Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

У січні 2014 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] про стягнення грошових коштів на підставі розписки. В обгрунтування вимог позивач посилався на те, що 14 лютого 2012 року між ним та відповідачем [PERSON] укаладено договір позики, за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 19336 грн., а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у строк і за графіком відповідно до пункту 3 договору позики з кінцевим строком погашення позики до 14 травня 2012 року. Відповідач взяті зобов'язання щодо повернення позики у сумі та у строки встановлені договором позики не виконав, тому станом на 20 січня 2014 року має заборгованість у розмірі 18218 грн. Крім того, п. 4.2 договору позики встановлено, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини) позичальник сплачує позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми заборгованості за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. Таким чином, просить стягнути на його користь з відповідача [PERSON] неустойку за період з 15 травня по 15 листопада 2012 року у розмірі 33703 грн. 30 коп. Всього позивач просить стягнути з відповідача за договором позики на його користь борг з урахуванням неустойки у розмірі 51921 грн. 30 коп. та судовий збір у розмірі 519 грн. 22 коп. Позивач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про те, що позов підтримує, просить розглядати справу без нього та без участі його представника, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач до суду повторно не з'явився про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може грунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обгрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що грунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Судом встановлено, що матеріали справи містять копію договору позики укладеного 14 лютого 2012 року між [PERSON] та [PERSON], за умовами якого позикодавець передає позичальнику у власність грошові кошти у сумі 19336 грн., що на день укладення цього договору еквівалентно 2420 доларам США, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів і у строк до 14 травня 2012 року. Також в матеріалах справи міститься копія розписки, складена від імені [PERSON] про отримання ним від [PERSON] позики у сумі 2420 доларів США, що еквівалентно 19330 грн. і зобов'язується повернути цю суму в строк до 14 травня 2012 року включно. Вказані копії договору позики та розписка не можуть бути взяті судом до уваги як належні та допустимі докази того, що відповідач [PERSON] взяв гроші в борг у позивача [PERSON], оскільки останнім не надано суду і судом не здобуто жодного підтвердження їх достовірності. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов є необгрунтованим та таким що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed