Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-26 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із вищезазначеною позовною заявою, та відповідно до останньої редакції позовної заяви, просив визнати протиправними та скасувати рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за адресою: м. Одеса, пров. Університетський, 4/1, рішення державного реєстратора комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON] про державну реєстрацію права власності на домоволодіння за адресою: м. Одеса, пров. Університетський, 4/1, житловою площею 124,6 кв.м. за [PERSON]В.). Також просив усунути перешкоди у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою по пров. Університетському, 4/1, в м. Одесі. Обгрунтовуючи позовною заяву, посилався на порушенням відповідачами порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127. Також, усерпні 2017 року позивач звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON], ТОВ «СВ Фінанс», третя особа: [PERSON], про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.03.2017, укладеного між відповідачами, а також про витребування майна домоволодіння по пров. Університетському, 4/1, в м. Одесі з незаконного володіння [PERSON] на свою користь. В обґрунтування позовних вимог про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 29.03.2017 посилався на невідповідність оскаржуваного правочину вимогам діючого цивільного законодавства, порушення при його укладенні ст. 1054 ЦК України. Зазначав, що право власності на спірне домоволодіння, яке було предметом іпотеки, незаконно зареєстровано за [PERSON] у порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, у звязку з тим, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2015 задоволено позовну заяву первинного кредитора ПАТ «[PERSON] банк Аваль» про звернення стягнення на вказане іпотечне майно у судовому порядку. Виходячи з викладеного наголошував, що спірне майно вибуло з власності позивача поза його волею, а відтак воно підлягає витребуванню з власності [PERSON] Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.09.2017 вказані позови обєднанні у одне провадження. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги у повному обсязі, наполягали на їх задоволенні. Відповідачі державні реєстратори КП «Реєстраційна служба Одеської області» [PERSON], [PERSON] та їх представники до суду не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник [PERSON] проти позовних вимог заперечував, посилаючись на їх безпідставність та не обґрунтованість, просив у їх задоволенні відмовити. Від відповідача ТОВ «СВ Фінанс» надійшли заперечення на позовні вимоги та заява про розгляд справи за відсутності представника підприємства. Третя особа [PERSON] до суду не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що між ВАТ «[PERSON] Аваль» (правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль») та [PERSON] укладено кредитний договір №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року. Для забезпечення виконання умов вказаного кредитного договору між ВАТ «[PERSON] банк Аваль» та [PERSON], укладено договір іпотеки, посвідчений 08.11.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-2794. Предметом іпотеки згідно вказаного іпотечного договору було домоволодіння №4/1, що знаходиться в місті Одесі по провулку Університетському. Таким чином, [PERSON] виступив майновим поручителем [PERSON] за вказаним зобовязанням. Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «СВ Фінанс», за договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, отримало всі права вимоги за іпотечним договором між ВАТ «[PERSON] Аваль» та позивачем, та в свою чергу відступило права та обовязки іпотекодержателя [PERSON], згідно договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29.03.2017 за реєстровим №529. У звязку з невиконанням [PERSON] своїх обовязків за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року та наявністю заборгованості, новим кредитором [PERSON] направлені вимоги боржнику та майновому поручителю про усунення порушень та повернення боргу. Судом також встановлено, що рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.07.2017 у справі №522/10204/17 визнано земельну ділянку, розташовану за адресою; м. Одеса, провулок Університетський, 4/1, кадастровий номер 5110137500:52:017:0036, площею 0.0476 га та земельну ділянку, розташовану за адресою: м. Одеса, провулок Університетський, 4/1, кадастровий номер 5110137500:52:017:0035, площею: 0.0277 га предметами іпотеки за договором іпотеки, посвідченим 08 листопада 2006 року [PERSON], державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори за реєстровим № 2-2794. У звязку з невиконанням [PERSON], як боржником та [PERSON], як майновим поручителем, вимог про повернення боргу за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року, [PERSON] звернулась до комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» із заявами про реєстрацію права власності на домоволодіння та земельні ділянки розташовані за адресою; м. Одеса, провулок Університетський, 4/1, у порядку позасудового звернення стягнення на предмети іпотеки. Оскаржуваними рішеннями державних реєстраторів комунального підприємства «Реєстраційна служба Одеської області» задоволені заяви [PERSON] про реєстрацію права власності на вказане майно. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання протиправними та скасуванні оскаржуваних рішень державних реєстраторів суд виходить з такого. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно ч. 2, 3 статті 36 вказаного Закону України, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Стаття 37 Закону України «Про іпотеку» передбачає, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Порядок державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. №1127 (надалі Порядок). Представник позивача вказував на порушення відповідачами пунктів 9, 57, 60, 61 порядку при прийнятті оскаржуваних рішень, а саме відсутністю під час їх прийняття наступної документації: - оригіналів документів, необхідних для державної реєстрації прав (п. 9 Порядку); -документу, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення права власності та інших речових прав на майно (п. 57 Порядку); - документу, що підтверджує наявність факту згоди іпотекодержателя або контролюючого органу на відчуження або передачу на іншому речовому праві такого майна (п. 60 Порядку); - копій письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця (п. 61 Порядку); - документу, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі (п. 61 Порядку). Під час розгляду справи судом задоволено клопотання представника позивача про витребування з КП «Реєстраційна служба Одеської області» копій наявної документації, на підставі якої були прийняті оскаржувані рішення. На виконання ухвали суду про витребування вказаних доказів, КП «Реєстраційна служба Одеської області» надані копії документації, а саме заяв [PERSON] про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо іпотечного нерухомого майна, а також квитанцій про оплату адміністративного збору. Після огляду отриманої від органу державної реєстрації речових прав документації представником позивача наголошено на тому, що оскаржувані рішення державних реєстраторів прийняті за відсутності жодного документу окрім заяви [PERSON] Проте, з такими висновками позивача суд погодитись не може, адже вони спростовуються матеріалами справи та нормами діючого законодавства. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно інформаційній довідці, наданій позивачем у якості додатку до позовної заяви, підставою виникнення права власності на спірне майно є наступна документація: договір іпотеки, посвідчений 08.11.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-2794, договір відступлення права вимоги за договорами іпотеки, посвідченими 29.04.2017 Приватним нотаріусом Київського МНО [PERSON] за реєстровими номерами 525, 527, 529, вимоги (повідомлення), рекомендовані повідомлення ДП «Укрпошта» номер 6504512118542 та 65045512118550. Представником [PERSON]В зазначено, що вказана документація надавалася до КП «Реєстраційна служба Одеської області» у оригінальних примірниках у повному обсязі, була повернута заявниці після державної реєстрації права власності (п. 24 Порядку). Відповідна документація була надана для огляду у судовому засіданні та досліджена Судом. Представником [PERSON] у судовому засіданні також зазначено, що відсутність у КП «Реєстраційна служба Одеської області» паперових копій вказаної документації на теперішній час сама по собі не свідчить про її відсутність на час прийняття оскаржуваних рішень і зумовлена вимогами діючого законодавства. Так, відповідно до п. 24 Порядку, за результатом розгляду заяви державний реєстратор, уповноважена особа невідкладно повертає заявникові оригінали документів, поданих для державної реєстрації (крім заяви, що долучається до документів, поданих для державної реєстрації прав, інших заяв, що подавалися субєкту державної реєстрації прав або нотаріусу, та документа, що підтверджує сплату адміністративного збору за державну реєстрацію прав), видає витяг з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав у паперовій формі (у разі його формування у паперовій формі) чи у разі відмови у проведенні державної реєстрації прав - рішення державного реєстратора щодо відмови в державній реєстрації прав у паперовій формі (за бажанням заявника). Згідно п. 25 Порядку, у разі коли за результатом розгляду заяви проведено державну реєстрацію прав, субєкт державної реєстрації прав, що не наділений повноваженнями із забезпечення зберігання реєстраційних справ, та нотаріус передають в порядку, встановленому Мінюстом, документи, визначені в абзаці першому цього пункту, а у разі проведення державної реєстрації права власності з відкриттям розділу в Державному реєстрі прав - сформовану реєстраційну справу субєкту державної реєстрації прав, що забезпечує зберігання реєстраційних справ. У відповідності до п. 1 Розділу VI Порядку формування та зберігання реєстраційних справ, затвердженому Наказом Міністерства юстиції України 18.11.2016 №3267/5, передача у випадках, передбачених законом, реєстраційної справи або документів для долучення до реєстраційної справи субєкту, що забезпечує зберігання реєстраційних справ, здійснюється державним реєстратором, нотаріусом або уповноваженою особою фронт-офісу, що забезпечував прийняття, зберігання та видачу документів, поданих для державної реєстрації, протягом трьох робочих днів з дати проведення відповідної державної реєстрації поштовим відправленням за описом або нарочно за описом. Таким чином, відсутність паперових копій документації, на підставі якої прийняті оскаржувані рішення державних реєстраторів КП «Реєстраційна служба Одеської області» обумовлені вимогами законодавства щодо зберігання реєстраційних справ. Суд не погоджується з висновками позивача про те, що відсутність у державних реєстраторів оригіналів правовстановлюючої документації на спірне майно під час прийняття оскаржуваних рішень свідчить по порушення п. 9 Порядку зважаючи на наступне. Як зазначалося, правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання (ст. 37 Закону України «Про іпотеку»). У п. 4.5 договору іпотеки, посвідченого 08.11.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-2794, заначено, що положення вказаного пункту договору щодо можливості набуття іпотекодержателем права власності на іпотечне майно є застереженням у розумінні ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, який є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки на підставі цього договору іпотеки, який в цьому випадку є правовстановлюючим документом. Щодо документації, передбаченої п. 57 та п. 61 Порядку, суд зазначає наступне. У судовому засіданні представником [PERSON] надані для огляду оригінали рекомендованих поштових повідомлень ДП «Укрпошта» номер 6504512118542 та 65045512118550, а також копії направлених [PERSON] та [PERSON] вимог (повідомлень) про усунення порушень кредитного договору №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року, виконання якого забезпечено іпотекою спірного майна (надалі Іпотечні вимоги). Копії вказаних документів долучені до матеріалів справи. Суд констатує відповідність вимог (повідомлень) про усунення порушень кредитного договору №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року, направлених на адресу [PERSON] та [PERSON] вимогам ст. 35 Закону України «Про іпотеку», у звязку з наявністю у них стислого змісту порушених зобов'язань, вимоги про виконання порушеного зобов'язання у тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цих вимог. Отримання [PERSON] та [PERSON] вказаних вимог у квітні 2017 року підтверджується рекомендованими поштовими повідомленнями ДП «Укрпошта» номер 6504512118542 та 65045512118550 відповідно, на яких працівником поштового звязку виконані відповідні примітки. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про те, що вказані поштові повідомлення не можуть бути прийнятими у якості доказу отримання іпотечних вимог у звязку з відсутністю на них підписів [PERSON] та [PERSON] зважаючи на те, що особисто одержувачем або уповноваженою ним особою учиняється підпис та зазначається прізвище на відправленнях з відміткою «Вручити особисто», «Судова повістка». У свою чергу, іпотечні вимоги [PERSON] та [PERSON] направлені рекомендованим поштовим відправленням. Таким чином, до заяви про державну реєстрацію за [PERSON] права власності на іпотечне майно були надані документи, передбачені п. 61 Порядку. Вказані документи також підтверджують наявність факту виконання відповідних умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин повязує можливість виникнення, переходу, припинення права власності та інших речових прав на майно. Суд не приймає до уваги доводи представника позивача про порушення п. 60 Порядку у звязку з відсутністю документу, що підтверджує наявність факту згоди [PERSON] на відчуження або передачу на іншому речовому праві іпотечного майна, адже останній не є іпотекодержателем у спірних правовідносинах. Також не вбачається підстав для задоволення вимог позивача про усунення перешкод у користуванні домоволодінням та земельною ділянкою по пров. Університетському, 4/1, в м. Одесі у звязку з тим, що на підтвердження вказаних вимог не надано жодного доказу, власником вказаного майна є не позивач, договорів на користування нерухомим майном за вказаною адресою не надано. Відмовляючи у задоволенні вимог позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29.03.2017 за реєстровим №529 Суд виходить із такого. Оскаржуваний договір укладено у звязку з відступленням на користь нового кредитора права вимоги за кредитним договором №014/0027/82/67519 від 08.11.2006 року, для забезпечення виконання якого укладено договір іпотеки, посвідчений 08.11.2006 року державним нотаріусом Шостої державної нотаріальної контори [PERSON], за реєстровим № 2-2794. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач зазначає, що зважаючи на вказану норму законодавства, право вимоги боргу, який виник у звязку із невиконанням боржником умов кредитного договору не може набуватися фізичною особою. Відтак, право вимоги за похідними договорами забезпечення також не може бути відступленим на користь фізичної особи. Проте, з таким висновком суд погодитись не може. Відповідно до положень ст. 6 ЦК України, яку розкриває стаття 627 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства. Розділ І книги п'ятої ЦК України регулює загальні положення про зобов'язання, зокрема положення щодо сторін у зобов'язанні. Так, відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор (частина 1 статті 510 ЦК України). Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Такий аналіз норм діючого законодавства, що регулює порядок заміни сторони у зобовязанні наведено у постанові Верховного суду України від 06.07.2015 у справі у справі № 6-301цс15. Відповідно до ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. При цьому, діюче законодавство не містить норми, якою заборонено відступлення права вимоги за кредитним договором та похідними договорами забезпечення на користь фізичної особи. Суд приймає до уваги пояснення представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що предметом укладення оскаржуваного договору не є набуття новим кредитором права на надання боржнику фінансових чи банківських послуг, які підлягають ліцензуванню. Перелік банківських послуг, які підлягають ліцензуванню визначено у ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність». Повернення грошових коштів, від позичальника із заборгованості за кредитним договором не належить до банківських чи інших фінансових послуг. Відтак, не вимагається отримання ліцензії для здійснення діяльності щодо отримання коштів від позичальника у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором та не обмежується у звязку з цим коло осіб, які мають право вчиняти такі дії. У свою чергу Законом України «Про іпотеку» не встановлено спеціальних вимог до особи іпотекодержателя для застосування механізмів звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання зобовязань за кредитними договорами. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обовязки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Аналізуючи викладені норми законодавства у їх сукупності та взаємозвязку, Суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченому приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 29.03.2017 за реєстровим №529 та спростування презумпції правомірності вказаного правочину. Судом також встановлено, що рішенням апеляційного суду Одеської області від 04.02.2015 у справі №1522/29572/12 задоволено позовну заяву первинного кредитора ПАТ «[PERSON] банк Аваль» про звернення стягнення на іпотечне майно - домоволодіння по пров. Університетському, 4/1, в м. Одесі у судовому порядку. Посилаючись на ст.ст. 36, 39 Закону України «Про іпотеку», позивач робить висновок про недопустимість врегулювання боргу шляхом позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності рішення суду про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки, що набуло законної. У звязку з чим зазначає, що спірне майно вибуло з володіння [PERSON] поза його волею, а відтак підлягає витребуванню на користь останнього. Проте, із вказаними висновками суд погодитись не може. Так, відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Аналізом вказаної норми законодавства судом не встановлено наявності заборони на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, за наявності рішення суду про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки, що набуло законної. Натомість, вказаною нормою законодавства встановлені спеціальні вимоги для укладення окремого виду правочину договору про задоволення вимог іпотекодержателя, у частині обовязковості нотаріального посвідчення та визначення події, із настанням якої унеможливлюється укладення такого договору. При цьому, згідно ст.ст. 36, 37 Закону України «Про іпотеку», відповідне застереження в іпотечному договорі прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя за своїми правовими наслідками, проте не закріплюється їх ідентичність у частині часу, місця та процедури укладення. Діючим законодавством України не закріплено норми про заборону на позасудове звернення стягнення на предмет іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, за наявності рішення суду про звернення стягнення на вказаний предмет іпотеки, що набуло законної. Таким чином, відповідні доводи позивача не гуртуються за законі. Враховуючи викладене, Судом не встановлено обставин, які б свідчили про вибуття домоволодіння по пров. Університетському, 4/1, в м. Одесі з власності [PERSON] поза його волею, а також підстав для витребування вказаного майна з володіння [PERSON]

Outcome: dismissed