Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просить стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 38467,00 грн. інфляційних витрат та 6140,80 грн. судових витрат. В обгрунтування позову вказав, що 14.06.2011 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у борг 71500.00 грн., про що була складена розписка. Відповідач у встановлений договором строк, тобто до 15.07.2011 року, борг не повернув, тому заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.04.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 71500.00 грн. заборгованості за договором позики. Посилаючись на те, що станом на день подачі позову відповідач заборгованість не сплатив, позивач просить суд стягнути з нього індекс інфляції за період з 01.09.2015 року по 30.04.2020 року. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, представник позивача надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання неодноразово не з`являвся, був належним чином та своєчасно повідомлений про час та місце судового засідання, причина його не явки суду не відома. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи, суд відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із матеріалів справи, 14.06.2011 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики, згідно з яким позивач передав відповідачу у борг 71500.00 грн., про що була складена відповідна розписка. Відповідач у встановлений строк борг не повернув. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 12.04.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто 71500.00 грн. заборгованості за договором позики. Заочним рішенням Корабельного районного суду м. Миколаєва від 04.02.2016 року з відповідача стягнуто на користь позивача індекс інфляції за прострочення виконання зобов`язання за договором позики в сумі 42185,00 грн. та судовий збір. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що наявність судового рішення про стягнення боргу не позбавляє позивача права на стягнення з відповідача інфляційних втрат за користування грошовими коштами на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі наведеного, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення інфляційних витрат обґрунтованими і такими що підлягають задоволенню у повному обсязі. Що стосується позовних вимог про стягнення судових витрат, а саме: сплаченого судового збору в розмірі 840,80 грн. та витрат на правничу допомогу в сумі 5300,00 грн., то суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем на підтвердження понесення вказаних витрат не надано суду жодного доказу. Таким чином, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: partial