Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-12 00:00:00

У січні 2020 року позивач - АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що відповідно до кредитного договору № б/н від 05.06.2006 р. [PERSON] отримав у ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, кредит у розмірі 9 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Свої зобов`язання за кредитним договором позичальник належним чином не виконував, у зв`язку з чим утворилася заборгованість. [INFO] позичальник - [PERSON] помер. Відповідачі по даній справі - [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом, які спадщину прийняли, оскільки на час відкриття спадщини вони постійно проживали разом зі спадкодавцем. 03.08.2017 р. позивач направив претензію кредитора до П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори, а 27.09.2019 р. позивач направив претензію кредитора до спадкоємців померлого позичальника, відповідачам по даній справі - [PERSON] та [PERSON] щодо погашення заборгованості за кредитним договором. Через те, що відповідачі ухиляються від задоволення вимог кредитора за кредитним договором №б/н від 05.06.2006 р., позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути з них у солідарному порядку заборгованість станом на 10.11.2019 р. на загальну суму - 10 024,37 грн., із яких: 10 024,37 грн. - заборгованість за тілом кредиту. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав клопотання про розгляд справи у його відсутність та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені неодноразово, своєчасно та належним чином, причини їх неявки суду невідомі. Відповідно до ст.ст. 280-281 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1)відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3)відповідач не подав відзив; 4)позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки у судове засідання всіх відповідачів. Про заочний розгляд справи суд постановляє ухвалу. Враховуючи неявку належно повідомлених відповідачів у судове засідання та заяву представника позивача, у якій він не заперечував проти заочного розгляду справи, а також приписи ст.ст. 280-281 ЦПК України, суд ухвалює по справі заочне рішення на підставі наявних доказів. Суд, дослідивши наявні у справі письмові докази, прийшов до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частина 3 ст. 12 ЦПК України визначає, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Із матеріалів справи вбачається, що 05.06.2006 р. [PERSON] отримав у ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є позивач, кредит у розмірі 9 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У своїй заяві від 05.06.2006 р. позичальник підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судовим розглядом встановлено, що позичальник - [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором не виконував належним чином, внаслідок чого його заборгованість перед банком становить - 10 024,37 грн. (тіло кредиту). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується наявною у матеріалах даної справи копією свідоцтва про смерть. Із матеріалів справи також вбачається, що за життя позичальника відповідачі - [PERSON] , [PERSON] та позичальник - [PERSON] були зареєстровані за однією адресою - [ADDRESS] , що підтверджується відомостями, що містяться у паспортах позичальника та відповідачів. Після смерті позичальника, позивачем на адресу П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори було направлено претензію кредитора від 25.07.2017 року. Згідно відповіді П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори від 14.08.2017 р., позивачеві було роз`яснено, що для перевірки наявності або відсутності спадкової справи після смерті [PERSON] у Спадковому реєстрі, слід сплатити 51 грн. та надіслати нотаріальній конторі відповідну квитанцію. Даних про виконання позивачем рекомендацій нотаріальної контори матеріали справи не містять. 09.09.2019 р. позивачем були направлені листи-претензії на адресу відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , які залишились без задоволення. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом статті 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частини другої статті 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Відповідно до ч. 1 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Дії, які свідчать про прийняття спадщини спадкоємцем, визначені у частинах третій, четвертій статті 1268, статті 1269 ЦК України. Згідно з частиною третьою статті 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з частиною першою статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Оскільки після смерті боржника зобов`язання з повернення кредиту входять до складу спадщини, то умови кредитного договору щодо строків повернення кредиту чи сплати його частинами не застосовуються, а підлягають застосуванню норми статті 1282 ЦК України щодо обов`язку спадкоємців задовольнити вимоги кредитора у порядку, передбаченому частиною другою цієї статті. Згідно з частиною першою статті 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 1282 ЦК України, у разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Таким чином, у разі смерті спадкодавця спадкоємці, які прийняли спадщину і не відмовились від її прийняття, замінюють його особу у всіх правовідносинах, що існували на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок смерті спадкодавця. Отже, за правилами статей 1281 та 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. У будь-якому випадку підлягає з`ясуванню коло осіб, які не лише визначені в законі або в заповіті як спадкоємці, але й прийняли спадщину у спосіб, визначений законом. Такий висновок зумовлений застереженням статті 1281 ЦК України щодо пред`явлення кредитором вимог лише до тих спадкоємців, які прийняли спадщину. Такі ж правові висновки зроблені Верховним Судом у Постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 336/5443/16, провадження № 61-34319св18, Верховним Судом у Постанові від 17 липня 2019 року у справі № 562/2411/16-ц, провадження № 61-34931св18, Верховним Судом у Постанові від 06 листопада 2019 року у справі № 279/7765/15-ц, провадження № 61-28853св18, підстав відступити від яких не встановлено. Відповідно до ст. 129 Конституції України, реалізація принципу змагальності в цивільному процесі та доведення перед судом переконливості своїх вимог є конституційною гарантією. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 62 цього Кодексу. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може грунтуватись на припущеннях. Аналізуючи докази, надані позивачем, суд прийшов до висновку, що ним не надано належних та допустимих доказів того, що відповідачі за правилами частинами третьої статті 1268 ЦК України, прийняли спадщину, проживаючи разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, оскільки з наданих позивачем документів не можливо беззаперечно встановити, що на час відкриття спадщини позичальник та відповідачі проживали разом за адресою: [ADDRESS] . Крім цього, позивачем не доведено як належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, так і вартості отриманого відповідачами у спадщину майна, тобто не встановлено обсяг спадкового майна. Суд вважає необхідним зазначити, що при вирішенні спору про стягнення з спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Із наявної у справах відповіді П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори на запит суду від 15.04.2020 р., вбачається, що згідно даних зі Спадкового реєстру, спадкової справи після смерті [PERSON] , який помер [INFO] не виявлено. При цьому позивачем по справі не було подано до суду клопотань про встановлення наявності спадкового майна, яке залишилось після смерті позичальника та клопотань про встановлення обсягу спадкового майна. Між тим, в силу положень ч. 3 та ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, як мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачуваних цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, як визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд . Предмет доказування (факти, що підлягають встановленню) міститься в диспозиції норми матеріального права та не потребує додаткового роз`яснення судом. Таким чином, виходячи із принципу диспозитивності, суд не зобов`язаний роз`яснювати сторонам, які саме докази мають бути надані на підтвердження певних обставин, а також збирати докази за власної ініціативи, крім випадків, що визначені законом. Щодо доводів позивача про реєстрацію померлого боржника [PERSON] та відповідачів [PERSON] та [PERSON] за однією адресою, то суд вважає, що така обставина не є безумовною підставою для висновку про обов`язок відповідачів задовольнити вимоги кредитора, оскільки сам факт реєстрації не підтверджує належність житлового будинку за цією адресою боржнику [PERSON] , адже у спадкоємців виникає зобов`язання задовольнити вимоги кредитора лише в межах майна, одержаного у спадщину. Суд також знаходить безпідставними доводи позивача про прийняття відповідачами в установленому законом порядку спадщини після смерті позичальника [PERSON] так як вони постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Суд виходить із того, що діючим законодавством, зокрема, Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», не ставиться місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, реєстрація будь-якої особи зі спадкодавцем не є безумовним підтвердженням того, що саме ця особа є спадкоємцем померлого. Такі ж правові висновки зроблені Першою судовою палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у постанові від 15 березня 2018 року у справі № 489/2924/16-ц, підстав відступити від яких не встановлено. Враховуючи недоведеність позивачем факту прийняття спадщини відповідачами, наявності та об`єму спадкового майна після смерті [PERSON] , у межах вартості якого спадкоємці останнього несуть відповідальність перед кредитором, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову банку до відповідачів. З урахуванням усього вищенаведеного, суд вважає необхідним відмовити позивачеві у задоволенні його позову у повному обсязі. На підставі приписів статті 141 ЦПК України суд не відшкодовує позивачеві понесені ним судові витрати через те, що у задоволенні його позову відмовлено у повному обсязі.

Outcome: dismissed