Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-29 00:00:00

У серпні 2017 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту від 22 вересня 2015 року, складеного [PERSON] в користь відповідача на все своє майно в порядку ст.ст.203, 215,219,225,226,230,1257 ЦК України\~ недійсним та скасувати. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються те, що їхня дружина та матір [PERSON] в останні роки життя тяжко хворіла, у зв`язку з чим потребувала постійного лікування та догляду. Позивач [PERSON] перебував у шлюбі з [PERSON] , який зареєстровано [INFO] року. В шлюбі народився син [PERSON] , якому з 13 січня 2009 року встановлена перша група інвалідності безтерміново, як такому, що потребує постійної сторонньої допомоги, непостійного стороннього догляду, нагляду. Позивачі проживали та проживають у будинку дружини та матері позивачів [PERSON] в [ADDRESS] , який належав останній на праві приватної власності. [PERSON] хворіла онкологічним захворюванням, лікувалась у Бориславській міській лікарні та Дрогобицькій онкологічній лікарні №3. Зазначені обставини підтверджуються виписками із медичної карти хворої, зокрема у період часу з 12 травня 2014 року по 18 серпня 2018 року неодноразово зверталась за медичною допомогою. [PERSON] працювала медсестрою у Бориславській спеціалізованій школі-інтернат до 16 листопада 2015 року, так як за станом здоров`я не могла далі працювати. [PERSON] була визнана інвалідом 1 групи, висловлювала суїцидні думки. [PERSON] померла [INFO] . [INFO] після смерті дружини [PERSON] , позивач [PERSON] звернувся до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини. Проте останньому повідомили, що спадкова справа вже заведена у приватного нотаріуса Матолич-Обрізко Г.С. на підставі заповіту від 22 вересня 2015 року, відповідно якого [PERSON] заповіла все своє майно відповідачу [PERSON] , сторонній особі. Вважає, що заповідачка [PERSON] свідомо не могла скласти оспорюваний заповіт оскільки за життя протягом останніх двох років вона важко хворіла онкохворою і терпіла сильні болі, що впливало на її свідомість, тому вона не могла зробити свідоме розпорядження щодо свого майна та підписати заповіт знаючи, що у неї є чоловік та син, який є інвалідом 1 групи і потребує догляду, а також за життя коли вона дізналась, що важко хвора - вона говорила, що своє майно зокрема будинок залишить йому і сину. А даний заповіт складений в користь відповідачки, вважаючи на її хворобливий стан міг бути тільки шляхом обману з сторони відповідачки [PERSON] , в користь якої складено заповіт. За даних обставин заповіт [PERSON] складений на все своє майно у такому хворобливому стані не відображає справжньої волі особи щодо розпорядження своїм майном і є недійсним. 07 серпня 2017 року на адресу суду надійшло заперечення на позовну заяву, згідно якого відповідач [PERSON] вказує про те, що заявляючи позов про визнання заповіту від 22 вересня 2015 року позивачі посилаються на ст.ст.203, 215,219,225,226,230,1257 ЦК України, кожна з яких має окреме правове значення і підставу визнання недійсним правочину. Крім цього, відповідач [PERSON] зазначає, що спадкодавець [PERSON] дійсно хворіла, скаржилась на болі у суглобах, приймала хіміютерепію, проте завжди була при повній пам`яті та свідомості, розуміла значення своїх дій та могла керувати ними. З 12 жовтня 2015 року амбулаторне лікування хвора [PERSON] проходила вдома у відповідача за адресою [ADDRESS] . Під час лікування не приймала наркотичних чи психотропних препаратів для зменшення болю у суглобах, на обліку у психіатричній лікарні не перебувала. На момент складання заповіту і до 16 листопада 2015 року спадкодавець [PERSON] працювала медсестрою у Бориславській спеціалізованій школі-інтернат. За місцем праці, спадкодавець, не зважаючи на хворобу, виконувала свої функціональні обов`язки. Крім цього, до кінця свого життя остання виконувала обов`язки опікуна свого недієздатного сина [PERSON] , інваліда першої групи та отримувала допомогу в управлінні праці та соціального захисту населення по догляду за інвалідом першої групи психічного захворювання. До нотаріуса [PERSON] прийшла сама, без сторонньої допомоги. Відповідач не була присутня під час складення заповіту. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Потічна Н.Ю. підтримали позовну заяву, покликаючись на викладені у ній обставини, просять її задовольнити. Додатково представник позивача адвокат Потічна Н.Ю. пояснила суду, що встановлені обставини викликають у позивача сумніви, що [PERSON] повністю усвідомлювала значення своїх дій при складенні заповіту, будучи людиною похилого віку, під впливом ліків та хворобливого стану, тобто на думку позивача волевиявлення померлої не було вільним і не відповідало її внутрішній волі. Представник позивача [PERSON] адвокат Пилипів О.В., яка не з`явилася в судове засідання 30 липня 2019 року, підтримала позовну заяву, покликаючись на викладені у ній обставини, просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Карпінець В.Ю. заперечили щодо задоволення позовних вимог, зіславшись на обставини, викладені у запереченні на позовну заяву від 07 серпня 2017 року. Просять у позові відмовити. Третя особа приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак Ольга Романівна в судовому засіданні зазначила, що 22 вересня 2015 року [PERSON] особисто прийшла у нотаріальну контору та виявила бажання скласти заповіт в користь [PERSON] , особу [PERSON] було встановлено та дієздатність її перевірено, підпис [PERSON] вчиняла особисто. Останній було роз`яснено нормативно-правову базу наслідків складення заповіту. [PERSON] мала хворобливий вид; ходила повільно, проте була дієздатною. Відповідно немає жодної підстави вважати заповіт недійсним, так як такий був складений дієздатною особою, з дотриманням всіх вимог щодо його форми та посвідчений відповідно до законодавства. Суд, заслухавши пояснення сторін та їхніх представників, допитавши свідків та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, зважаючи на те, що судом були застосовані всі можливі заходи, передбачені законом, для забезпечення доказів у справі і їх витребуванні, враховуючи вимоги ст.\~6\~Європейської конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, а також враховуючи тривалий розгляд справи, суд вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи та показань свідків, які були допитані в судовому засіданні. Слід зазначити, що дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, суд, за клопотанням сторін неодноразово оголошував перерву в судовому засіданні для виклику свідків та витребування доказів, на підставі наведеного, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з таких підстав. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України у редакції Закону від 3 жовтня 2017 року справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також в інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 41\~Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України(далі -ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ч. 2 ст.\~319\~ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або законом (ст. ст.1216, 1217 ЦК України). Відповідно до положень ст.\~1218\~ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч. 1 ст. 1223 ЦК України). Згідно зі ст.\~1233\~ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті і у відповідності до ч.1ст.1223\~ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Ст.\~1257\~ЦК України визначено вичерпний перелік підстав для визнання заповіту недійсним та передбачено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Судом встановлено, що [PERSON] 22 вересня 2015 року склала заповіт, відповідно до якого на випадок її смерті заповіла все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що законом матиме право і що буде належати їй на день смерті, та що згідно із законодавством України може бути успадковане у повному обсязі, без будь-яких обмежень, гр. [PERSON] , [INFO] . Вищевказаний заповіт посвідчений приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак О.Р. та зареєстрований в реєстрі №903 (а.с.11). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть (а.с.10). Відповідно до витягу зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа спадкодавця [PERSON] заведена приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Матолич-Обрізко Г.С. 21 лютого 2017 року. 03 березня 2017 року позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Бориславського міського нотаріального округу Матолич-Обрізко Г.С. з заявою про прийняття спадщини за законом на обов`язкову частку в спадщині дружини. Крім цього, позивачем [PERSON] зазначено, що спадкоємцем обов`язкової частки є син [PERSON] , який на день смерті матері був інвалідом першої підгрупи «Б»(а.с.13). Позивачі вважають, що заповіт складений заповідачем [PERSON] від 22 вересня 2015 року на користь відповідача слід визнати недійсним, оскільки волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, оскільки фізичні болі онкохворої не давали їй такої змоги, а об`єктивний стан здоров`я перешкоджав чітко усвідомлювати обставини, які склались та зміст того, що остання уклала заповіт на чужу людину. Як встановлено судом заповідачу [PERSON] було встановлено діагноз СВА ЛГЗ в/зовнішній квадрант ст.ПА р Т2 №МоД2 кл.гр.П, ускладнення основного:МТС в скелет. Больовий с-м, що підтверджується випискою з медичної карти стаціонарного хворого №731 Дрогобицької міської лікарні №3 (а.с.26). Зазначені обставини у судовому засіданні не оспорюють сторони у справі, а також підтверджено показами свідків у судовому засіданні. Зокрема, свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази про те, що [PERSON] перебувала при здоровому глузді. Дійсно повільно пересувалась, проте до останнього ходила на роботу. Працювала медсестрою. Свідкові відомо, що [PERSON] самостійно ходила до нотаріуса. Переживала за сина. Свідкові було відомо про заповіт. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази проте, що працює лікарем швидкої допомоги. Неодноразово відвідував хвору [PERSON] . Не може сказати, що [PERSON] була психічно хвора, свідок не є лікарем психіатром. Проте точно може сказати, що хвора психотропних препаратів не приймала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази про те, що [PERSON] самостійно, свідомо склала заповіт на користь матері свідка відповідача у справі [PERSON] . Раніше [PERSON] хотіла «записати» хату на свідка, проте остання відмовилась. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази про те, що з 2015 року внаслідок хвороби [PERSON] погано пересувалась, практично без сторонньої допомоги не ходила в поліклініку та лікарню. Практично не могла працювати по господарству. Була немічна. Дуже переживала за свого сина інваліда. Аналогічні показанням свідка [PERSON] надано покази свідком [PERSON] . Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази про те, що на думку свідка сім`я Лециків не проживали дружньої сім`єю. Під час проходження [PERSON] хіміотерапії, свідок допомагала матеріально. [PERSON] , яка усвідомлювала своє становище, давно хотіла написати заповіт на свою родину, щоб останні доглядали за її сином. Відповідач [PERSON] є родиною [PERSON] , як відомо свідку. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надав покази про те, що сім`ю Лециків знає давно. До 2014 року між Лециками та [PERSON] не було жодних стосунків. Син [PERSON] бував іноді агресивним, міг побити матір. [PERSON] в останні періоди життя була дуже нервова, часто кричала на чоловіка. Свідок вважає, що неадекватна поведінка [PERSON] була спровокована онкохворобою останньої. Свідок [PERSON] у судовому засіданні надала покази про те, що протягом 2014-2016 років [PERSON] приходила до свідка та ночувала. Неодноразово просила про допомогу по догляду за нею. Позивач [PERSON] доглядав хвору дружину. [PERSON] , коли мала страшні болі, була неадекватна. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні надали покази про те, що коли [PERSON] перебувала у Дрогобицькій міській лікарні, була дезорієнтована. Не орієнтувалась у просторі. У свідка склалось враження, що хвора вживала ліки психічно хворого сина. З 2015 року [PERSON] важко було ходити, постійно просила, щоб її завезли чи забрали з роботи. [PERSON] періодично була в синяках. Розповідала свідкам, що це зробив її син [PERSON] , який часами був агресивним. Свідки стверджують, що ніколи не бачили, щоб відповідач [PERSON] щось допомагала [PERSON] , чи її родині. Як на правову підставу для визнання заповіту недійсним, позивачі та його представники покликаються на той факт, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, заповідач не усвідомлював значення своїх дій і не міг керувати ними в силу хворобливого стану, під час складання заповіту. Відповідно до ч.1 ст.\~202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.\~203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.\~207\~ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст.\~215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5,6 ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст.\~216\~ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Відповідно до ч.1ст.\~225\~ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Як роз`яснено в п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. В пункті 8 загаданої постанови Пленуму роз`яснено, що відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Як роз`яснено в п.16 загаданої постанови Пленуму, правила ст.\~225\~ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145\~ЦПК України зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті225, частини другої статті 1257\~ЦК України суд відповідно до статті 145\~ЦПК України за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов`язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Так, висновком судово-психіатричного експерта за №09/К від 23 червня 2018 року встановлено, що [PERSON] на момент складення заповіту 22 вересня 2015 року хронічним, стійким психічним розладом не страждала, не перебувала у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. На ґрунті важкого онкологічного захворювання. Виявила органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, могла в цілому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Психологічний стан [PERSON] у період онкологічного захворювання, у тому числі у період складення заповіту суттєво змінився, що могло у значній мірі вплинути на її вільне волевиявлення. Експерт [PERSON] в судовому засіданні у повному обсязі підтримав вищезазначений висновок в частині проведеного дослідження психічного стану [PERSON] . Експерт [PERSON] з метою роз`яснення судово-психіатричного експерта надала суду наступні показання. [PERSON] на момент складення заповіту від 22 вересня 2015 року хронічним, стійким психічним розладом не страждала, проте перебувала у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. На ґрунті важкого онкологічного захворювання виявляла органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, могла в цілому усвідомлювати значення своїх дій. Психічний стан [PERSON] в період онкологічного захворювання, у тому числі на час складення заповіту, суттєво змінився, що могло у значній мірі вплинути на її вільне волевиявлення. На думку експерта, у медичній документації наявні очевидні розлади [PERSON] : тривожність, депресії, порушений сон. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] негативно реагувала на оточуючих, у першу чергу на близьких людей. В цілому це характерно для онкологічних хворих. Ст.\~110\~ЦПК України передбачено, що висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими ст.\~89 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1\~ст.12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч.1\~ст.81 ЦПК України), крім випадків, встановлених\~статтею 82 цього Кодексу. Згідно ст.\~89\~ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А тому, висновок про тимчасову недієздатність учасника правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Відтак, досліджуючи висновок судово-психіатричного експерта за №09/К від 23 червня 2018 року, судом встановлено, що експертизи проведено у відповідності з чинним законодавством компетентними експертами, якими надано повні, обґрунтовані та вичерпні відповіді на всі поставлені судом питання, тому суд вважає дані докази належними та допустимими. Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України\~ правочин, який дієздатна фізична особа вчинила в момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України № 6-1531цс16 від 28 вересня 2016 року, № 6-9цс12 від 29 лютого\~2012 року. Згідно висновку судово-психіатричного експерта за №09/К від 23 червня 2018 року заповідач [PERSON] на момент складення заповіту 22 вересня 2015 року хронічним, стійким психічним розладом не страждала, не перебувала у стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності. На ґрунті важкого онкологічного захворювання. Виявила органічний емоційно-лабільний (астенічний) розлад, могла в цілому усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Психологічний стан [PERSON] у період онкологічного захворювання, у тому числі у період складення заповіту суттєво змінився, що могло у значній мірі вплинути на її вільне волевиявлення. Тобто, проведеною у справі посмертною судово-психіатричною експертизою не зроблено висновку про абсолютну неспроможність [PERSON] на момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними, а лише стверджується про те, що захворювання заповідача лише могло у значній мірі вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії й керувати ними, а тому заповіт не можна визнати недійсним на підставі\~\~ ч. 1 ст. 225 ЦК України лише з цих підстав. Суд також вважає, що показання, надані свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні, в яких вони ретельно в деталях описали події останніх років життя онкологічної хворої [PERSON] , є чіткими, послідовними, такими, що відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються іншими зібраними та перевіреними в судовому засіданні доказами. Цим показанням суд надає віри, оскільки вони відповідають дійсним обставинам справи та підтверджуються сукупністю зібраних у справі доказів. Проте зазначені докази - покази вищезазначених свідків, що стосуються поведінки онкологічної хворої [PERSON] у побуті, негативне реагування на оточуючих мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Наведене вище свідчить, що заповіт складено відповідно до вимог законодавства, а тому відсутні підстави для визнання заповіту недійсним. Як зазначено вище, зі змісту\~статті 12 ЦПК України\~вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1\~ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Суд вважає, що оскаржуваний заповіт за формою, порядком його посвідчення, відображенню дійсного волевиявлення заповідача відповідає вимогам закону, а на підтвердження підстав його недійсності позивачами належних та допустимих доказів не надано. Враховуючи викладене, зібрані у справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для відмови в позові [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору приватний нотаріус Бориславського міського нотаріального округу Хоронжак Ольга Романівна про визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed