Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-27 00:00:00

У січні 2018 року позивачі звернулися до суду з даною позовною заявою, в якій просили визнати право власності на частку квартири по 1/3 за кожним позивачем, оскільки при зверненні до нотаріуса та КП «ДМБТІ» ДОР відмовлено у реєстрації права власності через відсутність свідоцтва про право власності. Позивачі зазначили, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 20.01.2000 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2012 року визначено частки співвласників по 1/3 частки квартири за кожним та припинено право спільної сумісної власності припинено. Оригінал свідоцтва про право власності на житло перебуває у [PERSON]. Через неприязні стосунки, які виникли між сторонами, третя особа відмовляється від вчинення будь - яких дій задля створення навмисно перешкод у здійсненні права власності [PERSON] та [PERSON] При зверненні до КП «ДМБТІ» із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру, позивачам відмовлено. Тому позивачі не можуть реалізувати своє право власності, а тому змушені звертатись до суду із позовом про визнання права власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS]. У судове засідання представник позивачів не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності підтримав позовні вимоги, просив задовольнити їх в повному обсязі, у випадку неявки відповідача просив постановити заочне рішення. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, до суду повернувся конверт з відміткою ДП «Укрпошта» про відмову в отримання поштового відправлення від 16.01.2018 та 16.02.2018. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст. ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази у їх сукупності, які є належними, допустимими і достовірними, судом встановлено наступні обставини та визначені відповідні до них правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 20.01.2000 року, виданого ВАТ ДМЗ ім. Петровського, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її родини - [PERSON], [PERSON]. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.04.2012 року № 2 - 2571/11 визначено право спільної часткової власності за [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частки квартири [ADDRESS] за кожним. Право спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] припинено. Листом комунального підприємства «Дніпропетровського міжміського бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 04.07.2016 року № 8957 [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] відмовлено у зв'язку із відсутністю заяв усіх повнолітніх співвласників квартири (а.с. 16 - 17). Відповідно до постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.12.2017 року № 203/02-31, приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. відмовлено у вчиненні нотаріально дії - посвідченні договору купівлі - продажу часток квартири [ADDRESS] (колишня - Плеханова) у м. Дніпро (колишнє - Дніпропетровськ) у зв'язку із неподанням відомостей (інформації) та документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії (а.с. 43 - 44). Як вбачається із витягу про державну реєстрацію прав від 24.07.2012 року, третя особа [PERSON] зареєстрував свої право власності на 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Аналізуючи досліджені докази з увагою на їх належність, допустимість, достатність, взаємний зв'язок між ними, суд виходить з наступного. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч. 1, 2 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. За положеннями ст. ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову та визнання права власності на квартиру [ADDRESS] по 1/3 частки за кожним із позивачів. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивачів [PERSON], [PERSON] задоволено в повному обсязі, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд має стягнути судовий збір у розмірі 704,8 грн. з винної сторони, проте, суд не вбачає, що приватним нотаріусом фактично порушені права позивачів, тому приходить до висновку про залишення витрат зі сплати судового збору за позивачами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved