Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

У січні 2014 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовом до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], [PERSON] про звернення на предмет іпотеки, а саме, квартиру [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що, 22.08.2007 року, між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», правонаступником прав кредитора якого є ТОВ «ОТП Факторинг Україна», укладено Кредитний договір № ML - 001/082/2007, згідно умов якого [PERSON] було надано у кредит грошові кошти у розмірі 81 200,00 доларів США із сплатою 5,99% річних та FIDR. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком, [PERSON] та [PERSON], був укладений договір іпотеки №PCL-001/082/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить останнім на праві власності. Оскільки [PERSON] свої зобов'язання за кредитним договором не виконувала належним чином, утворилась заборгованість за кредитним договором на загальну суму 95 610,42 доларів США та 8 183 778,39 грн. пені. У зв'язку із цим позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно для задоволення грошових вимог, шляхом продажу вказаного майна на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку» та стягнути з відповідачів судові витрати. Крім того, позивач просив виселити відповідачів з іпотечної квартири [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. Рішенням Святошинскього районного суду м.Києва від 11.12.2014 року у задоволенні позову було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду м.Києва від 28.05.2015 року рішення місцевого суду було скасовано і ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову у частині звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом його продажу з прилюдних торгів, зменшено пеню, яка підлягає стягненню, відмовлено у позові у частині виселення відповідачів і зняття їх з реєстраційного обліку місця проживання, стягнено судовий збір. У резолютивній частині рішення вказано, що воно не підлягає виконанню протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Судом касаційної інстанції було відмовлено у відкритті провадження за касаційною скаргою ТОВ «ОТП Факторинг Україна». Постановою Верховного суду України від 30.09.2015 року судові рішення судів попередніх інстанцій, ухвалених у даній справі, було скасовано, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача та інші відповідачі в судовому засіданні проти позову заперечували. Вислухавши пояснення представників сторін, відповідачів, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову, враховуючи наступне. Як вбачається із матеріалів справи і встановлено судом, що 22.08.2007 між ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до якого позичальнику надано кредит у розмір 81 200,00 дол. США строком до 22.08.2022 зі сплатою відсотків у розмірі 5,99 % річних та FIDR. Договором передбачено щомісячне внесення платежу у розмір 451,12 дол. США та суму нарахованих процентів на дату платежу до 22 числа кожного місяця. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та [PERSON], [PERSON], був укладений договір іпотеки №PCL-001/082/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить останнім на праві власності. В свою чергу Позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором (зокрема, в п. 1.1 частини № 2 Кредитного договору), а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені Кредитним договором. ЗАТ «ОТП Банк» виконав свої зобов'язання перед відповідачем, надавши йому у кредит грошові кошти в розмірі 81 200,00 доларів США; дана обставина відповідачем не заперечується. Факт надання кредиту також підтверджується наявною у матеріалах справи копією кредитної заявки від 22 серпня 2007 року, а також випискою з позичкового рахунку відповідача. Згідно зі статтею 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до статей 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), та в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Однак позичальником умови договору кредиту належним чином не виконувались. Вимогою від 29.07.2013 року кредитор повідомив позичальника про неналежне виконання останнім грошових зобов`язань із своєчасного повернення отриманих кредитних коштів і плати за користування ними, що випливають із кредитного договору № ML - 001/082/2007 від 22.08.2007 року. Проте вимоги банку у позасудовому порядку задоволені не були. У зв'язку з цим, кредитор заявив до позичальника позов про дострокове повернення кредитної заборгованості, на загальну суму 95 610,42 доларів США, що еквівалентно 2 242 131, 08 (два мільйони двісті сорок дві тисячі сто тридцять один) гривня 08 коп. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості, та 8 183 778,39 грн. пені (згідно із уточненими позовними вимогами від 14.12.2015 року). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Факт неналежного виконання позичальником своїх договірних зобов'язань і наявність підтверджується наявними у матеріалах справи наданими позивачем вказаною випискою з особового рахунку позичальника і розширеними розрахунками заборгованості, якими підтверджується заявлений банком розмір загального боргу позичальника. Водночас, при визначенні розміру пені, що підлягає стягненню з відповідача, суд виходить із такого. Стаття 611 ЦК України встановлює такий правовий наслідок порушення зобов`язання як сплата неустойки. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина 1 статті 549 ЦК України). За порушення строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом, Позичальник зобов'язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов'язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1. частини № 2 Кредитного договору. При цьому за частиною 3 статті 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, що має істотне значення. За змістом наведених норм суд, взявши до уваги розмір невиконаних грошових зобов'язань позичальника, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні, не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу і оцінивши співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, може зменшити розмір пені, що підлягає до стягнення. Водночас, позивач у виконання вимог статті 60 ЦПК України не надав суду належних доказів існування факту заподіяння йому відповідачем збитків, внаслідок несвоєчасного виконання ним кредитних зобов`язань. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо необхідності зменшення розміру пені, за період з 08.12.2014 року по 08.12.2015 року, що підлягає стягненню з відповідача до 1 777 194,83 гривень; нарахована банком позичальнику пеня у розмірі 8 183 778,39 грн. є непомірно великою, враховуючи загальний розмір заборгованості відповідача за кредитом, отриманий прибуток у вигляді відсотків за користування кредитом, а відтак, враховуючи принципи добросовісності і справедливості, якими сторони мають керуватись у процесі цивільних правовідносин, розмір пені підлягає зменшенню до 1 777 194,83 гривень, що є еквівалентом у гривні розміру заборгованості позичальника за тілом кредиту. Відповідно до частини 1 статті 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває права звернення на предмет застави. Відповідно до частини 1 статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Викладене свідчить про наявність підстав на звернення стягнення на користь кредитора на предмет іпотеки за договором іпотеки №PCL-001/082/2007, предметом якого є квартира [ADDRESS], яка належить [PERSON] та [PERSON] на праві власності, в рахунок задоволення вимог позивача за кредитним договором № ML - 001/082/2007 від 22.08.2007 року. Відповідно до статей 590, 591 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Реалізація предмета застави, на який звернене стягнення, провадиться шляхом його продажу з публічних торгів, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Викладене свідчить про наявність підстав для задоволення позову у цій частині. Разом із тим, статтею 6 Іпотечного договору сторони за своєю домовленістю не визначили початкову ціну продажу предмету іпотеки з прилюдних торгів, а тому вона підлягає визначенню суб'єктом оціночної діяльності на стадії виконавчого провадження у порядку, визначеному Законом України «Про виконавче провадження». Водночас, не підлягають задоволенню позовні вимоги у частині виселення відповідачів із вказаної квартири і зняття їх з реєстраційного обліку. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку», згідно із ч.ч. 1, 2 якої, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Отже, при вирішенні питання про виселення мешканців на підставі ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» застосуванню підлягають як положення ст. 40 цього закону, так і ст. 109 ЖК України, відповідно до ч. 2 якої встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на придбане громадянином жиле приміщення за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою цього приміщення (постанова Верховного Суду України від 18.03.2015 у справі № 6-39цс15). З матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки № 3956 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають сім осіб: [PERSON], малолітній [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Оскільки предметом іпотеки є квартира, придбана [PERSON] у власність не за рахунок кредитних коштів, а належала їм, [PERSON], [PERSON] в рівних частках на праві власності до укладення договору кредиту і договору іпотеки (з 21.05.2007), - виселення відповідачів з цієї квартири можливе лише з наданням іншого жилого приміщення, що свідчить про відсутність підстав для задоволення позову у цій частині. Крім того, позовні вимоги про зняття відповідачів із реєстрації проживання у вказаній квартирі можуть бути заявлені лише до особи, яка за законодавством уповноваження вчиняти такі дії. Водночас у межах даного провадження позовні вимоги до Святошинського районного відділу ГУДМС в м. Києві не заявлялись; крім того, предметом таких позовних вимог були б спірні правовідносини сторін, публічно-правової природи, що зумовлювало б їх вирішення у порядку адміністративного судочинства. Викладене є підставою для відмови у цій частині позовних вимог. Відповідно до статті 88 ЦПК України з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати у справі, які складаються з витрат зі сплати судового збору у розмірі по 1 720,50 грн. з кожного. Водночас, за змістом Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» (далі - Закон), протягом дії цього Закону: не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Дія цього Закону не поширюється на осіб, які є суб'єктами Закону України «Про засади запобігання і протидії корупції». Виходячи із положень ст. 3 вказаного Закону він носить тимчасовий характер і втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). За таких обставин виконання рішення суду у даній справі у частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає відстроченню до втрати чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Outcome: partial