Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом, у якому зазначив, що 09 серпня 2011 року він уклав договір купівлі-продажу квартири із [PERSON], за умовами якого придбав квартиру [ADDRESS]. Його право власності на цю квартиру підтверджується вищевказаним договором купівлі-продажу квартири, посвідченим державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1-2335 та витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації». Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, будь-який тип обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутній. Після придбанням ним даної квартири, за адресою її знаходження залишився зареєстрованим син колишньої власниці квартири - відповідач [PERSON] З часу заселення до квартири [ADDRESS], тобто з 10 серпня 2011 року, і до цього часу відповідач жодного разу в ній не з'явився, місце його проживання чи перебування йому не відоме. На неодноразові звернення до [PERSON] з проханням добровільно знятися з реєстраційного обліку, останній відповідав лише обіцянками. Подальша реєстрація відповідача за адресою місцезнаходження квартири порушує його права як власника вказаної квартири, оскільки він несе додаткові фінансові витрати на її утримання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Оскільки, в добровільному порядку відповідач [PERSON] не бажає знятися з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS], вимушений звернутися із цим позовом до суду. Враховуючи, викладене просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, у якій вказав, що позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує та просив провести розгляд справи без його участі. Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки до суду не повідомив. Зі згоди позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 09 серпня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений державним нотаріусом Броварської міської державної нотаріальної контори Київської області Журавською В.В., зареєстрованим в реєстрі за № 1-2335. Згідно із витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Броварської міської ради «Броварське бюро технічної інвентаризації» № 31114104 від 29 серпня 2011 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до Витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна № 32504141 від 09 серпня 2011 року, будь-який тип обтяження на квартиру [ADDRESS] відсутній. Із довідки № 389 від 12 березня 2013 року, виданої Комунальним підприємством Броварської міськради Київської області «Служба замовника» позивач [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] В квартирі крім нього зареєстровані: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Із депутатського акту № 17-14/279 від 17 липня 2014 року, складеного депутатом Броварської міської ради Київської області [PERSON], вбачається, що факт проживання відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не встановлено. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Оцінивши докази у їх сукупності, враховуючи, що реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] перешкоджає позивачу [PERSON] вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування даною квартирою. На підставі викладеного та

Outcome: approved