Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-17 00:00:00

У січні 2015 року до Кременчуцького районного суду Полтавської області звернулося Публічне акціонерне товариство комерційний банк « ПриватБанк» з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором У судове засідання представник позивача Озірська В.С. не з'явилася, на адресу суду надіслала клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала; просила позов задовольнити, стягнути на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк « ПриватБанк» з [PERSON] заборгованість за кредитним договором № PLRMA713190101 від 19 березня 2008 року, яка станом на 10.11.2014 року становить 13823,25 дол. США, що еквівалентно 204584 грн. 06 коп., та судові витрати понесені банком. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, письмово про причини неявки суд не повідомляв, заперечень проти позову не направляв. У відповідності до положень ст. 224 Цивільно-процесуального Кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази, встановив наступне: 19 березня 2008 року між Публічним акціонерним товариством « Приват Банк» та [PERSON] було укладено Кредитно - заставний договір № PLRMA713190101, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредиту сумі 11731, 70 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 9 % річних зі строком користування до 18 березня 2015 року. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору [PERSON] зобов'язався прийняти , належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом, а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення , строковості, платності та цільового характеру використання. Згідно п.п. 5.2.1., 5.2.2., 5.2.3.,5.2.4., Кредитно - заставного договору № PLRMA713190101 від 19 березня 2008 року відповідач [PERSON] зобов'язався використати кредит на цілі, зазначені в статті 16.1.3 Договору. Сплатити проценти за користування кредитом відповідно до вимог Договору, у тому числі здійснити повну сплату процентів за користування кредитом на пізніше фактичного повного погашення кредиту. Сплатити Банку винагороди , визначенні статтями 15.9., 15.10., 16.1.7.Договору, та погасити іншу заборгованість згідно з вимогами договору. Погасити кредит в порядку, у сумах і в строки , що передбачені статтями 11.2.6 та 16.1.5 Договору. [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором; щомісячних платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 13.2 Кредитно-заставного договору № PLRMA713190101 від 19 березня 2008 року у випадку порушення Позичальником зобов'язань передбачених статтями 5.2.2. та 5.2.3 Договору, щодо сплати винагород та процентів, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1( однієї) гривні за кожен день прострочки. Відповідно до п. 13.3 Кредитно-заставного договору у випадку порушення Позичальником зобов'язання щодо повернення основної суми кредиту, передбаченого ст. 5.2.4 Договору, Позичальник сплачує пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1( однієї) гривні за кожен день прострочки. При цьому проценти за користування кредитом на суму такого прострочення платежу додатково до вищевказаної пені не нараховуються. Розрахунками, наданими позивачем, підтверджується наявність заборгованості відповідача перед банком. яка станом на 10 листопада 2014 року становить 13823 дол. США 25 центів з яких: - 4140, 08 дол. США - заборгованість за кредитом; - 3,32 дол. США - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 9005,51 дол. США - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором; - 16, 89 дол. США - штраф ( фіксована частина) - 657,45 дол. США - штраф ( процентна складова) Також, з метою забезпечення зобов'язань за кредитно-заставним договором, укладеним між ПАТ «КБ «ПриватБанк» та [PERSON], було передано позивачу в заставу рухоме майно - автомобіль DAEWOO Nexia - NS 18 (рік випуску 2008, тип ТЗ - легковий автомобіль (до 1 500 см.куб.), № кузова: [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER]). Відповідно до ч. 2 ст. 589 Цивільного кодексу України за рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимог, якщо інше не встановлено договором. Ст. 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет КМУ). Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» установлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього Закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, як використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст.5 цього ж Декрету. Аналізуючи наведені норми матеріального права, суд приходить до висновку, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Ця обставина не дозволяє стверджувати, що режим індивідуального ліцензування поширюється на валютні операції, пов'язані з наданням резидентами (банками та іншими фінансовими установами) кредитів в іноземній валюті іншим резидентам. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі НБУ індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою Правління НБУ від 14 жовтня 2004 року №483, використання іноземної валюти як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банком кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Банком отримано дозвіл НБУ на право здійснювати банківські операції визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» 28 жовтня 1991 року № 57 на здійснення певних валютних операцій, який є генеральною ліцензією. Отже, суд приходить до висновку, що вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі і підлягають задоволенню. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає повному задоволенню.

Outcome: approved