Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення 3% річних, інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, процентів за користування чужими грошовими коштами. Позовна заява мотивована тим, що заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року у справі № 2-5640/10 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 90 237 грн 39 коп. Ухвалою апеляційного суду м. Києві від 09 лютого 2011 року апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року залишено без змін. На виконання зазначеного судового рішення відділом державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження № 2851777, проте судове рішення не виконано. Рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 09 квітня 2015 року у справі №754/6554/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні збитки у сумі 27 782 грн 95 коп., 3% річних у сумі 11 423 грн 68 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання за період прострочення з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року; проценти у розмірі 29 670 грн 14 коп. за користування чужими коштами за період з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року. Судове рішення вступило в законну силу. Вважає, що оскільки судове рішення у справі № 2-5641/10 [PERSON] не виконано, а тому відповідач має компенсувати йому інфляційні втрати та проценти від простроченої суми за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року відповідно до статті 625 ЦК України. Ураховуючи викладене, [PERSON] просив суд на підставі статті 625 ЦПК України стягнути на свою користь з [PERSON] інфляційні збитки у розмірі 46 742 грн 96 коп.; 3% річних у розмірі 3 388 грн 83 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року; проценти за користування чужими грошовими коштами за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року у розмірі 26 579 грн 24 коп., а всього на загальну суму 76 711 грн 03 коп. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року позов [PERSON] задоволено. Стягнуто на користь [PERSON] з [PERSON] інфляційні збитки у розмірі 46 742 грн 96 коп.; 3% річних у розмірі 3 388 грн 83 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року; проценти за користування чужими грошовими коштами у розмірі 26 579 грн 24 коп. за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року, а всього -76 711 грн 03 коп. У червні 2017 року від [PERSON] до суду надійшла заява про перегляд вищезазначеного заочного рішення. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києві від 23 травня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 12 липня 2016 року задоволено. Скасовано заочне рішення від 12 липня 2016 року у цивільній справі № 754/2929/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення трьох відсотків річних, інфляції за прострочення виконання грошового зобов`язання, процентів за користування чужими грошовими коштами. Призначено підготовче засідання у справі. 20 червня 2018 року від [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що фактичне виконання судового рішення відбулось 04 червня 2015 року шляхом продажу арештованого майна, що належало їй на праві власності. Вважає позовні вимоги [PERSON] необґрунтованими. 19 вересня 2018 року до суду від [PERSON] надійшла заява про збільшення позовних вимог, у якій просив стягнути на свою користь з [PERSON] 61 977 грн 05 коп. інфляційних збитків та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 01 вересня 2018 року. Позовні вимоги у частині стягнення процентів за користування чужими грошовими коштами за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року у розмірі 26 579 грн 24 коп. залишити без розгляду. 10 грудня 2018 року від [PERSON] до суду надійшли заперечення на заяву про збільшення позовних вимог [PERSON] , у якому зазначено, що судове рішення було виконане 08 червня 2015 року, а тому твердження позивача про те, що з вини відповідача кошти не були перераховані своєчасно безпідставні. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 19 березня 2019 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] у частині позовних вимог про стягнення процентів в розмірі облікової ставки Національного банку України за користування чужими коштами за період з 01 листопада 2014 року по 31 січня 2016 року у сумі 26 579 грн 24 коп. залишено без розгляду. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Клочко І. В. від 06 листопада 2019 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. У судове засідання сторони не з`явились. Від представника [PERSON] - [PERSON] до суду надано заяву, у якій позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Проти винесення заочного рішення у справі не заперечує. Вивчивши матеріали позовної заяви, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, визнавши їх достатніми для вирішення справи, судом встановлено наступне. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року у справі № 2-5640/10 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 90 237 грн 39 коп. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 09 лютого 2011 року апеляційну скаргу представника [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року залишено без змін (том 1, а. с. 8-11). Рішенням Деснянського районного суду м. Києві від 09 квітня 2015 року у справі №754/6554/14-ц стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] інфляційні збитки у сумі 27 782 грн 95 коп., 3% річних у сумі 11 423 грн 68 коп. за прострочення виконання грошового зобов`язання на період прострочення з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року; проценти у розмірі 29 670 грн 14 коп. за користування чужими коштами за період з 01 вересня 2010 року по 01 листопада 2014 року. Судове рішення вступило в законну силу (том 1, а. с. 21-27). Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 31 серпня 2010 року у справі №2-5640/10 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 90 237 грн 39 коп. виконане не в повному обсязі, що підтверджується розпорядженням відділу державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції у м. Києві від 26 квітня 2016 року № 258 51777/16 про перерахування 08 червня 2015 року грошових коштів у розмірі 73 649 грн 56 коп. на користь [PERSON] (том 1, а. с. 229). Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Частиною п`ятою статті 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. У пункті 9 частини третьої статті 129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду. Зазначене конституційне положення відображено й у статті 18 ЦПК України, згідно з якою судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (стаття 530 ЦК України). Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватись визначених у договорі строків, зокрема щодо сплати коштів, визначених кредитним договором, а тому прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Таким чином, з ухваленням судового рішення про стягнення грошоих коштів зобов`язання відповідачки сплатити заборгованість не припинилося та триває до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання (дати останнього платежу з погашення боргу). Відтак кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення до моменту фактичного виконання грошового зобов`язання. Проаналізувавши та оцінивши зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у розмірі 61 977 грн 05 коп. - інфляційні збитки та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання по поверненню безпідставно набутих коштів за період прострочення з 01 листопада 2014 року по 01 вересня 2018 року, оскільки наявність судового рішення про стягнення грошової суми, яке виконано боржником не в повному обсязі, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання, оскільки зобов`язання залишається невиконаним. Доказів виконання судового рішення у справі № 2-5640/10 відповідачем не надано. Наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідачкою не спростовано, що є її процесуальним обов`язком. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі частини першої статті 141 ЦПК України, відповідно до якої з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 767 грн 11 коп. На підставі статей 526, 599, 611, 625 ЦК України, статей 1-18, 76, 77-81, 95, 141, 228, 229, 235, 241,244, 245, 258, 259, 263-265, 268 ЦПК України, суд -

Outcome: approved