Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

У січні 2017 року ТУ ДСА України в Київській області звернулося до суду з вищевказаним позовом. В позовній заяві позивач вказує, що Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII 28.12.2014р. (далі Закон № 76-VIII ) п. 10 розділу ІІІ Прикінцевих положень було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Законом № 76-VIII було доповнено ч. 6 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Листом Державної судової адміністрації України від 15.01.2015 року № 1-315/15 повідомлено, що «у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для наладженого організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати». Так, на виконання вищевикладеного, на підставі наказу начальника Територіального управління ДСАУ в Київській області від 02.02.2015р. №15/0 (про проведення скорочення) територіальним управлінням проведено скорочення штатних одиниць працівників місцевих загальних судів Київської області (у межах необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів, та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди). Скорочення територіальним управлінням було проведено у всіх судах Київської області з урахуванням вище перелічених критеріїв, а саме: в 11 судах за наказами; 6-х судах враховано загальну чисельність працівників апарату суду яка була значно менша за величину 3,7 визначену у частині 6 статті 149 Законом України «Про судоустрій і статус суддів»; в інших судах за рахунок існуючих вакантних посад, що не заповнювалися. Водночас, в Законі № 76- VIII не було передбачено необхідність проведення скорочення працівників в кожному суді певного регіону України окремо для отримання підстави виплачувати суддівську винагороду в розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В рішенні Ради суддів України № 6 від 05.02.2015 року також було зазначено, що у разі скорочення чисельності працівників суду (відповідно до положень Закону №76- VIII, у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. У звязку з вищевикладеним, на виконання вимог Закону № 76-VІІІ, ч. 6 ст. 149 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», враховуючи рішення Ради суддів України № 6 від 05.02.2015 та рекомендаційний лист головного розпорядника коштів - ДСАУ № 1-315/15 від 15.01.2015 року - територіальним управлінням було проведено скорочення у місцевих загальних судах області та на підставі наказу начальника територіального управління №13 від 10.02.2015 р. виплачено суддям суддівську винагороду у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. Натомість, в подальшому, після проведення Державною судовою адміністрацією України у територіальному управлінні Державної судової адміністрації України в Київській області (далі - територіальне управління) фінансового аудиту та аудиту відповідності, Державною судовою адміністрацією України у Звіті про результати проведення аудиту від 5.03.2016 р. одним з висновків зазначено: «.. Недотримання вимог пункту 10 розділу III Прикінцевих положень Закону № 76-VІІІ та перевищено максимальний місячний розмір суддівської винагороди, внаслідок чого у лютому - березні 2015 року суддям понад встановлених обмежень виплачено суддівської винагороди у загальній сумі 919,59 тис. грн.». Тобто законну виплату суддівської винагороди суддям у розмірі 10 мінімальних заробітних плат Державна судова адміністрація України визначила порушенням. В подальшому, територіальним управлінням від Державної судової адміністрації України в Київській області отримано Рекомендації до Звіту за результатами проведення планового аудиту відповідності та фінансового аудиту (далі - Рекомендації). В наданих Рекомендаціях зазначено, що за результатами проведеного контрольного заходу в Територіальному управлінні ДСА України в Київській області та з урахуванням висновків необхідно: «...забезпечити відшкодування безпідставно нарахованих та виплачених коштів на виплату суддівської винагороди виплаченої з порушенням вимог Прикінцевих положень Закону 76 суддівської винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн.» Крім того, Наказом голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року до начальника управління було застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді догани, однією з підстав винесення якого була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальний заробітних плат на загальну суму 919,6 тис. грн. Оскільки наказ голови ДСАУ № 84 від 28.04.2016 року був абсолютно незаконний - начальником управління було оскаржено його в судовому порядку. 22.11.2016 року Вищий адміністративний суд України, задовольнивши касаційну скаргу начальника територіального управління ДСА України в Київській області - залишив в силі постанову Окружного адміністративного суду м. Києва від 28.07.2016 року якою було визнано незаконним та скасовано наказ голови Державної судової адміністрації України № 84 від 28.04.2016 року про застосування дисциплінарного стягнення у вигляді догани до начальника територіального управління ДСА України в Київській області. Листом голови ДСАУ № 6-6511/16 від 14.09.2016 року повідомлено територіальне управління щодо подальшого притягнення начальника управління до дисциплінарної відповідальності через не усунення територіальним управлінням «порушень», виявлених під час аудиту (зокрема щодо невжиття заходів по стягненню з суддів та працівників апаратів судів «надмірно» виплачених коштів). На виконання вищевказаного листа - 29.09.2016 року територіальне управління було вимушено звернутись до 136 суддів (в тому числі до відповідача даного позову) із інформацією про необхідність добровільного повернення коштів, які на думку голови ДСАУ (розпорядника коштів вищого рівня) були їм незаконно виплачені. Судді заперечили проти утримання зазначених коштів із їх заробітної плати та у своїх відповідях зауважили, що ці кошти отримані ними абсолютно законно та не має підстав для їх стягнення. Натомість, голова ДСАУ продовжує наполягати на стягненні на його думку «зайво» сплаченої суддівської винагороди, для чого у листопаді 2016 року за його вказівкою ДСАУ було виділено 242 тис. грн. на оплату судового збору для забезпечення звернення територіальним управлінням до суду із позовами про стягнення із суддів та працівників апаратів даних коштів. Враховуючи вищевикладене, на виконання вимоги голови ДСАУ (як головного розпорядника коштів) територіальне управління вимушено звернутися із позовом до відповідача про стягнення виплаченої суддівської винагороди у сумі 7 308,00. Представник позивача просить суд стягнути з [PERSON] кошти у сумі 7\~308,00 грн. Судові витрати покласти на відповідача. Представник позивача, Територіального управління Державної судової адміністрації України в Київській області, в судове засідання не зявився, надав письмову заяву в якій просить суд розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити їх. Відповідач, [PERSON], в судове засідання не зявився, надав суду письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначив, що даний позов він не визнає повністю з наступних підстав. Відповідно до положень ст.127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України. Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу: для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, виданого на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми. За ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Отже, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат встановлених абзацом 2 Частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-151цс13 від 22.01.2014 року. В даному випадку кошти, які просить стягнути позивач, це заробітна плата відповідача /суддівська винагорода/, виплачено ці кошти на підставі наказу територіального управління ДСА в Київській області добровільно, без жодної рахункової помилки та факту недобросовісності з боку відповідача, а тому підстави для стягнення вказаної в позові суми коштів відсутні. Крім того, позивач посилається в позовній заяві на те, що судами адміністративної юрисдикції було визнано незаконним притягнення начальника ТУ ДСА в Київській області до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, однією з підстав винесення якої була виплата суддям винагороди у розмірі 10 мінімальних заробітних плат. В переліку документів, доданих до позовної заяви, значиться розрахунок суми, заявленої до стягнення, але в додатках до позовної заяви, які надіслано відповідачу, цей розрахунок відсутній. Враховуючи вищевикладене, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позову за його необґрунтованістю, провести судове засідання без її участі в звязку з зайнятістю на роботі. Представник третьої особи Державної судової адміністрації України у судове засідання не зявився, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] працює суддею Білоцерківського міськрайонного суду Київської області. Пунктом 10 розділу ІІІ «Прикінцеві положення» Закону України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» № 76-VIII від 28.12.2014 року було встановлено, що у 2015 році максимальний місячний розмір заробітної плати (грошового забезпечення) народних депутатів України, членів КМУ, прокурорів, працівників державних органів (крім Національного антикорупційного бюро та Національного агентства з питань запобігання корупції) та інших бюджетних установ, працівників Національного банку України, суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати, а при скороченні чисельності працівників 10 розмірами мінімальної заробітної плати (виплата допомоги по тимчасовій непрацездатності, допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально побутових питань та оплата часу щорічної відпустки не враховується у зазначеному максимальному розмірі). Також Законом № 76-VIII було доповнено частину шосту статті 149 чинного на той час Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453 VI (з подальшими змінами) абзацом другим такого змісту: «Загальна чисельність працівників апаратів судів не може перевищувати величину, визначену із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах» (підпункт 4 пункту 36 розділу І Закону № 76-VIII). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд враховує єдність статусу суддів незалежно від місця суду в системі судів загальної юрисдикції чи адміністративної посади, яку суддя обіймає в суді (стаття 52 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року № 2453, ст. 52 чинного Закону України «Про судоустрій і статус суддів»), що ґрунтується на загальних конституційних і міжнародних вимогах щодо рівності прав та рівності перед законом, зокрема, на недопущенні звуження змісту та обсягу існуючих прав при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів, а так само забороні обмежень за тими чи іншими ознаками (статті 22,24 Конституції України). Визначені Конституцією та законами України гарантії незалежності суддів як невідємні елементи їх статусу поширюються на всіх суддів України та є необхідною умовою здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом. Однією з таких гарантій є призначення суддям матеріального забезпечення (суддівська винагорода, пенсія, щомісячне довічне грошове утримання). Належне матеріальне забезпечення спрямоване на гарантування гідного життєвого рівня, оскільки суддя обмежений у праві заробляти додаткові матеріальні блага, зокрема обіймати будь які інші оплачувані посади, виконувати іншу оплачувану роботу. Як зазначав Конституційний Суд України у рішеннях, конституційний принцип незалежності суддів означає конституційно обумовлений імператив охорони матеріального забезпечення суддів від його скасування чи зниження досягнутого рівня без відповідної компенсації як гарантію недопущення впливу або втручання у здійснення правосуддя (рішення від 20.03.2002 року № 5 рп/2002, від 01.12.2004 року № 19-рп/2004, від 11.10.2005 року № 8 рп/2005, від 22.05.2008 року № 10 рп/2008). Суд поділяє правові європейські позиції, за якими принцип рівного статусу для суддів має також поширюватись і на суддівську винагороду. Консультативна рада європейських суддів, на думку якої необхідно забезпечити, щоб усі судді з однаковим стажем отримували однакову винагороду, за виключенням будь яких обовязкових та особливих додаткових доплат за виконання інших обовязків (пункти 56,57 висновку КРЄС від 06.11.2012 року № 15). З огляду на наведені національні конституційні та європейські гарантії статусу суддів, їх незалежності та матеріального забезпечення суд вважає, що позивач, провівши скорочення штатних одиниць у місцевих загальних судах Київської області, як це вимагалося за\~Закону № 76- VIII, мав правові підстави для обмеження суддям суддівської винагороди 10 розмірами мінімальної заробітної плати, забезпечивши одночасно дотримання єдиного статусу суддів та рівність оплати їх праці в межах своєї територіальної компетенції. Отже, аналіз норм\~Закону №76-VIII\~у їх сукупності, дозволяє суду дійти висновку, що цим Законом не вимагалося проведення скорочення штатної чисельності працівників абсолютно в кожному суді загальної юрисдикції, а встановлювався для цього відповідний кількісний критерій визначення в судах штатної чисельності працівників, виходячи «із розрахунку 3,7 посади працівників на одну посаду судді, виходячи із загальної кількості посад суддів в цілому у місцевих та апеляційних судах». Дотримання чи недотримання такого критерію, на переконання суду, є обставиною, яка обумовлювала наявність чи відсутність підстав для обмеження розміру суддівської винагороди згідно із вимогами\~Закону №76-VIII. Крім того, у пункті 3 мотивувальної частини рішення Ради суддів України від 05.02.2015 року № 6 з огляду на пункт10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону №76-VIII зазначено, що: у випадку затвердження штатного розпису суду, кількість працівників в якому відповідає граничній штатній чисельності, визначеній наказом ДСА України від 24.12.2014 року №170 «Про затвердження штатної чисельності працівників апаратів місцевих та апеляційних судів», максимальний розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди обмежується 7 розмірами мінімальної заробітної плати; у разі скорочення чисельності працівників суду у межах, необхідних для належного організаційного забезпечення суду, суддів та судового процесу, з урахуванням бюджетних асигнувань на оплату праці, розмір заробітної плати працівників суду та суддівської винагороди після проведення такого скорочення обмежується 10 розмірами мінімальної заробітної плати. Пунктами 1,2 резолютивної частини зазначеного рішення Ради суддів України визнано, пункт 10 розділу III «Прикінцеві положення» Закону № 76-VIII порушенням гарантій незалежності, правового захисту та належних умов діяльності суддів, гарантованих статтями 126\~і\~130 Конституції України, та визначено, що скорочення апарату суду, здійснення інших заходів повинно здійснюватися з метою забезпечення раціонального використання бюджетних коштів протягом 2015 року з огляду на кількісний склад суддів відповідного суду і кількість працівників апарату суду, необхідного для дотримання та забезпечення судових процедур та розгляду судових справ у строки та порядку, визначеному законодавством. Як встановлено судом, позивач у звязку з проведеним ним скороченням штатних одиниць та затвердженням змін до штатних розписів місцевих загальних судів Київської області на 2015рік,

Outcome: dismissed