Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

У серпні 2015 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що з 27 жовтня 2001 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Завальською сільською радою Снятинського району Івано-Франківської області, про що вчинено відповідний актовий запис № 9. Разом з тим, рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року вказаний шлюб між нею та [PERSON] розірвано. Також зазначала, що у період шлюбу, а саме 17 червня 2002 року між [PERSON] та ТОВ «Рембудсервіс-інвест» укладено договір №35/2 про дольову участь у будівництві (реконструкції) квартири у дев'ятиповерховому 32-квартирному цегляному будинку, що будувався за адресою: [ADDRESS]. 01 жовтня 2008 року між ТОВ «Рембудсервіс-інвест» та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності, була підписана угода про внесення змін до типового договору №35/2 про дольову участь в будівництві від 17.06.2002 року. Зазначала, що згідно вищевказаної угоди ТОВ «Рембудсервіс-інвест» передав [PERSON] квартиру [NUMBER], загальною площею 76,30 кв.м. та підвальне приміщення [NUMBER], площею 3,50 кв.м. у будинку [ADDRESS]. Також угодою визначена загальна вартість квартири, що складала 133 453,00 грн. В подальшому, 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Рембудсервіс-інвест» підписано акт прийому-передачі квартири та підвального приміщення за адресою: [ADDRESS], квартира [NUMBER]. Даним актом також підтверджена вартість квартири та підвального приміщення в сумі 133 453,00 грн., а 21 грудня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №940/23 від 16 грудня 2008 року [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,50 кв.м. та нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 3,50 кв.м. Крім того, 15 січня 2009 року Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації, на підставі свідоцтва серії [NUMBER] від 21.12.2008 року зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказане спірне майно. Разом з тим, незважаючи на те, що право власності на квартиру [NUMBER] загальною площею 74,50 кв.м. та нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 3,50 кв.м., які знаходяться за адресою: [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON], вказане майно належить на праві спільної сумісної власності і їй, [PERSON], а тому просила визнати за нею та [PERSON] право власності по ? ідеальних часках квартири [NUMBER] по [ADDRESS] та підвального приміщення [NUMBER] в житловому будинку по [ADDRESS], а право спільної сумісної власності припинити. В судове засідання позивач не з'явилась, хоча повідомлялась про час та місце розгляду справи належним чином, від її представника до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив та не подав відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Зі змісту ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вбачається, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, частинами 1-3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, сторони з 27 жовтня 2001 року по 20 серпня 2013 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано Завальською сільською радою Снятинського району Івано-Франківської області, про що вчинено відповідний актовий запис № 9 та який розірвано на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 20 серпня 2013 року (а.с.8). Крім того, як встановлено судом, за час перебування сторін у шлюбі, ними набуто у власність нерухоме майно, а саме: квартиру [NUMBER], яка знаходиться в [ADDRESS] та підвальне приміщення [NUMBER], площею 3.50 м.кв у будинку [ADDRESS] Зокрема, як убачається з матеріалів справи, 17 червня 2002 року між відповідачем [PERSON] та ТОВ «Рембудсервіс-інвест» укладено договір №35/2 про дольову участь у будівництві (реконструкції) квартири у дев'ятиповерховому 32-квартирному цегляному будинку, що будувався за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). 01 жовтня 2008 року між ТОВ «Рембудсервіс-інвест» та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON] на підставі довіреності, підписано угоду про внесення змін до типового договору №35/2 про дольову участь в будівництві від 17.06.2002 року (а.с. 10). Як убачається з даної угоди, ТОВ «Рембудсервіс-інвест» передав [PERSON] квартиру [NUMBER], загальною площею 76,30 кв.м. та підвальне приміщення [NUMBER], площею 3,50 кв.м. у будинку [ADDRESS]. Також угодою визначена загальна вартість квартири, що складала 133 453,00 грн. В подальшому, 29 жовтня 2008 року між [PERSON] та ТОВ «Рембудсервіс-інвест» підписано акт прийому-передачі квартири та підвального приміщення за адресою: [ADDRESS], квартира [NUMBER]. Даним актом також підтверджена вартість квартири та підвального приміщення в сумі 133 453,00 грн. (а.с. 14). 21 грудня 2008 року на підставі рішення виконавчого комітету Чернівецької міської ради №940/23 від 16.12.2008 року [PERSON] видано свідоцтво серії [NUMBER] про право власності на нерухоме майно, а саме квартиру загальною площею 74,50 кв.м. та нежитлове приміщення [NUMBER] загальною площею 3,50 кв.м. (а.с. 15-18). 15 січня 2009 року Чернівецьким комунальним обласним бюро технічної інвентаризації, на підставі свідоцтва серії [NUMBER] від 21.12.2008 року зареєстровано право власності [PERSON] на вищевказане спірне майно. Так, статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, як убачається із положень ч.1 ст.61 СК України, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Крім цього, ч. 3 ст.368 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, суд вважає, що спірна квартира є спільною сумісною власністю сторін, оскільки дане майно було придбано подружжям під час шлюбу й відповідно відповідачем в розумінні положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України не надано суду належних та допустимих доказів на спростування вказаного, а також доказів на підтвердження того, що спірна квартира є його особистою власністю. Крім того, відповідно до статей 69, 70 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, у разі поділу якого частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому, згідно роз'яснень пп. 24,25 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності в разі, якщо майно неподільне, а жоден із подружжя не дав згоду на отримання грошової компенсації або не звернувся з позовом про припинення права на частку у спільному майні. Також слід зазначити, що при поділі майна суд виходить із того, що норми Сімейного законодавства передбачають, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому, суд виходить з роз'яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», відповідно до якких, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п'ятої статті 71 Сімейного кодексу України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Виходячи з того, що сторони не порушували питання щодо припинення права іншого співвласника на частку в спільному майні, про спосіб поділу спільного майна згоди не досягли та попередньо не внесли на депозитний рахунок суду відповідної грошової сум, то суд вважає за необхідне, без поділу майна в натурі, лише визнати ідеальні частки подружжя в цьому майні, яке є спільною сумісною власністю подружжя та змінити режим спільної сумісної власності подружжя на спірний об'єкт на режим спільної часткової власності. За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову й відповідно визнання за позивачкою права власності на ? ідеальну частку спірного нерухомого майна. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати пропорційно до розміру задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved