Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-30 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просить стягнути з останнього 2 058 154,59 грн. В обґрунтування позову зазначив, що за договорами позики, у вигляді простих письмових розписок, надав відповідачу у борг 10 400 Євро (07.09.2015 р.), 5 000 Євро та 8 000 доларів США (18.09.2015 р.), 20 000 доларів США (16.12.2015 р.). Крім того, за усною домовленістю він 31.01.2016 р. позичив відповідачу ще 78 700 грн, шляхом перерахування 12 400 грн, 15 000 грн, 6 300 грн, 15 000 грн, 15 000 грн, 15 000 грн на банківські реквізити відповідача. 02.02.2016 р. за усною домовленістю сторін ще 132 000 грн, шляхом перерахування на банківські реквізити відповідача. Крім того, 03.02.2016 р. його син [PERSON] , діючий від його імені, перерахував на банківські рахунки відповідача ще 259 000 грн. Оскільки відповідач взяті на себе боргові зобов`язання не виконав, він неодноразово звертався до нього з приводу повернення коштів, проте останній ігнорував вимоги. В зв`язку з чим, він звернувся до суду із даним позовом. Просив також застосувати до відповідача санкції у вигляді пені та 3 процентів річних за прострочення зобов`язання. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2018 року відкрито провадження по справі та вирішено розглядати її за правилами загального позовного провадження. 17.12.2018 року від відповідача надійшов відзив на позов, в якому вимоги позивача повністю заперечуються. Зокрема відповідач вказує, що дійсно між ним та позивачем існували договірні правовідносини, за якими він отримав від позивача у борг згідно розписок від 07.09.2015 р., 12.09.2015 р., 16.12.2015 р. - 10 400 Євро (еквівалент 260 000 грн), 5 000 Євро (еквівалент 121 575,50 грн) та 800 доларів США (еквівалент 17 391,20 грн), 10 000 доларів США (еквівалент 234 513 грн). Загалом 633 479,70 грн. При цьому за розпискою від 16.12.2015 р. він отримав саме 10 000 доларів США, а не 20 000 доларів США за двома розписками від однієї дати 16.12.2015р. Наголосив на тому, що розписка за вказаною датою (16.12.2015 р.) була одна, проте в зв`язку з допущеною помилкою в першому варіанті, мусив її переписати. Вказує на той факт, що за всіма розписками повністю розрахувався і заборгованості перед позивачем не має. Щодо інших коштів, про які йдеться в позові, зауважив, що вони не є борговими зобов`язаннями, крім того частина коштів перераховувалась сином позивача, а частина перераховувалась на ім`я його брата - [PERSON] . На підтвердження виконання боргових зобов`язань надав квитанції на загальну суму 538 539,55 грн. Залишок суми 95 000 грн ним було повернуто сину позивача [PERSON] в присутності трьох свідків. Загалом повернена ним позивачу сума склала 633 539,55 грн. 25.03.2019 року від позивача надійшли уточнення до позову, в яких останній зазначив, що дійсно відповідач за письмовими розписками від 07.09.2015, 18.09.2015 та 16.12.2015 станом на 20.03.2019 р. повернув кошти в сумі 15 400 Євро та 5 498,60 доларів США, в той же час не повернутими залишились 15 301,40 долар США, що еквівалентно 415 598,27 грн станом на 20.03.2019 р. Крім того, відповідачем не були повернуті кошти, отримані ним за усною домовленістю в період з 13.10.2015-08.02.2016 р.р. в сумі 818 004 грн, в т.ч. 155 000 грн ті що були перераховані на ім`я [PERSON] . Підтверджуючими доказами надання коштів за усними домовленостями, є квитанції з ПАТ «ПриватБанк», що додані до уточнень до позову. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 18.08.2020 року закрито підготовче судове засідання та справу призначено до розгляду в судовому засіданні. В судовому засіданні позивач підтримав позов, просив задовольнити, представник відповідача заперечував проти позову. Заслухавши вступне слово позивача та представника відповідача, покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні встановлено, що 07.09.2015, 18.09.2015 та 16.12.2015 р.р. [PERSON] отримав від [PERSON] кошти в сумах 10 400 Євро (еквівалент 260 000 грн), 5 000 Євро (еквівалент 121 575,50 грн) та 800 доларів США (еквівалент 17 391,20 грн), 10 000 доларів США (еквівалент 243 513 грн), про що написав відповідні розписки (а.с. 15-18). При цьому позивач до позову додав дві ідентичні за своїм змістом розписки від 16.12.2015 року на суми - 10 000 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. У постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 зазначено, що відповідно до норм статей 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Постановою Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 передбачено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одночасно і двостороннім правочином, і одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Розписки, на підставі яких позивач просить стягнути заборгованість, містить умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дату отримання коштів, тобто відповідає вимогам ст. 1046 ЦК України. Судом також встановлено, що відповідачем суми боргу за вказаними розписками були повернуті позивачу, про що останній зазначив у своїй заяві про уточнення позову (а.с. 93-98). В силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню. Отже в судовому засіданні достеменно встановлено факт повернення позивачу відповідачем сум боргу за розписками від 07.09.2015, 18.09.2015, 16.12.2015 р. в загальному розмірі 535 539,55 грн. Що стосується надання відповідачу 16.12.2015 р. позики в сумі 10 000 доларів США вдруге, то суд критично оцінює цей факт, як такий, що не має логіки, доцільним є складення однієї розписки на одну суму, аніж дві однакові розписки на дві однакові суми. До того ж, одна з двох поданих розписок (від 16.12.2015 р.) містить виправлення, що не може допускатись при складанні документів такого роду. Застереження щодо цього виправлення в розписці відсутні. За таких обставин, заперечення відповідача про існування одночасно двох розписок від однієї дати, з ідентичним текстом на одну й ту саму суму, суд вважає слушним. Ураховуючи при цьому правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду від 01.04.2020 року у справі 757/43285/16, де вказано про прийняття в якості доказів лише розписок, які не містять будь-яких виправлень. За таких обставин слід дійти висновку, що боргові зобов`язання [PERSON] перед [PERSON] за договорами позики (борговими розписками) від 07.09.2015, 18.09.2015 та 16.12.2015 р.р. повністю виконані, а тому позовні вимоги в цій частині позову не підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості за усними домовленостями з відповідачем, суд зазначає таке. Згідно з ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Додані до позову копії квитанцій, чеків виписок та довідок не є договорами позики в розумінні ст. 1047 ЦК. Слід також відмітити, що згадані фінансові документи не містять даних про призначення платежів, що в свою чергу унеможливлює ідентифікацію перерахованих коштів, які надсилались як на ім`я відповідача, так і на третю особу ( [PERSON] ), від [PERSON] та [PERSON] . Не підтверджують ці документи і факти укладення договорів позики, оскільки не містять підстав та умов отримання позичальником в борг коштів із зобов`язанням їх повернути, не містять й посилання на дати отримання коштів та кінцеву дату повернення. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). За аналізом вказаних норм, вбачається, що боргові зобов`язання відповідача мають бути зафіксовані/задокументовані у відповідному документі (договорі) із зазначенням істотних умов: дат, сум, умов, ідентифікації учасників договору, тощо. Втім таких документів, позивач суду не надав. Укладання усного договору, за яким би виникали боргові зобов`язання, не передбачено чинним законодавством. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження своїх позовних вимог сторона позивача посилається і доводить наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст.ст. 79-80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦК України). За таких обставин позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Відповідно не підлягають задоволенню вимоги в частині стягнення трьох процентів та пені, оскільки є похідними від основних вимог. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач від сплати судового збору звільнений, а тому судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed