Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-28 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути з [PERSON] на його користь безпідставно отримані кошти у розмірі 9 540,00 грн., а також судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що згідно з квитанціями 0.01674902565.1 від 13.04.2020 року на суму 4000,00 грн., 0.0.1683968439.1 від 21.04.2020 року на суму 4000,00 грн., 0.0.1692860576.1 від 30.04.2020 року на суму 1 540,00 грн. ним було помилково сплачено загалом суму у розмірі 9 540,00 грн. Жодних домовленостей (угод, договорів чи інше) між ним та відповідачем не існує, отже відповідно до положень ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, зазначені вище кошти є безпідставно набутим майном. З метою повернення йому помилково сплачених коштів він звернувся до відповідача з письмовою заявою від 20.07.2020 року, яка була отримана відповідачем 21.07.2020 року. У своїй заяві він зазначив платіжні реквізити, за допомогою яких відповідач має можливість повернути йому кошти, однак у добровільному порядку відповідач відмовляється повертати помилково сплачені ним кошти. У зв`язку з викладеним, позивач звернувся до суду з даним позовом. 09 вересня 2020 року від представника відповідача - [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що відповідач зазначені у позовній заяві обставини не визнає та не погоджується з правовою оцінкою обставин, зазначених позивачем з огляду на наступне. У позові позивач стверджує, що він помилково перерахував грошові кошти відповідачу аж 3 рази у 3 різні періоди, а саме 13.04.2020 року, 21.04.2020, 30.04.2020 року. На підтвердження таких своїх тверджень сам позивач у якості додатків до позову надає дублікати квитанцій. Уважно вивчивши графу «призначення» платежу у вказаних квитанціях можна побачити, що кожен платіж позивача мав своє призначення: 13.04.2020 року 4 000,00 грн. з призначенням платежу «Аванс за памятник», 21.04.2020 року 4 000,00 грн. з призначенням платежу «Аванс за памятник», 30.04.2020 року 1 540,00 грн. з призначенням платежу «За памятник/товари[PERSON] , дог. № DOP_DG стусова». Так, 13.04.2020 року між відповідачем та [PERSON] було укладено договір про виконання робіт № 59/20. Пунктом 1.1. договору визначено, що на умовах, передбачених цим договором, підрядник бере на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи, які зазначені у замовленні та кошторисі, які є невід`ємними частинами цього договору, якщо це обумовлено сторонами, транспортування і установку конструкції за завданням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. У пункті 1.2 договору сторони погодили, що роботи кожного разу оговорюються сторонами у замовленні та кошторисі, які є невід`ємними частинами цього договору. Замовлення містить вартість робіт та матеріалів, строк виконання робіт, відомості про додаткові роботи, зокрема, про доставку та монтаж конструкції на території замовника, адресу такої території, строк гарантії, застереження. Кошторис містить повну інформацію про матеріали, які будуть використані підрядником, їх характеристики, асортимент відповідно номенклатури, довідників виробника підрядника. В цей же день сторони погодили додаток до вказаного договору - Замовлення № 59/20, згідно з яким [PERSON] замовила виготовлення пам`ятнику, виготовлення деталей огорожі. Вартість робіт та матеріалів встановлюється сторонами з кожним завданням окремо в замовленні. В замовленні вартість встановлено у розмірі 11 400,00 грн. В замовленні сторони досягли згоди, що 4 000,00 грн. замовник перерахує на рахунок підрядника 13.04.2020 року, 7 400,00 грн. - 17.04.2020 року. Вказане відповідає положенню п. 5.1 договору, за яким оплата вартості робіт за кожним завданням проводиться окремо двома платежами: 70 % вартості робіт та матеріалів оплачується Замовником Виконавцю з моменту узгодження Замовлення та Кошторису ( п. 5.1.1. договору), вартість робіт та матеріалів що залишилася оплачується Замовником Підряднику від моменту повідомлення про готовність роботи, але не пізніше дати отримання результатів робіт (5.1.2. договору). Саме на виконання вказаних пунктів договору позивачем і було сплачено на рахунок відповідача вищезазначені суми у розмірі 4 000,00 грн., 4 000,00 грн. та 1 540,00 грн. Вказані квитанції було направлено відповідачу замовником - [PERSON] , а також повідомлено про те, за яким саме договором була проведена оплата та в якій сумі відповідачу було повідомлено замовником - [PERSON] . До речі, під час переписки відповідача та замовника - [PERSON] остання називала позивача своїм «чоловіком». Грошові кошти у сумі 9 540,00 грн., що сплачено, було зараховано в рахунок оплати за договором про виконання робіт № 59/20. Підсумовуючи викладене позивачем було проведено оплату по договору, укладеному між фізичною особою - підприємцем [PERSON] та [PERSON] про виконання робіт № 59/20 від 13.04.2020р., про що особисто позивач зазначив у призначенні платежу («За памятник/товари договор [PERSON] ») у сумах передбачених договором, з призначенням платежу за замовлення передбачене договором («аванс за памятник»), за підтвердження зарахування оплачених позивачем сум замовником [PERSON] . Наявність договірних відносин між відповідачем та [PERSON] , поряд з обізнаністю позивача про наявність укладеного між цими сторонами договору, про що він особисто зазначив у призначенні платежу («За памятник/товари договор [PERSON] ») виключає безпідставне набуття відповідачем грошових коштів у сумі 9 540,00 грн. У зв`язку викладеним просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі. 23 вересня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено наступне. Заперечуючи проти позовних вимог, відповідач вказує на те, що перераховані ним помилково кошти не є помилково перерахованими, а зараховані ним в рахунок зобов`язань за договором про виконання робіт № 59/20, укладеним між відповідачем, як підрядником, та [PERSON] , як замовником. Йому нічого не відомо про вищевказаний договір на виконання робіт № 59/20. Зі змісту вказаного договору вбачається, що стороною даного договору він не виступає. Одних підстав зараховувати отримані від нього кошти (без його згоди) відповідач не мав. Крім того, факт укладення договору між відповідачем та [PERSON] він заперечує. Якщо навіть припустити, що договір № 59/20 було укладено між відповідачем та [PERSON] , то й у цьому випадку надходження від позивача коштів жодним чином не дає підстав для зарахування їх в рахунок оплати за цим договором, оскільки обов`язок зазначення реквізитів договору та замовлення в платіжному документі покладений саме на замовника, в його ж платежах жодного посилання ні на договір, ні на замовлення не існує. Норми договору не вказують про те, що обов`язок замовника може бути виконаний третьою особою. Яких-небудь доказів того, що перерахування ним помилково коштів є виконання обов`язку замовника за договором № 59/20 відповідач суду не надав. До якого виду доказів може належати «роздруківка» позивачу важко сказати, оскільки в цьому «доказі» не можна встановити не тільки яким чином відбувалось листування (якщо воно взагалі відбувалось), хто є адресатами такого листування, зміст такого листування, чи повний зміст та чи не вносились до нього зміни. В заперечення відповідачу щодо того, як він вважає, зазначення ним в платіжних документах слів «памятник» «стусова» слід зазначити, що вони жодним чином не відноситься до договору № 59/20 (якщо цей договір дійсно мав місце), оскільки він дійсно хотів сплатити за пам`ятник, але не відповідачу, а іншому виробнику (ФОП [PERSON] ), а реквізити відповідача помилково ним були зазначені у програмі, в якій він здійснював платіж через його неуважність, зазначення ж ним «стусова» жодним чином не асоціювалось із [PERSON] , про яку вказує відповідач, як сторону Договору 59/20, а це прізвище особи, яке мало бути позначене на пам`ятнику. Таким чином, усі обставини справи вказують на те, що платежі були ним здійснені помилково. У будь-якому випадку, якщо відповідач вважає, що він та [PERSON] уклали договір та при цьому інша сторона договору якимось чином порушує його умови, зокрема й щодо сплати за такі роботи, то рішення в цій справі не впливає на права відповідача, як замовника у договорі № 59/20, якщо відповідач вважає, що у нього із якимось клієнтом укладений такий договір. Ухвалою суду від 12 жовтня 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, було залучено [PERSON] (а.с. 57). Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Додатково зазначив, що відповідач [PERSON] вважає укладений між нею та [PERSON] договір дійсним та обов`язковим для себе, у зв`язку з чим повністю виконали замовлення за договором та на теперішній час пам`ятник виготовлений. Однак результат робіт вона поки що не передає [PERSON] у зв`язку з виниклою спірною ситуацією. Після вирішення справи в суді вона має намір передати пам`ятник замовнику, оскільки Замовником здійснено оплату по договору. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. В судовому засіданні 22 жовтня 2020 року просила суд задовольнити позовні вимоги позивача. Допитана в судовому засіданні 22 жовтня 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її чоловіком. [PERSON] їй не знайома, цю особу вона ніколи не бачила. Їй відомо, що її чоловік помилково перерахував грошові кошти на користь відповідача. Реквізити картки відповідача своєму чоловіку надала саме вона, а через два місяці виявилось, що вона надала чоловіку інші реквізити картки, ніж ті, що хотіла надати. Так, з метою дізнатись ціни на виготовлення пам`ятників вони з чоловіком їздили у декілька місць, де їх виготовляють, в одному місці вони спілкувались з жінкою, а в іншому - з чоловіком. Було оговорено ціни та вид пам`ятника. Також, декільком виробникам пам`ятників вони залишали фотографії померлих для пам`ятника. Потім їй подзвонили та дали реквізити ФОП [PERSON] для оплати за пам`ятник. При цьому, вона подумала, що їй дзвонять з вулиці Широкої, де вони також дивились пам`ятники та де хотіли замовити пам`ятник. Вона не пам`ятає чи підписувала вона договір з ФОП [PERSON] , хоча підпис у договорі № 59/20 схожий на її підпис. Квитанції про оплату за пам`ятник через месенджер «вайбер» вона нікому не направляла. Суду повідомила, що і на час пошуку підрядника для виготовлення пам`ятника та на теперішній час вона користувалась номером мобільного телефону [NUMBER] . Вказаний номер також зазначений у договорі, а саме мобільний номер [NUMBER] . Також зазначила, що інші особи так і не виготовили для них пам`ятник. Вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідка, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. З пояснень позивача та третьої особи встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа по справі - [PERSON] перебувають у шлюбі. Відповідач також не заперечував наведених обставин. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, на підставі ч. 1 ст. 82 ЦПК України вищевказані обставини не підлягають доказуванню та вважаються судом встановленими. З договору на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, що підписаний від імені Фізичної особи-підприємця [PERSON] як підрядника та [PERSON] як замовника, вбачається, що підрядник взяв на себе зобов`язання на свій ризик виконати роботи, які зазначені у замовленні та кошторисі (далі - конструкції), які є невід`ємними частинами цього договору, якщо це буде обумовлено сторонами, транспортування і установку конструкції за замовленням замовника, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу (а.с. 28-30). У пункті 1.2 вказаного договору також зазначено, що роботи кожного разу оговорюються сторонами у замовленні та кошторисі, які є невід`ємними частинами цього договору. Замовлення містить вартість робіт та матеріалів, строк виконання робіт, відомості про додаткові роботи, зокрема, про доставку та монтаж конструкції на території замовника, адресу такої території, строк гарантії, застереження. Кошторис містить повну інформацію про матеріали, які будуть використані підрядником, їх характеристики, асортимент відповідно номенклатури, довідників виробника, підрядника. Вартість робіт та матеріалів встановлюється сторонами за кожним завданням окремо в замовленні. Загальна ціна договору визначається сумою вартості робіт по всіх замовленнях. Вартість робіт включає вартість витрат підрядника та плату за виконану роботу відповідного замовлення (п. 2.2, 2.3, 2.4 договору на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року). Також, з додатків до договору на виконання робіт 13 квітня 2020 року «Замовлення № 59/20» та «Кошторис № 59/20», що підписані від імені Фізичної особи-підприємця [PERSON] як підрядника та [PERSON] як замовника, вбачається, що замовленням є виготовлення конструкції, а саме пам`ятника та огорожі, вартість робіт з урахуванням матеріалу складає 11 400,00 грн., завдаток - 4 000,00 грн. (на карту 13.04.2020), залишок 7 400,00 грн. (до 70% 17.04.2020) (а.с. 31). Судом також встановлено, що 13 квітня 2020 року позивач [PERSON] перерахував на рахунок відповідача ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн. з призначенням платежу «аванс на памятник», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.01674902565.1 від 13 квітня 2020 року (а.с. 9). Крім того, 21 квітня 2020 року позивач [PERSON] перерахував на рахунок відповідача ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 4 000,00 грн. з призначенням платежу «аванс на памятник», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1683968439.1 від 21 квітня 2020 року (а.с. 10). Також, 30 квітня 2020 року позивач [PERSON] перерахував на рахунок відповідача ФОП [PERSON] грошові кошти у розмірі 1 540,00 грн. з призначенням платежу «за пам`ятник/товари [PERSON] , дог. № DOP_DG стусова», що підтверджується дублікатом квитанції № 0.0.1692860576.1 від 30 квітня 2020 року (а.с. 11). Отже, судом встановлено, що у період з 13 квітня 2020 року по 30 квітня 2020 року позивач [PERSON] тричі у різні дати перерахував на рахунок відповідача ФОП [PERSON] грошові кошти на загальну суму 9 540,00 грн. (4 000,00 + 4 000,00 + 1 540,00 = 9 540,00). У позовній заяві позивач посилався на те, що вказані грошові кошти у загальному розмірі 9 540,00 грн. він перерахував на рахунок відповідача помилково, а тому вважає вказані грошові кошти безпідставно набутим відповідачем майном та просить на підставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України стягнути ці грошові кошти з відповідача на користь позивача. