Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

У серпні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , в якій вона мешкає з 11.04.1996. Разом позивачем в зазначеній квартирі зареєстровані: син [PERSON] , [INFO] , донька [PERSON] , [INFO] , та відповідач - [PERSON] , який є колишнім чоловіком позивачки. Позивач зазначає, що [PERSON] не проживає в житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] з серпня 2019 року. При цьому інформація про його місцезнаходження в неї відсутня. Позивач також зазначає, що 28.04.2015 шлюб між сторонами розірвано за рішенням суду. Відповідач після розірвання шлюбу проживав разом із позивачем та дітьми, ніде не працював, зловживав алкогольними напоями, лаявся з нею та дітьми. У зв`язку з браком коштів та, не маючи підтримки від членів сім`ї, відповідач почав виносити та продавати речі з квартири. Також у зв`язку з браком коштів відповідач став вживати настойку глоду разом або замість алкогольних напоїв, при цьому став небезпечним для позивачки та дітей, що підтверджується матеріалами, які надійшли з Деснянського УП ГУ НП в м. Києві до Деснянського районного суду м. Києва (справа № 754/13839/19), відповідно до яких було зафіксовано, що відповідачем вчинялося домашнє насильство щодо позивачки. Крім того, [PERSON] перебував під наглядом лікаря-психіатра з 2018 року. Позивач зазначає, що останні роки [PERSON] часто без підстав викликав до себе «Швидку», тому він був занесений лікарями у «чорний список», тобто на даний час викликати «швидку» на адресу: [ADDRESS] складно. У серпні 2019 року після розмов із співробітниками поліції відповідач пішов з квартири та більше в ній не проживає, що підтверджується актом. Відповідач не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в квартирі не має і взагалі квартирою він не цікавиться. Він отримав в 2003 році у спадщину 1/2 будинку за адресою: [ADDRESS] (свідоцтво про право на спадщину за заповітом ВЕХ № 759949, за реєстровим № 43779 від 01 листопада 2007 року), яку здавав іншим особам, що підтверджується договором оренди житлового будинку від 04.11.2018 № 1. Враховуючи вищенаведене, позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат з утримання житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла, вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює їй перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження її майном. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06 вересня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 17.11.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін на 22.12.2021. У судове засідання 22.12.2021 позивач з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач до суду не з`явився, від нього не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судової повістки на адресу його зареєстрованого місця проживання, що підтверджується поштовим відправленням, яке повернулось до суду з відміткою «адресат відсутній». За приписами пункту 4 частини восьмої статті 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу № 39124 від 18.03.1996 (а.с. 31). Місце проживання відповідача зареєстроване в квартирі [ADDRESS] з 11.04.1996, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 23). Шлюб між позивачем та відповідачем розірвано рішенням Деснянського районного суду міста Києва від 17.04.2015 у справі № 754/21222/14-ц. Відповідач є власником Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 16.10.2007 №3-3568, виданим державним нотаріусом Другої київської нотаріальної контори Ткач О.А. (а.с. 39). Позивач вказує, що з серпня 2019 року відповідач не проживає в квартирі за адресою: [ADDRESS] , інформація про його місцезнаходження відсутня. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується актом про непроживання від 04.08.2021, в якому вказано, що [PERSON] , 1965 року народження, не проживає за адресою: [ADDRESS] . Акт підписаний мешканцями будинку та засвідчений начальником ЖЕД-318 Бойко І.(а.с 30). За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved