Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У серпні 2015 року позивачка звернулась до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що перебувала з відповідачем у трудових відносинах з 01 вересня 2006 року по 26 січня 2015 року, наказом по підприємству №10-к її було звільнено за п.6 ст. 36 КЗпП України. Проте у порушення ст. 116 КЗпП України відповідач не провів з нею остаточний розрахунок та заборгованість по заробітній платі складає 2 309,20 грн., яку просить стягнути з відповідача. Крім того, оскільки відповідач не провід з нею остаточний розрахунок в день звільнення, просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні. Рішенням Димитровського міського суду Донецької області від 07 вересня 2015 року позовні вимоги [PERSON] задоволено частково: стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість із заробітної плати у розмірі 2 309,30 грн. та середній заробіток за затримку розрахунку при звільнені за період з 27 січня 2015 року по 07 вересня 2015 року у розмірі 61 223,68 грн., вирішено питання про розподіл судових витрат. З зазначеним рішенням не погодився відповідач приніс апеляційну скаргу, в які ставить питання про скасування рішення суду в частині стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені, посилаючись на незаконність та необґрунтованість рішення. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що судом першої інстанції не враховано, що підприємством приймаються певні заходи для погашення заборгованості по оплаті праці. Затверджено графік погашення заборгованості. Вимог про повний розрахунок позивачкою в день звільнення предявлено не було. Судом не враховано, що вони регулярно виплачують позивачці заробітну плату згідно графіку, також те , що підприємство знаходилось у м. Донецьку, де проходила активна фаза АТО та вимушено було переїхати в м. Димитрів. В звязку з чим, ДП «Донецький ЕТЦ» звернулось до торгово-промислової палати України та отримало сертифікат (висновок ) № 1099 про настання форс - мажорних обставин з 20 серпня 2014 року. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить їх письмові пояснення та телефонограма №974/3 від 18.12.2015 р. (а.с.101-103,110) . Позивачка в судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності (а.с. 93). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до п. 15 постанови Пленум Верховного Суду України від 24.10.2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Відповідачем рішення суду оскаржується лише в частині задоволення позовних вимог [PERSON] про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільнені в сумі 61 223,689 гривен., тому в іншій частині не ревізується. Судом першої інстанції встановлено, що позивачка у період з 01 вересня 2006 року по 26 січня 2015 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 26 січня 2015 року , згідно наказу по підприємству № 10к [PERSON] було звільнено на підставі п.6 ст. 36 КЗпП України . Остаточний розрахунок з відповідачкою підприємство провело Задовольняючи позовні вимоги [PERSON] про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку , суд першої інстанції виходив з вимог ст. 117 КЗпП України та наявності вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати. Проте до такого висновку суд першої інстанції дійшов з порушенням норм матеріального права. Згідно вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до вимог розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100, середній заробіток визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарних місяці роботи, що передували події, з якою повязана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. Згідно з п. 2, п. 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. №100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно з п. 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Як розяснив Пленум Верховного суду України у пункту 6 Постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи позовні вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивні частині рішення. Суд першої інстанції на зазначені вимоги закону уваги не звернув, та невірно розрахував суму середнього заробітку, чим порушив вимоги матеріального права, в звязку з чим рішення суду в цій частині підлягає зміні. Враховуючи , що право відповідача було відновлено 07 вересня 2015 року (день ухвалення рішення суду першої інстанції), а відповідач звільнений з підприємства з 27 січня 2015 року, то середньомісячна заробітні плата повинна обчислюватись виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана відповідна виплата, тобто за листопада та грудень 2014 року . Згідно довідки, наданої ДП «Донецький експертно - технічний центр Держпраці» загальна сума заробітної плати за вказані місяці складає 14 476,43 грн., ( 6873,66 грн. + 7602,77 грн.). Кількість робочих виходів позивача з урахуванням його графіку роботи за вказані місяці складає 43 (20+23) дні, і таким чином середньоденна заробітна плата позивача складе 336,66 грн. (14 476,43: 43). Згідно графіку роботи позивача (пятиденний робочий тиждень) за період 27 січня 2015 року по 07 вересня 2015 року кількість робочих виходів склала би 152 дні. З урахуванням наведеного сума середнього заробітку, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 51 172,32 гривні. (336,66 грн. х 152 дні) . Доводи апеляційної скарги щодо неможливості своєчасно виплачувати заробітну плату з посиланням на висновок Торгово-промислової палати від 23.10.2014 року №, не може бути прийнятий до уваги, оскільки наявність установлених обставин непереборної сили у відповідності до п.п.100.4,100.5 ст.100 Податкового кодексу України є підставою лише для відстрочення грошових зобовязань відповідача, а не звільнення відповідача від їх виплат. Згідно зі ст. до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо суд апеляційної інстанції змінює рішення або ухвалює нове рішення, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Тому апеляційний суд вважає, що з відповідача на користь держави потрібно стягнути судовий збір в сумі 534,62 грн. відповідно до ст. 4 п. 1 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial