Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Приватного Акціонерного Товариства «Харцизський трубний завод» про стягнення заборгованості по заробітній платі , середнього заробітку за час затримки її виплати , компенсації та витрат за надання правничої допомоги , де зазначила, що з 22.10.1981 р. по 16.03.2017 р. вона перебувала у трудових відносинах з Приватним Акціонерним Товариством «Харцизський трубний завод» . 16 .03.2017 року вона була звільнена за угодою сторін за п. 1 ст. 36 ЗЗпП України, наказ № 6585 від 16.03.2017 р. У порушення вимог ст.116 КЗпП України при звільненні їй не була виплачена нарахована заробітна плата яка на день звільнення за період з 1 березня 2017 року по 16 березня 2017 року складала 15224 грн. 91 коп. Крім того, відповідач у відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України має сплатити їй середній заробіток під час затримки розрахунку при звільненні. На день звільнення її середньоденний заробіток складав 393 грн. 25 коп. Враховуючи, що порушення її прав триває , відповідач зобовязаний сплатити їй середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні , починаючи з 17 березня 2017 року по день винесення рішення. В звязку з необізнаністю вона зверталась за наданням їй правничої допомоги , сплатила її та витратила 1500 грн., що підтверджується документально. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 15224 грн. 91 коп., середній заробіток за час затримки розрахунку з 17 березня 2017 року по день винесення судом рішення та витрати з надання правничої допомоги у сумі 1500 грн. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON], що діє на підставі довіреності, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON], що діяли на підставі довіреностей, в судовому засіданні позов не визнали , не заперечували, що позивачка дійсно працювала на підприємстві відповідача. 15 березня 2017 року представниками так званої «ДНР» були захоплені виробничі потужності, майно та первинна документація відповідача. 16 березня 2017 року позивачка була звільнена за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін. Відсутність первинної документація для розрахунків, з зазначених вище підстав, позбавляє відповідача можливості нарахувати, розрахувати та/або підтвердити всі суми, що належать позивачу при звільненні. Крім того, за положеннями ст. 117 КЗпП України, обовязковою умовою покладання на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідно висновку Торгово- промислової палати України від 23 червня 2017 року « унеможливлення виконання зобовязань Приватного Акціонерного Товариства «Харцизський трубний завод», передбачених ст.ст. 47 і 116 КЗпП України, а саме: 16 березня 2017 року кожному працівникові видати належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок, спричинено впливом дії форс мажорних обставин( обставин непереборної сили), а саме актами тероризму на території Донецької області, в тому числі : м. Харцизськ Донецької області, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Такі форс-мажорні обставини( обставин непереборної сили) є підставами для звільнення від відповідальності зобовязальної сторони, якою є ПрАТ «Харцизський трубний завод» , за невиконання зобовязань, передбачених ст.ст. 47, 116 КЗпП України. Крім того, вважали, що вимоги щодо відшкодування витрат за надання правничої допомоги не підлягають задоволенню, оскільки не підтверджені документально. Суд, вислухавши позивачку, представників позивачки та відповідача, дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 22 жовтня 1981 року по 16 березня 2017 року перебувала у трудових відносинах з Приватного Акціонерного Товариства «Харцизський трубний завод». Відповідно до наказу № 6585 від 16.03.2017 р. [PERSON] була звільнена з підприємства за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України . На час звільнення [PERSON] їй була нарахована, але не виплачена заробітна плата у розмірі 15224 грн. 91 коп., що підтверджується письмовими доказами. Оскільки позивачкою надані документи , видані уповноваженими особами підприємства, мають печатку підприємства, суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо відсутності належних письмових доказів на підтвердження суми заборгованості. Інших заперечень щодо цієї частини позову стороною відповідача не заявлялось. Таким чином, позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню в повному обсязі та з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі у розмірі 15224 грн. 91 коп. Згідно з вимогами ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Стаття 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивачка зазначає про те, що у день її звільнення (16.03.2017року) відповідач не здійснив розрахунок із нею. Відповідачем дані обставини не спростовуються. Обгрутнтовуючи причини невиплати позивачці в день звільнення належний їй сум, відповідач вказує на захоплення виробничих потужностей та розміщених у них первинних документів, штампів та печаток підприємства. За відповідними фактами за повідомленням Бахмутського відділу поліції Головного управління Національної поліції у Донецькій області було розпочато досудове розслідування по кримінальному провадженню №12017050150000803 за ч.1 ст.341 КК України. Задля надання відповідної оцінки ситуації, що склалася у діяльності Приватного Акціонерного Товариства «Харцизський трубний завод», останній звернувся із відповідним запитом до Торгово-промислової палати України. Висновком Торгово-промислової палати України від 23.06.2017 року було підтверджено існування форс-мажорних обставин, які роблять неможливим виконання Приватним Акціонерним Товариством «Харцизський трубний завод» передбачених ст.47 та ст.116 КЗпП України зобов'язань щодо здійснення розрахунку у день звільнення та видачі робітникові заповненої трудової книжки у день звільнення. Даний висновок Торгово-промислової палати України ґрунтуються на тому, що після 15.03.2017 року (дати фактичного захоплення невстановленими особами виробничих потужностей) відповідач фактично втратив доступ до первинних документів, на підставі яких має здійснюватися розрахунок сум заробітної плати, відпускних, та інше, що підлягають до виплати на користь робітників у день звільнення. Одночасно, відповідачем втрачено доступ до трудових книжок робітників, з огляду на що відповідач не має можливості здійснити записи відносно звільнення таких робітників. Тому суд приходить до висновку, що трудові права позивача в цій частині відповідачем не порушені (через відсутність вини відповідача), у зв'язку з чим підстави для стягнення на користь позивачки середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку відстуні та позов в цій частині задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать, в тому числі витрати:1) на професійну правничу допомогу. П. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 10 « Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах » передбачено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачкою не виконані зазначені вимоги та не надано документального підтвердження понесених витрат, у суду немає підстав для стягнення судових витрат за надання правничої допомоги у сумі 1500 грн.

Outcome: partial