.2016р. 17:31:18. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть від 11.10.2018 р. ,після смерті якого зареєстровано спадкову справу № 63371547 від 22.11.2018 р., що підтверджується копією витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі. Позивач по теперішній час продовжує проживати в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується Довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 14.02.2019 року. Після смерті [PERSON] позивач прийняла спадщину, що підтверджується довідкою Дванадцятої київської державної нотаріальної контори від 10.04.2019 р. і з цього часу у неї, як вона вважає, виникло право на звернення до суду щодо оспорювання права на спадкове майно. Після смерті [PERSON] позивач була залучена судом в якості відповідача як його правонаступник у справі за позовом ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] та поручителя про стягнення заборгованості по кредиту. Вважає, що ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» умисно занизило ринкову вартість іпотечної квартири, внаслідок чого заволоділо майном, спадкоємицею якого являється позивач, до того ж намагається стягнути з неї неіснуючий борг по кредиту. Відповідно до Звіту про оцінку майна ТОВ «ОЦІНОЧНА КОМПАНІЯ АРГУМЕНТ» від 04.09.2019 р. вартість квартири [ADDRESS] становить 967 000,00 грн., що за вказаним курсом НБУ становить 34 697,42 ЄВРО, тобто, вартість іпотечного майна значно перевищує суму заборгованості по кредиту. Вартість іпотечного майна згідно оцінки, на яку посилається ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» в вимозі від 23.08.2016 р. становить 620 000,00 грн., що за вказаним курсом НБУ становить 22 246,54 ЄВРО. Позивач вважає, що в порушення вимог ст.. 37 Закону України «Про іпотеку» при реєстрації права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем [PERSON] не було виплачено різницю в перевищенні вартості іпотечного майна над сумою боргу по кредитному договору, тобто, банк безпідставно заволодів іпотечним майном, належним Позивачу, як спадкоємцю після смерті [PERSON] Розрахунок суми заборгованості по кредитному договору К2V4GF00260011, представлений Приватному нотаріусу Швець Р.О., не відповідає дійсності, значно завищений, так як з 2015 року, з моменту звернення ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, кредитний договір вважається розірваним з ініціативи кредитодавця і проценти за користування кредитом і пеня не нараховуються, а ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» нараховував проценти і пеню після звернення до суду до моменту звернення стягнення на предмет іпотеки 11.11.2016 р., тобто, заборгованість, визначена іпотекодержателем не є безспірною і є значно завищеною. Рішення Приватного нотаріуса Швець Р.О про реєстрацію права власності № 17435822 від 11.11,2016 р. на квартиру [ADDRESS] за ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» спрямоване на безпідставне заволодіння банком іпотечним майном, яке є спадковим майном Позивача, та на порушення конституційних прав і свобод Позивача, гарантованих ст.. 41 Конституції України, тобто, є таким, що порушує публічний порядок і є нікчемним відповідно до ст. 228 ЦК України. Вважає, що вказані дії з боку відповідачів є незаконним та протиправними, внаслідок чого [PERSON] та відповідно позивача, як спадкоємця, було незаконно позбавлено права власності, що змусило позивача звертається за захистом своїх прав до суду. Ухвалою суду від 17.02.2020 року розгляд справи призначено в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду відповідачу надано встановлений законом строк для подання заяви із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, надано строк для направлення відзиву на позовну заяву (а.с. 23-24). 12.03.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Р.О., у якому просить позов залишити без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. 16.03.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від представника відповідача АТ «КБ «ПриватБанк», у якому просить позов залишити без задоволення у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Як вбачається з матеріалів справи, 12.08.2005 р. чоловік позивачки [PERSON] уклав з ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» кредитний договір К2V4GF00260011 відповідно до якого отримав кредит у розмірі 30 460 ЄВРО з кінцевим терміном повернення 12.08.2025 р. для купівлі квартири. Зазначений договір є чинними та на час розгляду справи докази на підтвердження його недійсності (нікчемності) матеріали справи не містять. 17.08.2005 р. [PERSON] придбав за кредитні кошти квартиру [ADDRESS] , які було сплачено продавцю квартири банком, вартість квартири становила 30 000 ЄВРО. У зв`язку із невиконанням боржником власних зобов`язань за вищезазначеним договором, 23.08.2016 р. на адресу [PERSON] ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» направив вимогу про сплату заборгованості в сумі 24 720,63 ЄВРО протягом 30 днів, в іншому разі банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, зазначивши, що вартість іпотечного майна становить згідно Звіту про оцінку майна № 10112016-020 від 10.11.2016 року та висновком про вартість об`єкта оцінки від 10.11.2016 року, зробленого ТОВ «ЛЕКСТАТУС ГРУП» становить 620 000,00 грн. Позивачем не надано суду доказів незгоди боржника з визначеною вартістюквартири [ADDRESS] та не зазначає в даній позовній заяві жодного доказу на спростування кредитної заборгованості або її розміру до моменту подачі даного позову до суду. 15.11.2016 року приватним нотаріусом КМНО Швець Р.О. було винесено рішення про державну реєстрацію, індексний номер 32366741, відповідно до якого право власності на зазначену квартиру було зареєстровано за ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК». Вирішуючи спір про визнання недійсною державну реєстрацію, вчинену державним реєстратором, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому стаття 37 Закону України «Про іпотеку» не містить можливості визнання права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем за рішенням суду. Відповідно до цієї статті іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Можна констатувати, що чинним законодавством передбачене право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Разом з тим у частині першій статті 38 згаданого Закону право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві може бути передбачено в рішенні суду або договорі про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідному застереженні в іпотечному договорі). Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачена у статті 3 Закону України від 07 липня 2004 року № 1953-ІV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 18 вказаного Закону передбачений порядок проведення державної реєстрації прав. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та процедура державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Державні реєстратори зобов`язані надавати до відома заявників інформацію про перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав. Згідно з пунктами 6, 9, 12, 18, 19, 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, державна реєстрація прав проводиться за заявою заявника шляхом звернення до суб`єкта державної реєстрації прав або нотаріуса, крім випадків, передбачених цим Порядком. Разом із заявою заявник подає оригінали документів, необхідних для відповідної реєстрації, та документи, що підтверджують сплату адміністративного збору та/або внесення плати за надання інформації з Державного реєстру прав. Розгляд заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, здійснюється державним реєстратором, який установлює черговість розгляду заяв, що зареєстровані в базі даних заяв на це саме майно, а також відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства та відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами та їх обтяженнями. За результатом розгляду заяви та документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення щодо державної реєстрації прав або щодо відмови в такій реєстрації. Державний реєстратор за результатом прийнятого рішення щодо державної реєстрації прав відкриває та/або закриває розділи в Державному реєстрі прав, вносить до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідні відомості про речові права та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав. Для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя в разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Наявність зареєстрованої заборони відчуження майна, накладеної нотаріусом під час посвідчення договору іпотеки, на підставі якого набувається право власності на предмет іпотеки іпотекодержателем, а також зареєстрованих після державної реєстрації іпотеки інших речових прав, у тому числі іпотеки, на передане в іпотеку майно не є підставою для відмови в державній реєстрації права власності за іпотекодержателем. Тобто для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 13.06.2018 року №74838788 (справа №757/14247/13-ц), яка відповідно до статті 263 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) підлягає врахуванню судом. Викладене, а також відсутність в матеріалах справи достатніх доказів, - безумовно свідчить про те, що стороною позивача поза розумним сумнівом не доведено те, що державним реєстратором безпідставно винесено рішення про державну реєстрацію та відповідна реєстрація права власності за відповідачем була проведена незаконно. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. За правилами, встановленими частиною 1 статті 5 ЦПК, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Способи захисту порушеного права визначено частиною 2 статті 16 ЦК, яка визначає, що такими способами можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналіз приведених норм дає підстави дійти висновку про те, що до суду за захистом порушеного права може звернутися будь-яка особа, яка вважає, що її права, свободи чи інтереси порушено. При цьому процес такого захисту у суді обмежено законодавцем принципом диспозитивності, згідно з яким захист здійснюється виключно у межах заявлених вимог, на підставі наданих доказів і з суворим дотримання приписів статті 16 ЦК. Відповідно до положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1)визнання права; 2)визнання правочину недійсним; 3)припинення дії, яка порушує право; 4)відновлення становища, яке існувало до порушення; 5)примусове виконання обов`язку в натурі; 6)зміна правовідношення; 7)припинення правовідношення; 8)відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9)відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10)визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Ким або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках, а також суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовною вимогою про скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав та обтяжень, яка була здійснена приватним нотаріусом. Між тим, позивач не звернула увагу на те, що після внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належним способом захисту порушеного права є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію, яке вичерпало свою дію, а скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права. Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 року №79543762 (справа №755/9555/18), яка відповідно до статті 263ЦПК підлягає врахуванню судом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем вимог про скасування запису про проведену державну реєстрацію відповідного права не пред`явлено, та суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог, а в ході розгляду справи, останні, змінені (уточнені) не були, суд вважає, що позивачем для захисту своїх прав обрано невірний спосіб захисту, в зв`язку з чим позов є необґрунтованим та в його задоволенні слід відмовити. В порядку ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід залишити за позивачем по фактично понесеному. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed