Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] (надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] (надалі - відповідачі) про визнання права власності на 1/3 частини квартири, пояснивши при цьому наступне. Позивач є співвласником 1/3 частини квартири [ADDRESS] у м. Києві (надалі - квартира). Іншими співвласниками вказаної квартири є його син та колишня дружина, які є відповідачами по справі. Після розірвання шлюбу у лютому 2013 року позивач та відповідач [PERSON] уклали відповідно у інші шлюби. Фактично, у квартирі наразі проживають - позивач з новою дружиною, відповідач [PERSON] (син позивача). Зареєстрованими у квартирі є позивач, відповідачі та малолітній онук позивача (син відповідача [PERSON].). Позивач стверджує, що відповідач [PERSON] фактично не проживаючи у квартирі, але будучи зареєстрованою у ній часто навідується у дане помешкання, перешкоджає проживанню у квартирі новій дружині позивача, порушує спокій, іншими способами перешкоджає нормальному проживанню у квартирі. Зокрема, утримує у себе оригінал правовстановлюючого документу - свідоцтво про право власності на житло, відмовляється його надати позивачу, який, як наслідок цього, позбавлений можливості узаконити проживання нової дружини у дані квартирі. З посиланням на ст. 392 ЦК України позивач просить визнати його право власності на 1/3 частки квартири. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просили його задовольнити; відповідачі категорично заперечили проти задоволення позову посилаючись на його необґрунтованість та обставини того, що вони не заперечують права власності позивача, окрім того, позивач не звертався до відповідача з вимогою про надання правовстановлюючого документу, що обумовлює відсутність предмету для спору. Вислухавши пояснення позивача та його представника та відповідачів на основі з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог виходячи із наступного. Судом беззаперечно встановлено, що позивач є співвласником 1/3 частини квартири [ADDRESS] у м. Києві, що вбачається із Свідоцтва про право власності на житло від 05 жовтня 2005 року (а. с. 10), яке було оглянуте судом безпосередньо у ході судового розгляду. Принцип безпосередності судового розгляду закріплено у ст. 159 ЦПК України відповідно до якої суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі. Відповідачі в ході судового розгляду не заперечували та не оспорювали права власності позивача на частку у квартирі, про що зробили відповідну заяву (а. с. 24), зазначили, що ніколи не оспорювали права власності позивача. Таким чином, суд дійшов до висновку, що право власності на квартиру позивача відповідачі не оспорюють, а підставою позовних вимог є бажання відповідача отримати правовстановлюючий документ на квартиру. Проте, даний факт не свідчить про те, що існує оспорення чи невизнання права власності позивача з боку відповідачів. Згідно ст. 392 ЦК України, посиланням на яку позивач обґрунтовує свої вимоги, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, норма наведеної статті ЦК України передбачає речево-правовий спосіб захисту абсолютного цивільного права власності, який підлягає застосуванню у разі, коли сторони спору не перебувають між собою у зобов'язальних відносинах з приводу спірного майна, і при цьому має місце реальне оспорювання такого права відповідачем, внаслідок чого власник майна не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Судом встановлено, що правовстановлюючий документ - Свідоцтво про право власності на житло від 05 жовтня 2005 року за погодженням із співвласником квартири [PERSON] перебуває у володінні відповідача [PERSON], яка також є співвласником квартири. Відтак, документ, що посвідчує право власності не втрачено. Відповідачі не заперечували необхідності передачі даного документу позивачу для вчинення необхідних юридично значимих дій по розпорядженню часткою квартири чи виготовлення його належно завіреної копії, проте зазначили, що позивач не звертався до відповідача [PERSON] з вимогою про надання даного документу. Факт перебування правовстановлюючого документу у іншої особи-співвласника нерухомого майна або можливе створення перешкод у проживанні інших членів сім'ї співвласника у житловому приміщенні не є підставою для судового визнання права власності позивача, яке позивачі не оспорюють і визнають. Вищезазначене не перешкоджало позивачу звернутися в суд із позовом про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням або витребування майна (документу) із чужого володіння, проте позивач самостійно скористався своїм диспозитивним правом на визначення способу захисту своїх прав та інтересів. Відповідно до принципу диспозитивності закріпленому у ч. 2 ст. 11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Положеннями ч. 1 ст. 15 ЦКУ визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином матеріально-правовою підставою для звернення у суд є саме порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права позивача. В ході судового розгляду позивач зазначив, що звертався лише усно до відповідача [PERSON] з вимогою про надання йому правовстановлюючого документу на квартиру, проте доказів свого звернення до відповідача в судове засідання не представив. Будь-яких інших доказів, які підтверджують факт звернення у будь-який інший спосіб із вимогою до відповідачів про отримання правовстановлюючого документу позивач не представив. Так, позивач як власник квартири (співвласник) не позбавлений права отримати дублікат свідоцтва у державного реєстратора або витяг про реєстрацію його прав із державного Реєстру речових прав на нерухоме майно. Порядок та умови отримання інформації про державну реєстрацію прав та їх обтяжень з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно регламентовано статтею 28 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною першою вказаної норми даного Закону встановлено, що інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про державну реєстрацію прав та їх обтяжень надається у формі витягу, інформаційної довідки та виписки. Орган державної реєстрації прав відмовляє в наданні витягу та інформаційної довідки, якщо заявник відповідно до закону не має права на отримання такої інформації (частина четверта статті 28 Закону). Особи, що мають право на отримання інформації в певних формах, визначені частинами другою, третьою та п'ятою цієї ж статті Закону. Так, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі заяви мають право отримувати: зокрема, власник (власники) нерухомого майна або їх уповноважені особи. Суд не бере до уваги доводи представника позивача про те, що факт втрати правовстановлюючого документу позивачем поза його волі може бути підтверджено Довідкою із Голосіївського РУ ГУ про те, що заява [PERSON] про таємне викрадення приватизаційного сертифікату внесено до ЄРДР як неналежний доказ, оскільки: по-перше, документом який засвідчує право власності позивача є Свідоцтво про право власності на житло, а не приватизаційний сертифікат; по-друге, з довідки Голосіївського РУ ГУ від 23.10.2014 року вбачається, що відомості у ЄРДР були внесені за заявою позивача від 18.08.2014 року, що, фактично є одночасною датою звернення до суду із позовом (а.с. 3-4) Відповідно до ст. 60 ЦПК України обов'язок доказування покладається на сторін, які посилаються на обставини, як на підставу своїх вимог і заперечень. Положеннями ч. 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Виходячи із принципу змагальності сторін закріпленому у ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд оцінюючи в сукупності пояснення учасників судового засідання і докази досліджені в ході судового розгляду вважає, що позовні вимоги не знайшли своє підтвердження і в обґрунтування такого висновку суду покладаються усі докази і пояснення у їх сукупності, які на переконання суду не залишають місця для гіпотетичної оцінки фактів, а в повній мірі і цілком, надають суду можливість дійти категоричного висновку про необхідність констатувати недоведеність позовних вимог. Враховуючи викладене, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими, обставини, викладені в позовній заяві, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому, оцінюючи зібрані у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки на момент розгляду справи суду не надано даних про те, що право власності позивача оспорюється чи не визнається, або що втрачено документ, який засвідчує його право власності. Питання розподілу судових витрат вирішити відповідно до правил ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed