Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

У серпні 2020 року позивачі звернулись до суду з позовом, надалі з уточненим, в якому просять припинити право власності [PERSON] на 7/8 часток кімнати у квартирі спільного заселення [ADDRESS] , загальною площею 15, 5 кв.м., житлової площею 11,3 кв.м. та визнати право власності на 7/8 часток за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 7/16 часток за кожним. Судові витрати покласти на відповідача. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що У квартирі постійно зареєстровані та мешкають позивачі. Відповідач та/або члени його сім`ї кімнатою не користуються, його (їх) особистих речей у кімнаті та квартирі не має. За комунальні послуги відповідач коштів не сплачує, у зв`язку з чим виникли борги за його частку власності. Відповідач самоусунувся від утримання своєї власності, ніколи не приймає ніякої участі у ремонті кімнати та приміщень загального користування. Для підтримання кімнати та квартири у належному технічному та санітарному стані, позивачі вимушені за свої кошти здійснювати ремонтні роботи у тому числі ремонтувати і частку відповідача, забезпечувати санітарний догляд за кімнатою та приміщеннями загального користування. Оскільки квартира розміщена на першому поверсі, а відповідач взагалі не цікавиться кімнатою, позивачі вимушені робити додаткових зусиль для збереження власності, свого життя, здоров`я та майна. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено її розгляд в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 13.08.2020 було забезпечено позов шляхом накладання обтяження у вигляді арешту на 7/8 часток кімнати у квартирі спільного заселення [ADDRESS] . 26.01.2021 р. була подана заява про визначення вартості спірного майна за погодженням сторін підписана позивачами та відповідачем. Ухвалою Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26.01.2021 надано дозвіл позивачам на внесення коштів на депозитний рахунок та відкладено підготовче засідання по справі. 29.01.2021 позивачі надала до суду докази сплати вартості 7/8 частки нерухомого майна, що належить на праві власності відповідачу, у розмірі 74 000,00 грн. (по 37\~000,00 грн. з кожного). 02.02.2021 р. позивачі надали уточнену позовну заяву. У судове засідання, призначене на 03.02.2021 позивачі позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав. Згідно з ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таке рішення може бути ухвалене під час підготовчого провадження. Суд,\~дослідивши матеріали\~справи і\~оцінивши наявні\~в ній докази, дійшов наступного. Із матеріалів справи (Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) вбачається та встановлено судом, що кімната загальною площею 15,5; житловою площею 11,3 належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] - 1/8 частка та відповідачу [PERSON] - 7/8 частки; кімната загальною площею 15,3; житловою площею 11,1 належить на праві власності позивачу [PERSON] - 1/1 частка; кімната загальною площею 23,9; житловою площею 17,2 належить на праві спільної часткової власності позивачу [PERSON] - 1/2 частка та позивачці [PERSON] - 1/2 частка. У спільному користуванні співвласників знаходяться: коридор площею 5,2 кв.м.; кухня площею 6,1 кв.м.; комора площею 0,2 кв.м.; ванна площею 2,0 кв.м.; туалет площею 1,4 кв.м. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За приписами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до приписів частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності. Поняття спільної часткової власності викладено у частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробовому виразі. У відповідності з частиною першою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Частиною другою цієї статті передбачено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Згідно із статтею 155 ЖК України власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно частини першої статті 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Положеннями частини першої статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини другої цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в статті 365 ЦК України, яка регулює порядок, підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до частини другої статті 183 ЦК України неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Верховний Суд України у постанові від 15.05.2013 по справі № 6-37цс13 зазначав, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. В постанові від 02.07.2014 по справі № 6-68цс14 Верховний Суд України роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою пунктом 4 частини першої цієї статті. За частиною другою статті 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до абзацу 3 пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір такої грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди - судом за дійсною вартістю будинку (квартири) на час розгляду справи. Згідно заяви про визначення вартості спірного майна за погодженням сторін, то позивачі та відповідач дійшли згоди, що вартість спірного майна, а саме 7/8 часток кімнати у квартирі спільного заселення [ADDRESS] становить 74\~000,00 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачами, на виконання вимог частини другої статті 365 ЦК України, внесені на депозитний рахунок Територіального управління ДСА України в Миколаївській області кошти у загальній сумі 74\~000,00 грн., відповідно до квитанцій № 30626754 від 29.01.2021 р та №30626874 від 29.01.2021 р. Враховуючи визнання відповідачем позову, та те, що частка в праві спільної часткової власності на спірний житловий будинок відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі, відповідач тривалий час не мешкає в спірній квартирі, не здійснює витрати на її утримання, спільне володіння і користування майном між сторонами є неможливим, і таке припинення права власності відповідача на спірне майно не завдасть істотної шкоди інтересам останнього, який має інше житло в якому і мешкає, суд вважає за можливе припинити за відповідачем право власності на частку у спільному майні, а також визнання за позивачами права власності на вказану частку спірного майна. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно з\~частинами першою,\~другою статті 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі задоволення позову покладаються на відповідача. При цьому, суд враховує, що відповідно до частини першої статті 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За такого, у зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу підлягає поверненню 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при зверненні до суду з позовом. Інші 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору підлягають стягненню на її користь з відповідача. Також, у відповідності до вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесенні нею витрати щодо забезпечення позову, що підтверджується квитанцією від 07.08.2020 р. у сумі 420,40 грн. Відповідно до частини першої, другої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За приписами частини четвертої статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, тому на підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Позивачем наданий лише попередній розрахунок (орієнтовний) суми судових витрат, які очікує позивач понести в зв`язку з розглядом справи, в якому визначено 10 000,00 грн. витрат на професійну правничу допомогу та договір про надання правової допомоги, який містить загальні умови надання правової допомоги. Однак, розрахунок фактично наданих послуг, докази оплати гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) в матеріалах справи відсутні. Таким чином, витрати на професійну правничу допомогу стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: approved