Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-25 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] укладений договір, за яким в іпотеку передано житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS]. На підставі даного договору нотаріус на майно наклав обтяження №7375547 (земельна ділянка) та №7398172 (домоволодіння). Разом з тим договір іпотеки та обтяження на них є недійними, оскільки власником майна [PERSON] ніколи не був, в тому числі і на час укладення оспорюваного договору, і не мав права розпоряджатись даним майном. Його право власності підтверджується судовими рішеннями, які набрали законної сили. Просив суд визнати недійсним договір іпотеки №П_001/КІ_08, 14683, укладений 11 червня 2008 року; зобов'язати державного реєстратора вилучити з Єдиного державного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис №7375547 (земельна ділянка) та №7398172 (домоволодіння) та виключити з єдиного державного реєстру іпотеки інформацію про дане майно; судові витрати покласти на відповідачів. У судовому засіданні [PERSON] та його представник позовні вимоги підтримали. Просили задоволити позов. У судовому засіданні представник публічного акціонерного товариства «ФІДОБАНК», який є правонаступником акціонерного банку «Факторіал-Банк» проти позову заперечував. Подав суду письмові заперечення. Просив відмовити в задоволенні позову та накласти арешт на іпотечне майно в порядку ст. 1057-1 ЦК України. У судове засідання [PERSON], представник реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] не з'явились. Про час та місце розгляду справи повідомлені. Причини неявки суду не повідомили. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. При розгляді справи судом встановлено, що 30 травня 2012 року [PERSON] отримав державний акт серія ЯМ №941488 на право власності на земельну ділянку площею 0,2074га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. З матеріалів інвентаризаційної справи №891 КП БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області вбачається, що 12 березня 2008 року [PERSON] звернувся до підприємства із заявою на виготовлення технічного паспорту на житловий будинок №57 для реєстрації в подальшому права власності на майно на підставі судового рішення. Подане замовлення позивач отримав 03 липня 2008 року. З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №19516908 від 14 липня 2008 року вбачається, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], - на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2003 року. Встановлено, що 11 червня 2008 року між АБ «Факторіал-Банк» та [PERSON] у якості забезпечення виконання кредитного договору №П_001/К1_08 було укладено іпотечний договір. При цьому в іпотеку передано майно, а саме житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами та земельна ділянка, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] З витягів з єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 26 червня 2013 року вбачається за реєстраційний номером обтяження 7375547 накладена заборона на земельну ділянку та за №7398172 - на домоволодіння, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до ст. ст. 1, 8 Конституції України. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19 листопада 2003 року визнано недійсним договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS]; визнано право власності на будинок за [PERSON] Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 лютого 2008 року рішення районного суду від 19 листопада 2003 року залишено без змін в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу. У п. 36 постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» вказано, що у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, суди мають враховувати, що іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки (стаття 23 Закону України «Про іпотеку»). Посилання представника відповідача, що хоч і [PERSON] є власником майна на даний час, але іпотека зберігається, суд вважає необґрунтованими, оскільки право власності до іпотекодавця перейшло поза волею власника майна, та порушує його право на володіння, користування та розпорядження належним майном. Оскільки на час вчинення оспорюваного правочину [PERSON] не був власником житлового будинку та земельної ділянки, тому права на передачу майна в іпотеку також не мав. Передача майна позивача, право власності на яке він набув на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Першою Київською обласною державною нотаріальною конторою 19 серпня 1988 року, порушує його права, тому суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині визнання недійсним договору іпотеки. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки на час розгляду справи позивач не надав суду доказів на порушення його прав щодо виключення з державного реєстру заборон оспорюваних об'єктів нерухомого майна та з державного реєстру іпотек, тому в задоволенні позову в цій частині суд відмовляє. Відповідно до ч.5 ст. 1057-1 ЦК України визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов'язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов'язання повернути кредитодавцю кошти в розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті. Клопотання представника відповідача про накладення арешту на майно в порядку даної статті не підлягає задоволенню, оскільки основним боржником за кредитним договором є [PERSON], який не є власником ні житлового будинку, ні земельної ділянки, а накладення арешту буде порушено право власності позивача, який зважаючи на тривалі судові спори не має право вільно володіти, користуватись та розпоряджатись налженим йому майном.

Outcome: dismissed