Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, [PERSON] про визнання права власності та зняття арешту з майна в якому вказував, що 25 травня 2012 року ПП «Нива - В.Ш.» було проведено прилюдні торги з примусової реалізації належної [PERSON] нежитлової будівлі (кафе та банк), розташованої по вул. Жовтневої революції (пізніше - Київська), 18/4 в м. Вознесенську Миколаївської області з метою виконання його майнових зобов'язань перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Переможцем торгів було визнано [PERSON], який 31 травня 2012 року отримав свідоцтво про право власності на нежитловий об'єкт. Право власності щодо придбаного майна останній не зареєстрував. Однак рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року прилюдні торги від 25 травня 2012 року було визнано недійсними. Разом з тим на час звернення позивача до суду на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться виконавче провадження №49974609 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в межах якого було проведено опис та накладено арешт на нежитлову будівлю (кафе та банк), розташовану по [ADDRESS] з метою її подальшої реалізації. Позивач, вказуючи на те, що саме він є власником (володільцем) спірної будівлі, оскільки набув її на законних підставах та є добросовісним набувачем від якого це майно не може бути витребувано, однак в зв'язку з невизнанням його права та накладенням арешту позбавлений можливості здійснювати права власника щодо придбаного майна, виходячи з того, що протокол торгів та акт з проведення прилюдних торгів, а також видане на їх підставі свідоцтво про право власності (правочин та правовстановлюючий документ) не були визнані недійсними в передбаченому законом порядку, а тому просив в судовому порядку визнати за ним право власності на нежитлову будівлю (кафе та банк), розташовану по [ADDRESS] та зняти арешт з цього майна. В процесі розгляду справи ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» подав суду окремий позов до [PERSON], Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області, [PERSON], [PERSON] про зняття арешту з майна, вказуючи на те, що банк на підставі іпотечного договору є обтяжувачем спірної нежитлової будівлі (кафе та банк), розташованої по [ADDRESS] з найвищим пріоритетом, а тому, як стягувач по незакінченому виконавчому провадженню, має першочергове право на задоволення своїх майнових вимог до [PERSON] за рахунок предмета іпотеки. Оскільки актом опису від 12 лютого 2016 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 березня 2016 року, якими накладено арешт на спірне нерухоме майно в інтересах іншої особи ([PERSON]), порушено його першочергове право на задоволення своїх майнових вимог за рахунок предмета іпотеки, а тому банк просив в судовому порядку зняти арешт зі спірної нежитлової будівлі. Ухвалою від 08 вересня 2016 року суд прийняв окремий позов ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до спільного розгляду з первісним та залучив банк до участі в справі в якості третьої особи з самостійними вимогами щодо предмета спору, наслідком чого була втрата ним статусу третьої особи без самостійних вимог. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі позивача [PERSON], його представник [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі, вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не визнав, вважаючи їх безпідставними. Представник третьої особи з самостійними вимогами - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Бичковський О.Г. в судовому засіданні вимоги банку підтримав у повному обсязі, проти задоволення позову [PERSON] заперечував, вважаючи його безпідставним. Відповідач [PERSON], його представник [PERSON], представник відповідача - Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Квашенко С.С. в судовому засіданні вимоги [PERSON] про визнання права власності та зняття арешту з майна не визнали, вказуючи на те, що майно, набуте особою на прилюдних торгах, визнаних недійсними, не є власністю набувача, оскільки недійсні торги не створюють для сторін такого договору жодних правових наслідків, крім наслідків недійсності правочину. Позивач взагалі не є власником та добросовісним набувачем (володільцем) спірного майна, яке не може бути витребуване від нього, що вказує на безпідставність його вимог. Вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не визнали, вказуючи на те, що актом опису від 12 лютого 2016 року та постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 березня 2016 року на спірне майно [PERSON], як боржника, накладено арешт. На час накладення арешту спірне майно було вільним від іпотеки (відсутні записи в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які були вилучені після проведення прилюдних торгів). Арешт накладений не тільки в інтересах [PERSON], а й в інтересах інших стягувачів, про залучення яких до участі в справі третя особа не заявляла, що є окремою підставою для відмови в позові, а також в інтересах самого банку, внаслідок чого його права жодним чином не порушені. Також вважали, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» обрав неправильний спосіб захисту свого права, оскільки повинен був звернутися до суду не з позовом, а зі скаргою на рішення виконавця про накладення арешту. Водночас звертали увагу суду на те, що внаслідок зняття арешту зі спірного майна виникнуть ризики його реалізації боржником, що в подальшому призведе до порушення прав стягувачів. В судовому засіданні, яке проводилося без особистої участі відповідача [PERSON], його представники [PERSON], [PERSON] позовні вимоги [PERSON] та ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не визнали, вважаючи їх безпідставними. Надали аналогічні пояснення та вказуючи на те, що задоволення вимог позивачів призведе до порушень прав [PERSON], як боржника. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі позивача [PERSON], та відповідача [PERSON], оскільки матеріали справи містять достатньо відомостей про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника третьої особи з самостійними вимогами - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» - Бичковського О.Г., відповідача [PERSON], його представника [PERSON], представника відповідача - Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Квашенка С.С., представників відповідача [PERSON] - [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 25 травня 2012 року ПП «Нива - В.Ш.» було проведено прилюдні торги з примусової реалізації належної [PERSON] нежитлової будівлі (кафе та банк), розташованої по вул. Жовтневої революції (пізніше - Київська), 18/4 в м. Вознесенську Миколаївської області з метою виконання його майнових зобов'язань перед ПАТ «Райффайзен Банк Аваль». Переможцем торгів було визнано [PERSON], який 31 травня 2012 року отримав свідоцтво про право власності на нежитловий об'єкт. Право власності щодо придбаного майна останній не зареєстрував. Однак рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 20 січня 2014 року прилюдні торги від 25 травня 2012 року було визнано недійсними. Разом з тим на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області знаходиться виконавче провадження №49974609 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в межах якого було проведено опис та накладено арешт на нежитлову будівлю (кафе та банк), розташовану по [ADDRESS] з метою її подальшої реалізації в інтересах стягувача. В подальшому вказане виконавче провадження було об'єднано в зведене провадження за участю ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та інших стягувачів. Аналізуючи вимоги та заперечення осіб, які беруть участь в справі, суд прийшов до наступного. 1) в частині вимог [PERSON]: Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів (ч.ч. 1, 3 ст. 216 ЦК України). Як зазначив Верховний Суд України в своїх постановах по справах №6-116цс12 від 24 жовтня 2012 року та №6-174цс12 від 13 лютого 2013 року виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає в продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта про проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на прилюдних торгах, а відтак є правочином. Ураховуючи те, що відчуження майна з прилюдних торгів відноситься до угод купівлі-продажу, така угода може визнаватись недійсною в судовому порядку з підстав недодержання в момент її вчинення вимог, які встановлені чч. 1-3 та 6 ст. 203 ЦК України (ч. 1 ст. 215 цього Кодексу). При цьому підставою для визнання прилюдних торгів недійсними є порушення встановлених законодавством правил проведення торгів, визначених Тимчасовим положенням про порядок проведення прилюдних торгів з реалізації нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 27 жовтня 1999 року № 68/5 та зареєстрованого в указаному Міністерстві 2 листопада 1999 року за № 745/4038. Як раніше встановлено судом, прилюдні торги, переможцем яких визнано [PERSON], визнано недійсними, а тому такі торги не створили жодних юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з їх недійсністю. Тобто кожна із сторін за правочином не набула жодних прав на отримане за договором та зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Крім цього згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Таким чином позивач не набув жодних прав щодо спірного майна, також не зареєстрував право на майно згідно ч. 1 ст. 182 ЦК України, а тому його доводи щодо наявності у нього правомочностей на захист майнового права за механізмами, встановленими ст.ст. 392, 396 ЦК України є безпідставними. Що стосується посилання [PERSON] на норми ст.ст. 387, 388 ЦК України щодо того, що він є добросовісним набувачем від якого, враховуючи набуття ним нежитлової будівлі на підставі угоди, укладеної в порядку, встановленому для виконання судових рішень, спірне майно не може бути витребуване та на чинність документів, складених за наслідками проведення торгів, то суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень (ч.ч. 1, 2 ст. 388 ЦК України). Проте, як зазначив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в постанові від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п. 30) застосовуючи положення?частини другої статті 388 ЦК?про те, що майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власника про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних торгів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підлягає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до?частини першої статті 388 ЦК?власник має право витребувати майно, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. У разі наявності підстав для визнання публічних торгів недійсними у первісний стан шляхом реституції повертаються сторони договору - організатор торгів та їх переможець. Отже, після цього майно підлягає повторному продажу з публічних торгів відповідно до порядку, встановленого для виконання судового рішення, оскільки задоволення позову про визнання торгів недійсними не скасовує судового рішення, для виконання якого такі торги були проведені. Тобто сторони недійсних торгів повертаються в попередній стан, при цьому окремого визнання недійсними складених за результатом торгів протоколу торгів та акту з проведення прилюдних торгів, а також виданого на їх підставі свідоцтва про право власності не вимагається. Аналогічні висновки виклав й Верховний Суд України в: - листі «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ», згідно якого не може бути витребувано від добросовісного набувача майно, якщо воно було продане в порядку, встановленому для виконання судових рішень, а також гроші та цінні папери на пред'явника (ч. 2 ст. 388, ст. 389 ЦК). При цьому слід мати на увазі, що у разі, якщо проведені на виконання судового рішення прилюдні торги з реалізації майна визнано судом такими, що проведені з порушенням чинного законодавства щодо порядку виконання судових рішень, то особа, яка придбала це майно, не є добросовісним набувачем, у якого майно не може бути витребувано відповідно до ч. 2 ст. 388 ЦК; ?постанові від 03 жовтня 2011 року по справі №3-98гс11. Що стосується посилання позивача на практику Європейського суду, а саме рішення Європейського суду з прав людини «Рисовський проти України», «Стретч проти Сполученого Королівства Великої Британії», «Трегубенко проти України», «Щокін проти України» та інші, то суд вважає такі посилання недоречними, оскільки вказані справи виникли з інших обставин та підстав, стосуються вже набутого у власність майна або майнових прав (в той час як [PERSON] не є власником або володільцем (добросовісним набувачем) спірного майна), а тому не можуть бути прийняті до уваги. Водночас згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» (в чинній на час подачі позову редакції) особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред'явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. У спорах про зняття арешту з майна, яке є предметом застави (іпотеки) або придбано за рахунок кредиту, який не погашено, в якості третіх осіб у встановленому законом порядку залучаються заставодержатель (іпотекодержатель) або кредитор. За вищевстановлених обставин суд вважає, що вимоги [PERSON] до [PERSON], [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Вимоги до Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області не підлягають задоволенню, оскільки державна виконавча служба не є належним відповідачем у справі. В силу ст. 88 ЦПК України [PERSON] також не має права на відшкодування понесених судових витрат. 2) в частині вимог ПАТ «Райффайзен Банк Аваль»: Згідно вимог ст.ст. 577, 585 ЦК України та чинної на час укладення між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] договору іпотеки редакції Закону України «Про іпотеку» (ст. 18) іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Якщо пріоритет окремого права чи вимоги на передане в іпотеку нерухоме майно виникає відповідно до закону, таке право чи вимога має пріоритет над вимогою іпотекодержателя лише у разі його/її виникнення та реєстрації до моменту державної реєстрації іпотеки. Пріоритет права іпотекодержателя на задоволення забезпечених іпотекою вимог за рахунок предмета іпотеки відносно зареєстрованих у встановленому законом порядку прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації іпотеки. Зареєстровані права та вимоги на нерухоме майно підлягають задоволенню згідно з їх пріоритетом - у черговості їх державної реєстрації (ст.ст. 588, 589, ч.ч. 5, 6 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про іпотеку» в редакції Закону від 23 лютого 2006 року (чинної на час виникнення іпотеки)). Аналогічні положення викладені й в ст. 12, ч.ч. 1, 2 ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в чинній на час укладення іпотечного договору редакції Закону від 23 червня 2005 року, згідно яких взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. Якщо інше не встановлено цим Законом, зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. Обтяжувачі, які зареєстрували обтяження одного і того ж рухомого майна одночасно, мають рівні права на задоволення своїх вимог. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження. Відповідно до ч.ч. 1, 3, 4, 7 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на час накладення арешту) звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: - виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; - якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладення арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Судом встановлено, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» на час укладення іпотечного договору набув права обтяжувача з найвищим пріоритетом щодо спірної нежитлової будівлі та залишався таким на час накладення арешту на це майно. Посилання на те, що на час накладення арешту спірне майно було вільне від іпотеки (відсутні записи в Державному реєстрі іпотек та Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, які були вилучені після проведення прилюдних торгів) не заслуговують на увагу, оскільки в зв'язку з визнанням прилюдних торгів недійсними статус ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як іпотекодержателя спірного майна та обтяжувача з найвищим пріоритетом, вважається поновленим з моменту вилучення відповідних записів у реєстрах (ст. 593 ЦК України, ст. 17 Закону України «Про іпотеку», Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» в редакції, чинній на час визнання торгів недійсними). Водночас згідно правової позиції, яку висловив Верховний Суд України в своїх рішеннях від 02 вересня 2015 року по справі №6-639цс15, від 16 вересня 2015 року по справах №6-495цс15 та №6-1193цс15 у разі скасування незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису, який виключено на підставі незаконного рішення суду, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Тому ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасоване, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки (права й обов'язки сторін) залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Незважаючи на те, що в справі, яка розглядається та наведених справах встановлені різні обставини, проте, на думку суду, часткове застосування вказаних висновків Верховного Суду України при розгляді спору є доречним. Також судом встановлено, що на момент накладення арешту та розгляду спору вартість предмета іпотеки не перевищує розміру заборгованості боржника іпотекодержателю. Таким чином ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» має право вимагати зняття арешту зі спірного майна. При цьому посилання однієї зі сторін на те, що арешт накладений не тільки в інтересах [PERSON], а й в інтересах самого банку та інших стягувачів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки з долученої до справи копії матеріалів виконавчого провадження (а.с. 113-249) вбачається, що на час його накладення сторонами виконавчого провадження були [PERSON] (боржник) та [PERSON] (стягувач). Зі змісту акту опису й арешту від 12 лютого 2016 року та постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 березня 2016 року вбачається, що вказаними рішеннями виконавця накладено арешт на належну [PERSON] нежитлову будівлю (кафе та банк), розташовану по вул. Жовтневої революції, 18/4 в м. Вознесенську, арешт накладений в інтересах лише одного стягувача - [PERSON] та на суму 3 850 000 грн. (3 500 000 грн. (розмір заборгованості за договором позики на користь [PERSON]) + 350 000 грн. (виконавчий збір)). Подальше об'єднання виконавчих проваджень за вимогами [PERSON], ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та інших стягувачів в зведене виконавче провадження не призвело до зміни статусу арешту до такого, що накладене в інтересах усіх стягувачів. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції Закону від 23 грудня 2015 року), яка встановлює особливості виконання рішень у разі відкриття кількох виконавчих проваджень щодо одного боржника, у разі якщо в органі державної виконавчої служби відкрито кілька виконавчих проваджень про стягнення коштів з одного боржника, вони об'єднуються у зведене виконавче провадження і на майно боржника накладається арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. Тобто виконавець після об'єднання виконавчих проваджень у зведене повинен винести окреме рішення про накладення арешту в інтересах усіх стягувачів в межах загальної суми боргу. Проте з пояснень представника Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області Квашенка С.С. та матеріалів виконавчого провадження, інших матеріалів справи (а.с. 30-37, 208-231) вбачається, що після об'єднання проваджень у зведене виконавче провадження на майно боржника не накладався арешт у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій в інтересах усіх стягувачів, не вносилися відповідні зміни й до акту опису й арешту від 12 лютого 2016 року та постанови від 23 березня 2016 року, які залишаються чинними та на підставі яких у відповідних Державних реєстрах містяться записи про арешт спірної будівлі. Тому на час розгляду справи арешт (згідно акту опису від 12 лютого 2016 року та постанови від 23 березня 2016 року) є чинним в інтересах лише одного стягувача. За встановлених обставин є безпідставними доводи сторони відповідача про необхідність залучення до участі в справі усіх стягувачів за зведеним виконавчим провадженням (п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Щодо тверджень про те, що ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» обрав неправильний спосіб захисту свого права, звернувшись з позовом, а не зі скаргою на постанову виконавця про накладення арешту, то суд вбачає підстави не погодитися з ними, виходячи з наступного. Дійсно, кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист здійснюється судом не будь-яким на розсуд особи, яка звернулася, а цілком конкретним, передбаченим законом способом (ст.ст. 3, 4 ЦПК України). Право вибору способу захисту належить такій особі (ст. 11 ЦПК України). Судом встановлено, що на час накладення арешту ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» не був стороною виконавчого провадження та не мав права на оскарження акту опису та постанови (ст. 383 ЦПК України, п. 4 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). Аналогічно й на час розгляду справи акт опису та постанова (строк оскарження яких вже сплив) не стосується ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», як сторони виконавчого провадження, оскільки банк не є стягувачем або боржником за окремим провадженням щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу. Згідно п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» за змістом частини четвертої статті 54 Закону про виконавче провадження у разі накладення державним виконавцем арешту на майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, заставодержатель цього майна має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна. Згідно листа Верховного Суду України від 01 лютого 2015 року «Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна» у силу положень ст. 54 Закону № 606-ХІV звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача - заставодержателя. Згідно із ч. 4 цієї норми заставодержатель має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна у разі звернення стягнення на це майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями. При цьому встановлено, що для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: 1) виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; 2) якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю (ч. 3 ст. 54 цього самого закону). Указані норми безпосередньо стосуються арешту як складової виконання рішення суду про задоволення вимог стягувачів, які не є іпотекодержателями. Ураховуючи наведене вище, а також виходячи із суті іпотеки, визначення якої міститься в Законі № 898-ІV (ст. 1), відповідно до якого іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, установленому цим Законом, позов про зняття арешту, накладеного державним виконавцем, підлягає задоволенню, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 54 Закону № 606-ХІV. В той же час, як слідує з висновків, зроблених Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 22 липня 2015 року по справі №6-9748св15 під час з'ясування питання щодо визначення належного способу захисту порушених прав іпотекодержателя при арешті іпотечного майна у зведеному виконавчому провадженні (шляхом оскарження постанови виконавця чи в позовному порядку) суд зобов'язаний з'ясувати, чи є позивач стягувачем за кожним окремим виконавчим провадженням (в межах якого чи яких накладено арешт) в складі зведеного. Також суд повинен звертати увагу на те, що чинне законодавство не обмежує можливих способів звільнення майна з-під арешту в залежності від порядку його накладення державним виконавцем. Що стосується доводів про те, що внаслідок зняття арешту зі спірного майна виникнуть ризики його реалізації боржником, що в подальшому призведе до порушення прав стягувачів, то вони не приймаються судом до уваги, оскільки державний виконавець (за зверненням сторони виконавчого провадження чи за власною ініціативою) жодним чином не позбавляється можливості в будь-який момент вирішити питання щодо арешту спірного майна, проте з вархуванням вимог закону та прав сторін виконавчого провадження. За встановлених обставин суд вважає, що вимоги ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Вимоги банку до Управління ДВС ГТУЮ у Миколаївській області та [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки ці особи не є належними відповідачами у справі (п. 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03 червня 2016 року №5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна»). В силу ст. 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] (в рівних частках) на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» підлягають стягненню 1 378 грн. судового збору, по 689 грн. з кожного.

Outcome: approved