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Тобто, зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, оскільки отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Однак, проаналізувавши наявні у справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що перераховані позивачем на рахунок відповідача грошові кошти у загальному розмірі 9 540,00 грн. не є безпідставно набутими грошовими коштами з огляду на наступне. Твердження позивача про те, що договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року не укладався є безпідставними та такими, що не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, оскільки відповідно до положень статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (презумпція правомірності правочину). Будь-яких доказів щодо оспорювання або визнання вказаного договору недійсним матеріали справи не містять. Суд вважає, що перераховуючи грошові кошти на рахунок відповідача, позивач діяв в інтересах та за згодою своєї дружини - третьої особи по справі [PERSON] , від імені якої підписано договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, та яка під час розгляду справи повідомила, що саме вона надала позивачу реквізити відповідача для оплати за виготовлення пам`ятника, а також на переконання суду підтверджується тим, що перераховуючи на рахунок відповідача грошові кошти у призначенні платежу 13 та 21 квітня 2020 року позивач вказував «аванс на памятник», а у призначенні платежу 30 квітня 2020 року - «за пам`ятник/товари [PERSON] , дог. № DOP_DG стусова». Відповідно до ч. 1 ст. 528 ЦК України виконання обов`язку може бути покладено боржником на іншу особу, якщо з умов договору, вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства або суті зобов`язання не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто. У цьому разі кредитор зобов`язаний прийняти виконання, запропоноване за боржника іншою особою. З умов укладеного між [PERSON] та [PERSON] договору вбачається, що сторони погодили яким чином повинна здійснюватися оплата за договором, а саме шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Підрядника, або за погодженням сторін в інших формах, що не заборонені чинним законодавством України (п. 5.2). Зі змісту наведених положень договору № 59/20 від 13 квітня 2020 року вбачається, що обов`язок по оплаті робіт за договором не випливає обов`язок боржника виконати зобов`язання особисто, а найголовнішим є перерахування грошових коштів на рахунок підрядника. Тобто, отримавши на свій рахунок від позивача [PERSON] грошові кошти та повідомлення від третьої особи [PERSON] що перерахування за укладеним між ними договором здійснено від імені [PERSON] у відповідача [PERSON] на підставі приписів ст. 528 ЦК України виник обов`язок прийняте виконання, запропоноване за боржника ( [PERSON] ) іншою особою ( [PERSON] ), оскільки сторони договору узгодили таку форму зарахування грошей. Крім того, вказаний факт визнавався самим відповідачем, представник якої неодноразово у судовому засіданні наголошував, що [PERSON] уклавши договір зі [PERSON] після отримання оплати за договором вважала його умови обов`язковими для себе та належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання. За таких обставин, твердження позивача про те, що оскільки він не виступає стороною договору на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, то у відповідача не було правових підстав зараховувати отримані від нього грошові кошти на виконання даного договору, є безпідставними та судом до уваги не приймаються, оскільки третя особа повідомляла відповідача про те, що оплата за договором здійснена від імені її чоловіка - позивача по справі [PERSON] . Про існування між сторонами договірних відносин на переконання суду свідчить також те, що дата першого перерахування грошових коштів у розмірі 4 000,00 грн., а саме 13 квітня 2020 року, співпадає з датою укладення договору, а сума переказу точно відповідає оговореній сумі у договорі, яка повинна була бути перерахована в цей же день у якості завдатку. Наведені обставини свідчать про те, що третя особа по справі уклавши договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року з відповідачем, вчинила відповідні дії та виконала покладений на неї обов`язок щодо перерахування у цей же день суми завдатку у розмірі 4 000,00 грн., оскільки ці грошові кошти були перераховані з рахунку її чоловіка - позивача по справі [PERSON] , про що [PERSON] повідомила відповідача у месенджері вайбер повідомленням наступного змісту: (мовою оригіналу) «Перевел Чекодаев 1540 грн.» (а.с. 32) Крім того слід зазначити, що систематичність та періодичність внесення грошових сум позивачем на картковий рахунок відповідача з зазначенням призначення платежу за пам`ятник, додатково свідчать про те, що між сторонами склалися відповідні правовідносини і що грошові кошти перераховувались на виконання досягнутих домовленостей, що в свою чергу спростовує твердження позивача про безпідставність набуття відповідачем грошових коштів. У разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. При цьому, правова підстава набуття відповідачем грошових коштів у розмірі 9 540,00 грн., тобто - договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року з додатками - «Замовлення № 59/20» та «Кошторис № 59/20» недійсними не визнавалися. Показання [PERSON] в частині того, що вона не пам`ятає чи підписувала вона договір з ФОП [PERSON] № 59/20 суд оцінює критично, оскільки [PERSON] є дружиною позивача, а отже є особою, яка зацікавлена у вирішенні даної справи на користь позивача. З урахуванням наведеного, суд вважає встановленим той факт, що між [PERSON] та [PERSON] 13 квітня 2020 року було укладено договір на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, оскільки належних та допустимих доказів які б спростовували такий факт стороною позивача суду не надано. Слід зазначити, що в судовому засіданні [PERSON] під час допиту її у якості свідка повідомила, що вона користується мобільним номером [NUMBER] . Під час огляду в судовому засіданні мобільного телефону відповідача по справі [PERSON] , на якому міститься листування у месенджері «вайбер», роздруківки з якого містяться в матеріалах справи (а.с. 32-33), судом було встановлено, що мобільний номер з якого здійснювалась дана переписка дійсно є мобільним номером [PERSON] - [NUMBER] . Отже, суд вважає встановленим той факт, що вказане листування дійсно відбувалась між відповідачем та третьою особою по справі. Враховуючи наведене суд відхиляє заперечення позивача щодо того, що наявні в матеріалах справи роздруківки листування та листування на оглянутому в судовому засіданні мобільному телефоні відповідача не є ідентичними, оскільки такі твердження позивача є безпідставними, недоведеними, та спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. У зв`язку з цим суд вважає відомості з листування у месенджері «вайбер» належними та допустимими доказами по справі. Зі змісту листування вбачається, що [PERSON] дійсно направляла відповідачу копії квитанцій № 0.01674902565.1 від 13 квітня 2020 року, № 0.0.1683968439.1 від 21 квітня 2020 року та № 0.0.1692860576.1 від 30 квітня 2020 року на підтвердження перерахування позивачем відповідачу грошових коштів та направляла фотографію з зображенням фрагменту договору на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, тим самим підтверджуючи на виконання якого договору перераховано грошові кошти. Суд також вважає за необхідне звернути увагу, що позивачем не надано суду будь-яких доказів (договорів, замовлень, кошторисів тощо на виконання робіт з виготовлення пам`ятника) на підтвердження того, що він мав намір перерахувати грошові кошти у розмірі 9 540,00 грн. іншій особі (ФОП [PERSON] ), а не ФОП [PERSON] . Враховуючи наведене посилання позивача на те, що він мав намір сплатити за пам`ятник не відповідачу, а іншому виробнику (ФОП [PERSON] ), суд оцінює критично, до уваги їх не бере та відхиляє. Отже, проведений аналіз та досліджені докази у сукупності з встановленими обставинами по справі, дають достатні підстави для обґрунтованого висновку про те, що відповідач [PERSON] набула 9 450,00 грн. на відповідній правовій підставі, а саме на підставі договору, підставі укладеного між нею та [PERSON] на виконання робіт № 59/20 від 13 квітня 2020 року, на виконання умов якого позивач [PERSON] як чоловік замовника ( [PERSON] ) тричі на протязі періоду з 13.04.2020 року по 30.04.2020 року здійснив зі свого рахунку оплату замовлення на загальну суму 9 450,00 грн. Таким чином, суд, оцінивши наявні у справі докази та встановлені обставини, враховуючи факт перебування позивача [PERSON] з третьої особою [PERSON] у шлюбі, та наявність між третьою особою та відповідачем договірних правовідносин щодо виготовлення пам`ятника, дійшов висновку про те, що кошти перераховані відповідачу від позивача, не є безпідставно набутими, а тому підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] відсутні. Оцінюючи у сукупності усі інші аргументи сторін, наведені ними в обґрунтування своїх вимог або заперечень, суд до уваги їх не бере, оскільки вони не відносяться до предмета спору та є явно необґрунтованими. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у зв`язку з їх безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] , то судові витрати позивача по даній справі підлягають віднесенню за його рахунок На підставі ст.ст. 15, 16, 204, 1212 Цивільного кодексу України, Кодексу про шлюб та сім`ю України та

Outcome: dismissed