Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

У січні 2011 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрунтовувались тим, що позивач є власником 2/3 частин вказаної квартири, в якій зареєстрована і проживає. 1/3 частина вказаної квартири належить її дочці [PERSON], яка також зареєстрована і проживає в цій квартирі. Разом з ними зареєстрована і проживає в квартирі й друга дочка позивача [PERSON] Крім того у вказаній квартирі зареєстрований колишній чоловік позивача - [PERSON], який у 2006 році добровільно залишив квартиру і в ній не проживає. За таких обставин позивач вважає, що відповідач втратив право користування квартирою. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та вказала, що шлюб між позивачем та відповідачем розірвано у червні 2010 року й місцезнаходження відповідача позивачу не відоме. Треті особи, дочки позивача, позов підтримали та вказали, що відповідач в 2006 році добровільно залишив їхню квартиру та забрав з неї свої речі, більше вони його не бачили. Відповідач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи за відсутності відповідача. Представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечувала. Заслухавши пояснення представника позивача, третіх осіб, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 10 грудня 1996 року та договору дарування частини квартири, посвідченого 08 травня 2009 року, 2/3 частини квартири [ADDRESS] на праві власності належить [PERSON], 1/3 частина - [PERSON] Відповідно до довідки форми № 3 в квартирі зареєстровані [PERSON], її дочки [PERSON] та [PERSON] і відповідач [PERSON] Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між відповідачем та позивачем розірвано 21 грудня 2010 року. З пояснень позивача та третіх осіб вбачається, що в 2006 році відповідач добровільно залишив квартиру і в ній не проживає, з позивачем та її дочками будь-які стосунки не підтримує, перешкод в користуванні квартирою йому ніхто не чинив. Вказані обставини підтверджуються також довідкою ЖЕК № 508 від 29 грудня 2010 року, відповідно до якої відповідач з заявами до ЖЕКу про неможливість сумісного проживання не звертався; довідками з Центральної районної поліклініки Оболонського району м. Києва від 04 січня 2011 року та довідкою Київської міської станції швидкої медичної допомоги від 12 грудня 2010 року, з яких вбачається, що відповідач більше року за медичною допомогою за місцем реєстрації не звертався. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У відповідності зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтями 386, 391 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності, а власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин суд приходить до висновку, що позивач, як власник має право на здійснення права власності на належну йому квартиру та вимагати усунення порушень його права. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла, або законом. Враховуючи, що відповідач не проживає у квартирі без поважних причин більше року і шлюб між ним та позивачем розірвано, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved