Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-27 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , який вона придбала на підставі договору купівлі-продажу від 21.10.2014 року. У даному будинку крім позивача та членів її родини зареєстровані, хоча й не проживають з 2014 року [PERSON] , яка є попереднім власником даного житлового будинку та її племінник [PERSON] , які зобов`язувались після укладення договору припинити реєстрацію свого місця проживання у зазначеному будинку, проте свого зобов`язання не виконали. Місце перебування відповідачів на теперішній час [PERSON] не відоме. Посилаючись на порушення своїх прав як власника житлового будинку на вільне володіння, користування та розпорядження своєю власністю позивач, посилаючись на положення ст.ст.316, 317, 319, 321, 405 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком. 29.08.2019 року провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] відкрите, розгляд справи визначено проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 19.09.2019 року до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено Костянтинівську селищну раду Арбузинського району Миколаївської області та Орган опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області. Доручено Органу опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області скласти висновок щодо можливості визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] з урахуванням інтересів її неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . На виконання ухвали від 19.09.2019 року Органом опіки і піклування Вознесенської РДА повідомлено про неможливість її виконання в частині складання висновку щодо можливості визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком з урахуванням інтересів її неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] , оскільки останній усиновлений іноземними громадянами у 2019 році у зв`язку з чим знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування служби у справах дітей Вознесенської РДА. 09.10.2019 року підготовче провадження у справі закрите, справу призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, звернулась до суду з заявою в якій просила справу за її позовом розглядати у її відсутність, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, не заперечувала проти винесення у справі заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному сайті судової влади України та [PERSON] додатково за фактичним місцем проживання у с.Новогригорівка Вознесенського району Миколавської області, причину неявки суду не повідомили, відзив не надали. Третя особа Костянтинівська селищна рада Арбузинського району свого представника в судове засідання не направила, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Від Органу опіки та піклування Вознесенської РДА надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності його представника. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач у своїй заяві не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності на даний будинок позивач набула на підставі договору купівлі-продажу від 19.06.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Арбузинського районного нотаріального округу Миколаївської області Грицаєнко Л.М. та зареєстрованого в реєстрі за №553, придбавши його у відповідача [PERSON] , даний договір зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.10.2014 року, не оспорювався та є дійсним. Згідно довідок Костянтинівської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області №904 від 07.06.2019 року, №486/03-02/1/19 та №486/03-02/1/19 від 20.08.2019 року, у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актів, складених 02.03.2017 року, 26.09.2017 року, 20.03.2018 року, 10.10.2018 року та 12.04.2019 року за участю депутата Костянтинівської селищної ради Баташана Б .І. та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] але вони понад 5 років за зазначеною адресою не проживають. За повідомленням Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області [PERSON] проживає без реєстрації на території [ADDRESS] . Виходячи з положень ст. 13 ЦПК України, якою визначено, що суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом, судом досліджено матеріали цивільної справи №467/262/17 та встановлено, що заочним рішенням від 03.05.2017 року за позовом Органу опіки та піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За повідомленням Органу опіки і піклування Вознесенської районної державної адміністрації Миколаївської області [PERSON] , [INFO] усиновлений іноземними громадянами у 2019 році у зв`язку з чим знятий з первинного обліку дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування служби у справах дітей Вознесенської РДА. Відповідно до ч.1 ст. 232 СК України, з моменту здійснення усиновлення припиняються особисті та майнові права і обов`язки між батьками та особою, яка усиновлена, а також між нею та іншими її родичами за походженням. Відтак, внаслідок усиновлення припинилися взаємні особисті та майнові права і обов`язки між [PERSON] та її неповнолітнім сином [PERSON] , відтак рішення у справі не впливає на майнові права дитини. Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право власника будинку та членів його сім`ї користуватись цим житловим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в зазначеної особи та членів його сім`ї; із припиненням права власності особи, нею втрачається й право користування житловим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. У силу ч.1 ст.6 СК правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, за порівняльним аналізом стст.383, 391, 405 ЦК та стст.150, 156 у поєднанні зі ст.64 ЖК УРСР слід дійти висновку, що положення стст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Зняття з реєстрації місця проживання врегульовано Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», відповідно до статті 7 цього Закону зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відтак, визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є у даному випадку належним способом захисту прав власника. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї власника будинку - [PERSON] , в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані, проте не проживають та не ведуть з власником будинку [PERSON] спільного господарства, між ними відсутня домовленість щодо спільного проживання, а право користування будинком відповідачів було похідним від прав колишнього власника будинку [PERSON] , яка продала будинок позивачу та виїхала разом з членами своєї родини, не припинивши реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. Виходячи з викладеного, оскільки наявність зареєстрованих осіб створює перешкоди позивачу у користуванні належним чином своїм нерухомим майном, суд дійшов висновку, що її позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням належить задовольнити.

Outcome: approved