Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 41/75 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] в рахунок погашення заборгованості за договором позики. В обґрунтування свого позову позивач зазначила, що 08 грудня 2018 року [PERSON] взяла у неї в борг 127000,00 грн., які вона повинна була повернути в строк до 01 липня 2019 року, на підтвердження чого нею власноручно було написано розписку. Також в розписці було обумовлено, що вразі неповернення боргу у визначені строки, відповідач передає у власність позивача 41/75 частку житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , яка належить їй на праві власності підставі договору дарування від 08.08.2003 року. Не повернувши борг, відповідач 13.07.2019 року передала [PERSON] у володіння і користування спірну частку житлового будинку, в якій позивач фактично проживає. До теперішнього часу відповідач борг не повернула та не з`явилася до нотаріальної контори для переоформлення на позивача частини житлового будинку, в зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги визнав та просив позов задовольнити. Треті особи також надали заяви про розгляд справи без їх участі. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши докази по справі, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 08.08.2003 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської нотаріальної контори Воробйовою Т.А. [PERSON] належить 41/75 частина житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . 08.12.2018 року [PERSON] взяла у [PERSON] в борг 127000,00 грн., які вона повинна була повернути в строк до 01.07.2019 року, на підтвердження чого нею власноручно було написано розписку. Також в розписці було обумовлено, що вразі неповернення боргу у визначені строки, відповідач передає у власність позивача 41/75 частину житлового будинку з відповідними господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . З 13.07.2019 року [PERSON] проживає у вказаному житловому будинку. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з нормами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або іншій документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник, як передбачено статтею 1049 ЦК України, зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 2 ст. 615 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України за порушення зобов`язання настають наслідки встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1270.00 гривень.

Outcome: approved