Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-08 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] , про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог Відповідно до заявлених позовних вимог позивачка [PERSON] просить: визнати договір оренди від 01 грудня 2018 року, щодо нежилого приміщення [ADDRESS] укладений між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) недійсним; усунути перешкоди в користуванні нежилим приміщенням [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідачів надати вільний доступ до спірного приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що спірний договір оренди укладений щодо нерухомого майна, яке належить на праві спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим, за твердженням позивачки, розпорядження спірним нерухомим майном здійснено другим із подружжя без згоди іншого. Вважаючи, що спірним договором оренди від 01 грудня 2018 року порушено право іншого співвласника вільно розпоряджатись та користуватись майном, позивачка просить суд задовольнити позовні вимоги. Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 31 січня 2020 року відкрито загальне позовне провадження у справі за вказаною позовною заявою. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 18.03.2020 року дану цивільну справу було повернуто до суду першої інстанції для виконання вимог, передбачених п.15.11 частини 1 Розділу 13 (Перехідні положення) ЦПК України. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 березня 2020 року апеляційну скаргу адвоката Савицької О.М., яка діє в інтересах [PERSON] повернуто скаржнику. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 14 травня 2020 року у задоволенні заяви адвоката Савицької Оксани Миколаївни, яка діє в інтересах відповідача [PERSON] про визнання зловживання процесуальними правами та залишення позову без розгляду було відмовлено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 30 червня 2020 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року у задоволенні заяви представника [PERSON] адвоката Савицької Оксани Миколаївни про зупинення розгляду справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про зупинення провадження у справі було відмовлено. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року було задоволено клопотання адвоката Савицької Оксани Миколаївни, яка діє в інтересах відповідача [PERSON] про повернення до стадії підготовчого судового засідання по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02 жовтня 2020 року було закрито підготовче провадження по справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 20 жовтня 2020 року у задоволенні заяви представника [PERSON] адвоката Савицької Оксани Миколаївни про залучення в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «САНАФАРМ» по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] про визнання договору оренди недійсним та усунення перешкод у користуванні нерухомим майном було відмовлено. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 23.10.2020 року було повернуто апеляційну скаргу адвоката Савицької О.М., яка діє в інтересах [PERSON] на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.10.2020 року про відмову у зупиненні розгляду справи скаржнику. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 06 листопада 2020 року було відмовлено у задоволенні заяви адвоката Савицької О.М., яка діє в інтересах [PERSON] про відвід головуючої судді Шевчук Ю.В. від розгляду даної справи. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 27.11.2020 року було повернуто апеляційну скаргу адвоката Савицької О.М., яка діє в інтересах [PERSON] на ухвалу Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 02.10.2020 року про відмову у зупиненні розгляду справи скаржнику. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду від 09 лютого 2021 року було задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про залишення позовної вимоги про визнання договору оренди від 01 грудня 2018 року, щодо нежилого приміщення [ADDRESS] укладеного між [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП: [NUMBER] ) недійсним - без розгляду. Короткий виклад позицій сторін по справі В судовому засіданні представник позивача адвокат Каланжов В. І. позовні вимоги в частині усунення перешкод в користуванні нежилим приміщенням [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідачів надати вільний доступ до спірного приміщення підтримав та просить суд їх задовольнити. Пояснив, що спірне приміщення було передано відповідачем [PERSON] третій особі на підставі договору суборенди , і суборендар здійснює у цьому приміщенні господарську діяльність, що позивачці вдалось зафіксувати фотофіксацією. На даний час власник цього приміщення - [PERSON] взагалі позбавлений вільного доступу до належного йому приміщення. Представник відповідача [PERSON] адвокат Садовський В. Є. проти задоволення позову не заперечував. В судовому засіданні адвокат Садовський В. Є. зазначив, що дійсно на даний час є обмеження доступу для позивача щодо спірного приміщення. Також вказав, що сторони намагалися вирішити спірне питання шляхом мирних переговорів, однак, це не дало результатів. Вказав, що у спірному приміщенні зроблені перепланування, встановлені нові перегородки, і відповідач, як власник, не має вільного доступу до спірного приміщення для того, щоб навіть перевірити його технічний стан. Пояснив, що при намаганні відповідача потрапити до спірного приміщення, продавці, які працюють у ньому, відмовляли у наданні такого доступу. Зауважив, що у договорі оренди, якій укладений між [PERSON] та [PERSON] не міститься застережень щодо можливості власника заходити до належного й ому приміщення. Також вказав, що при намаганні власника [PERSON] скласти відповідний акт щодо ненадання йому можливості потрапити до спірного приміщення, викликались співробітники поліції та, за заявою власника приміщення [PERSON] відкрито кримінальне провадження щодо самоправних дій ТОВ «САНАФАРМ», які розпорядились майном на власний розсуд, на підтвердження чого надав для огляду у судовому засіданні копію Витягу з Єдиного Реєстру Досудових розслідувань. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Савицька О.М. проти задоволення позову в частині усунення перешкод в користуванні спірним приміщенням заперечувала з тих підстав, що позивач не надала суду доказів існування таких перешкод. Також вказала, що [PERSON] не є належним відповідачем у даній справі, оскільки договір оренди укладений між ФОП [PERSON] та [PERSON] , а позовні вимоги позивача пред`явлені до фізичної особи [PERSON] , а не до ФОП [PERSON] . Вказала, що Витяг з Єдиного Реєстру Досудових розслідувань не є підтвердженням протиправних дій [PERSON] . Також пояснила, що ФОП [PERSON] є засновником ТОВ «САНАФАРМ», і внесла до цього ТОВ Статутний капітал. Третя особа яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог та вказав, що дійсно, орендар - ФОП [PERSON] не виконує умови договору оренди, тобто не використовує предмет договору за його призначенням і, фактично передала спірне приміщення третій особі без належного на це дозволу. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, заслухавши в судових засіданнях пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, та матеріалами справи підтверджується, що 09 березня 1996 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів стану виконкому Білгород-Дністровської міськради народних депутатів Одеської області, актовий запис № 50. За час шлюбу відповідачем [PERSON] було придбано нерухоме майно - приміщення загальною площею 76,5 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначенні обставини справи сторонами не заперечувались. 01 грудня 2018 року між відповідачем [PERSON] та ФОП [PERSON] укладено договір оренди нежилого приміщення № 01/12-18, щодо передачі в тимчасове платне володіння та користування приміщення загальною площею 76,5 квадратних метрів, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Посилаючись на вказаний договір, укладений без погодження та волі позивача, як співвласника спірного приміщення, позивач, вважає, що існують об`єктивні обставини, що перешкоджають їй користуватись та володіти вказаним нерухомим майном. Норми матеріального права, що підлягають застосуванню. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - ст. 60 СК України. Згідно ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Відповідно до абзацу 2,3 п. 23 Постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Отже все майно, набуте подружжям за час шлюбу (тобто грошові кошти від участі у суспільному виробництві, від підприємницької та іншої суспільно корисної діяльності, майно, створене спільною працею, придбане за рахунок спільних коштів подружжя тощо), є їх спільною сумісною власністю. Подружжю належить майно на праві спільної сумісної власності незалежно від розміру внеску кожного окремо до сімейного бюджету, відсутності самостійного заробітку чи іншого доходу в зв`язку з веденням домашнього господарства, доглядом за неповнолітніми чи непрацездатними дітьми, хворобою чи інвалідністю або з інших поважних причин. Згідно зі статтею 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.1 ст.65 CK України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Відповідно до ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Право спільної сумісної власності є одним із видів права спільної власності. Згідно із статтею 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 Цивільного кодексу України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням права слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Захист, відновлення порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу відбувається, в тому числі, шляхом звернення з позовом до суду відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України. Статтею 16 Цивільного кодексу України, встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. По суті позовні вимоги позивача про усунення перешкод у користуванні майном є як додатковий спосіб захисту прав власника майна на здійснення ним користування та розпорядження майном. Негаторний позов пред`являється власником за умови, що він має майно у своєму володінні, однак протиправна поведінка інших осіб перешкоджає йому здійснювати права користування та розпорядження ним. Таким чином,спірне нежитлове приміщення, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Як вказує позивачка [PERSON] , вона, як співвласник спірного приміщення, неодноразово намагалась потрапити до спірного приміщення, проте, працівниками ТОВ «САНАФАРМ» їй у цьому було відмовлено. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Савицької О.М. щодо ненадання позивачем документальних підтверджень здійснення їй перешкод у доступі до спірного приміщення. Однак, поряд з цим, судом приймаються до уваги наступні факти. Так, сторонами не заперечувалось, що на даний час у провадженні Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області перебувають декілька справ, предметом розгляду яких є спірне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , що само по собі підтверджує факт наявності спорів між сторонами щодо здійснення права власності, права користування вказаним спірним приміщенням. Також, 24.12.2020 року представником ТОВ «САНАФАРМ» адвокатом Гусаровим О.Л. до суду була подана заява про поновлення процесуального строку та вступ у справу в якості третьої особи ТОВ «САНАФАРМ». В обґрунтування своєї заяви адвокат Гусаров О.Л. вказав, що ухвалення рішення по даній справі може вплинути на права ТОВ «САНАФАРМ», як особи, яка фактично користується спірним приміщенням, що встановлено ухвалами у інших цивільних справах. До своєї заяви адвокат Гусаров О.Л. додав Акт від 03.09.2019 року, з тексту якого вбачається, що у спірному приміщенні за адресою: [ADDRESS] , здійснює свою господарську діяльність ТОВ «САНАФАРМ». Факт перебування у спірному приміщенні за адресою: [ADDRESS], ТОВ «САНАФАРМ», сторонами у судовому засіданні не оспорювався. Таким чином, судом встановлено, що на даний час, у спірному приміщенні перебуває ТОВ «САНАФАРМ», а не орендар за договором оренди - ФОП [PERSON] . Факт передачі спільного майна подружжя у користування третьої особи без згоди іншого співвласника, яка заперечує законність такого правочину, беззаперечно становить втручання у право власності позивача, в тому числі і в частині безперешкодного користування та розпорядження. Що стосується твердження представника відповідача [PERSON] - [PERSON] щодо того, що позов пред`явлено до неналежного відповідача - фізичної особи [PERSON] , а не до ФОП [PERSON] , як це передбачено договором оренди, це не може бути прийнято судом як підставу для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки наявність у відповідачки [PERSON] статусу Фізичної особи-підприємця не змінює природи правових відносин між сторонами у даній справі. Окрім того, судом не розглядаються позовні вимоги в частині визнання спірного договору оренди від 01.12.2018 року недійсним, в якому дійсно відповідачка зазначена як «ФОП [PERSON] ». Вищевикладені обставини дають можливість дійти висновку про обмеження обсягу прав позивача, як співвласника спірного майна, в частині користування та розпорядження спірним приміщенням, як таким, що знаходиться в розпорядженні третьої особи та до якого вона не має вільного доступу. Сам факт передачі спільного майна подружжя у користування третьої особи без згоди іншого співвласника, яка заперечує законність такого правочину, беззаперечно становить втручання у право власності позивача, в тому числі і в частині безперешкодного користування та розпорядження. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.06.2018 у справі №338/180/17 вже звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, тому суд повинен відмовляти у задоволенні позовної вимоги, яка не відповідає ефективному способу захисту права чи інтересу (див. mutatis mutandis висновки у пунктах 72-76 постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 у справі №488/5027/14-ц). Вирішуючи спір, суд з`ясовує, чи існує у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи має місце його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові слід відмовити. В даному контексті, суд звертає увагу на той факт, що задоволення позовних вимог позивача шляхом зобов`язання відповідача усунути перешкоди у користуванні нерухомим майном шляхом надання вільного доступу до нього власнику цього майна не є втручанням у господарську діяльність будь-якої особи, яка здійснює у даному приміщенні господарську діяльність, тобто даний спосіб захисту порушеного права позивачки є ефективним способом захисту її прав та інтересів. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, яка викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 у справі №912/1856/16, від 14.06.2019 у справі №910/6642/18, від 24.12.2019 у справі №902/377/19, від 28.01.2020 у справі №905/1513/16. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема, статтею 16 Цивільного кодексу України, але який є ефективним засобом захисту, тобто, таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Вищевикладене узгоджується із правовою позицією, яка викладена у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у справі № 910/16236/18 від 03.02.2020 року. Згідно п.6 ч.1 ст.3 ЦК України, до загальних засад цивільного судочинства віднесено справедливість, добросовісність та розумність. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Закріпивши принцип змагальності сторін, цивільне судочинство гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). Згідно ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи Враховуючи вищевикладені обставини та норми чинного законодавства, розглянувши справу в межах заявлених вимог та наданих сторонами доказів, які оцінені судом в їх сукупності, суд, за своїм внутрішнім переконанням, дійшов до висновку про правомірність та обґрунтованість позовних вимог в частині усунення перешкод у користуванні нерухомим майном, з урахуванням чого вважає позов в цій частині таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved