Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, посилаючись на те, що 03 жовтня 2009 року вона зареєструвала шлюб із відповідачем в Іллічівському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 333. Від шлюбу мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Вказала, що з червня 2018 року між нею та чоловіком припинені подружні стосунки, спільне господарство сторони не ведуть та проживають окремо один від одного. Зазначила, що за час подружнього життя між нею та [PERSON] постійно виникали сварки та конфлікти, що призвело до неможливості подальшого спільного проживання. Вважала, що примирення та збереження сім'ї неможливе, а тому наполягала на розірванні її шлюбу. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явилась, надала заяву про можливість слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала, просила розірвати її шлюб із відповідачем. Після розірвання шлюбу просила залишити їй прізвище [PERSON]. Відповідач [PERSON] у підготовче судове засідання не з'явився, надав заяву про можливість слухання справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з такого. Встановлено, що 03 жовтня 2009 року сторони зареєстрували шлюб в Іллічівському відділі реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 333, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03.10.2009 року. Відповідно до свідоцтва про народження, виданого 11.10.2011 Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, сторони є батьками [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.3 ст. 109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПУ України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, з урахуванням думки відповідача, який не заперечував проти розірвання шлюбу, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки між сторонами склалися відносини, що виключають спільне проживання, родина розпалася, підстав для її збереження немає і подальше спільне проживання суперечить інтересам сторін. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені, то у порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов'язані зі сплатою позивачем судового збору підлягають стягненню з відповідача на її користь. Разом з цим, частиною 1 ст. 142 ЦПК України та частиною 3 статті 7 ЗУ «Про судовий збір» передбачено, що у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Так, в матеріалах справи мається квитанція від 09 серпня 2018 року, з якої вбачається що [PERSON] сплачено суму судового збору у розмірі 704,80 грн. за подання до Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області позовної заяви. За таких підстав, у зв'язку із визнанням [PERSON] позовних вимог до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved