Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-10 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON], третя особа - Управління-служба у справах дітей Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради про усунення перешкод щодо участі у вихованні та вільному спілкуванні з дитиною батьком, який проживає окремо від неї та стягнення моральної шкоди, в якій просив винести рішення, яким: - зобов'язати [PERSON] не чинити йому перешкоди у спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] та у її вихованні; - встановити дні, по яких він буде забирати доньку [PERSON] до себе додому для спілкування в домашніх умовах: кожні другі вихідні місяця з 19-00 години п'ятниці до 20-00 години неділі; - встановити дні, по яких він буде забирати доньку [PERSON] до себе для забезпечення відпочинку дитини: з 31 грудня по 13 січня та перші два тижня липня щорічно; - стягнути з відповідача на його користь моральну шкоду у сумі 10000 грн. 00 коп.; - стягнути з відповідача судові витрати у сумі 243 грн. 60 коп. В обґрунтування позовних вимог позивач вказав на те, що 16 серпня 2003 року між ним та відповідачем був зареєстрований шлюб; від шлюбу сторони мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]; шлюб між сторонами було розірвано 26 червня 2009 року; після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з відповідачем. Відповідач всіляко перешкоджає йому в участі щодо вихованні та спілкуванні з донькою. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 вересня 2012 року №346 було вирішено, встановити позивачу дні побачень з донькою [PERSON], [INFO]: кожної суботи з 11 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин. Відповідач перебувала на засіданні органу опіки та піклування, проте, заперечувала проти такого порядку побачень. Оскільки відповідач не виконує рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 вересня 2012 року №346, позивач вимушений звернутись до суду із зазначеною позовною заявою. Крім того, вважає, що він має право на відшкодування моральної шкоди, оскільки з вини відповідача не бачить свою доньку та не приймає участі у її вихованні, тому, просив стягнути на його моральну шкоду у сумі 10000 грн. 00 коп. Судом вірно було визначено по батькові відповідача як [PERSON]. В судовому засіданні позивач, його представник, кожний окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з'явилась, надавши на адресу суду письмові заперечення, згідно яких, просила відмовити в задоволенні позовної заяви, посилаючись на те, що вона разом з дитиною, постійно проживає за адресою: [ADDRESS], дитина навчається в спеціалізованій школі-дитсадок «Лісова Казка» з поглибленим вивченням іноземних мов та гімназія «Апогей» у м.Києві. Згідно висновку спеціаліста психолога центру у справах сім'ї та жінок «Родинний Дім» Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації від 18.07.2014 року №73, дитина не бажає бачитись та спілкуватись з батьком. Крім того, нестійке бажання бачитись з батьком, підтверджено висновком психолога Управління-служби у справах дітей Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації. Представник третьої особи - Управління-служби у справах дітей Жовтневої районної у м.Дніпропетровську ради у судове засідання не з'явилась, про день і час слухання справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши позивача, його представника, ознайомившись із запереченнями відповідача, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Відповідно до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст.153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до ч.3 ст.157 СК України забороняє тому із батьків, з ким проживає дитина, перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до ч.ч.1-2 ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Чинним законодавством України встановлений принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей, і жоден із них не має будь-яких переваг. Відповідно до ст.9 Конвенції про права дитини, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно із ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16 серпня 2003 року (а.с.14). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO] (а.с.15). Згідно рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 26 червня 2009 року, шлюб між сторонами був розірваний (а.с.13). Позивач [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], проте, проживає за адресою: [ADDRESS], разом з нею проживає малолітня донька [PERSON], [INFO]. Рішенням Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 вересня 2012 року №346 було вирішено, встановити позивачу дні побачень з донькою [PERSON], [INFO]: кожної суботи з 11 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин (а.с.16-17). У зв'язку з наявністю рішення Виконавчого комітету Жовтневої районної у місті Дніпропетровську ради від 25 вересня 2012 року №346 та невиконанням останнього, суд вважає, що наявні перешкоди позивачу у здійсненні побачень з донькою [PERSON], [INFO], які встановлені зазначеним рішенням, а тому є підстави для задоволення позовних вимог в цій частині, зобов'язавши [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у спілкуванні з дитиною [PERSON], [INFO] та у її вихованні; та встановити [PERSON] дні побачень з донькою [PERSON], [INFO]: кожної суботи з 11 години 00 хвилин до 16 години 00 хвилин. Вимога позивача про встановлення днів, по яких [PERSON] буде забирати доньку [PERSON] до себе для забезпечення відпочинку дитини: з 31 грудня по 13 січня та перші два тижня липня щорічно задоволенню не підлягає з наступних підстав. Частиною 2 статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Позивач, заявляючи позовну вимогу про встановлення днів, по яких останній буде забирати доньку [PERSON] до себе для забезпечення відпочинку дитини: з 31 грудня по 13 січня та перші два тижня липня щорічно, не надав будь-яких належних доказів того, де саме він планує відпочивати разом з донькою, тривалість та необхідність такого відпочинку саме у період з 31 грудня по 13 січня та перші два тижня липня щорічно. Крім того, суд враховує, що малолітня [PERSON], [INFO], проживає не у місті Дніпропетровську, а проживає разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS], що є значно віддаленим, та згоди на пересування доньки [PERSON] по території України в супроводі [PERSON], відповідачем надано не було, отже, суд враховує, що позивачем не виконано вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Вимога позивача про відшкодування моральної шкоди також задоволенню не підлягає, у зв'язку з наступним. Згідно ч.4 ст.157 СК України, батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Проте, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що між ним та відповідачем було укладено письмовий договір, посвідчений нотаріально, щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини, таких доказів він не надав суду, а тому, відсутні правові підстави для відшкодування моральної шкоди згідно вимог ч.4 ст.157 СК України, на що посилається позивач в своїй позовній заяві. Відповідно до вимог ст.158 СК України, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року №6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. В п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» є роз'яснення, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позначених моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, згідно із ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а ч.1 ст.11 ЦПК України встановлює, що суд розглядає справу за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Із матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду жодних доказів його душевних страждань (якщо вони були). За таких обставин, вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди також є необґрунтованою і задоволенню не підлягає. Отже, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial