Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

У серпні 2016 р. позивач звернувся до суду із даним позовом. В обґрунтування позову вказано, що в м. Києві за адресою: [ADDRESS] у двокімнатній приватизованій квартирі, мешкали її батько [PERSON], дідусь з бабусею (його батьки) - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] Квартирою володіли у рівних частках ( по ? частині) дідусь і бабуся. Зі слів позивача, [INFO] р. помер дідусь [PERSON], і після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки вищезазначеної квартири. Оскільки дідусь позивача не залишив заповіту, то спадщину на ? частку належної йому квартири отримали за законом в рівних частках батько позивача та її бабуся. Таким чином (на думку позивача) батьку позивача належить ? частка спірної квартири, а бабусі ? частки квартири. При цьому [INFO] раптово помер батько позивача - [PERSON], і спадкоємцями після відкриття спадщини за законом стали позивач, його дружина - 3-я особа [PERSON] та матір небіжчика - бабуся позивача [PERSON] у рівних частках. Зі слів позивача, після смерті батька із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась також дружина батька - 3-я особа № 3 [PERSON], а бабуся позивача фактично прийняла спадщину, так як була зареєстрована і проживала у цій квартирі. Після цього позивач і [PERSON] претендували на 1/6 частку квартири кожна, а бабуся на 5/6 часток квартири. При житті (зі слів позивача) дід та бабуся мали намір переоформити квартиру на свого єдиного сина - [PERSON] шляхом дарування, але так сталося, що син помер раніше матері. Її батька поховали у Житомирській області поряд з його батьком, а бабуся разом з відповідачкою, яка зненацька з'явилась у м. Києві, поїхали назад до додому. За життя бабуся неодноразово стверджувала, що раз так трапилося, то квартиру та все інше майно повинна отримати саме позивач - єдина онука. Як потім стало відомо, відповідач, яка раніше майже не підтримувала родинних зв'язків, (зі слів позивача) приїхала до м. Києва і в той час, коли всі займалися похованням батька, спонукала свою тітку - бабусю позивача до складання заповіту на свою користь. При цьому (як пояснили позивачу сусіді), відповідач [PERSON] обмежила доступ до хворої бабусі, не дозволяла сусідам навідувати її, не впускала їх до квартири та не дозволяла спілкуватися. Також, коли родичі бабусі дзвонили останній, то завжди відповідала відповідач [PERSON], слухавку бабусі не давала и казала що з нею все в порядку. Але, як з'ясувалося потім, (як вказує сама позивач) після поховання сина, бабуся впала у під'їзді, отримала тяжкі травми, її майже паралізувало, і вона в тяжкому стані знаходилася вдома аж до дня своєї смерті. З кожним днем стан її здоров'я погіршувався, але про це ніхто з родичів не знав . Як вказує позивач, [INFO] р. її бабуся померла, а відповідач не повідомила позивача про це, і про смерть остання випадково дізналась від третьої особи № 3 - [PERSON], яка теж випадково була в м. Києві та дізналась про смерть своєї свекрухи. Як позивач з'ясувала, відповідач, замість госпіталізації та надання належної медичної допомоги її бабусі, організувала візит приватного нотаріуса [PERSON] - третя особа № 1, яка на дому, всупереч закону (на думку позивача) та правил вчинення нотаріальних дій посвідчила заповіт на користь відповідача [PERSON], яка у подальшому стала єдиним спадкоємцем. Як вказує позивач, її бабуся за станом здоров'я та через хворобу на час підписання заповіту, як стверджують її сусіди, не в змозі була навіть поставити свій підпис під заповітом, тому відповідач організувала трьох свідків - підписантів, які погодилися прийняту у цьому участь. Вважає, що бабуся, через свій стан, не усвідомлювала значення своїх дій та їх наслідки, оскільки за життя и при здоровому глузді мала зовсім інші наміри щодо спадщини. Наразі невідомо чи є взагалі її підпис на заповіті. За цим заповітом відкрито спадкову справу приватним нотаріусом Петченко Ю.А. (3-я особа № 2), який повідомив позивача про те, що я вона спадкоємцем за законом і має право на 1/12 частку спадщини. Разом з тим, не дав ознайомитися з заповітом, даними осіб, які його підписали, тому позивач вважає, що є порушення вимог закону (ст. 207, 1253 ЦК України) та правил при його посвідченні. Як вказано у позові, після смерті бабусі позивача, відповідач [PERSON], не дочекавшись відповідного терміну, самовільно та протиправно заволоділа спадковим майном - квартирою, речами, документами на які мають право інші спадкоємці за законом, таким чином вчинила інші дії, спрямовані на протиправне заволодіння спадщиною. Тому, на підставі вищевикладеного позивач просить суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON], складений та засвідчений приватним нотаріусом КМНО Заїзжай К.М. на користь відповідача [PERSON] У судовому засіданні позивач та представник позивача збільшили позовні вимоги та просили суд також визнати заповіт від 10.02.2016 р. нікчемним (недійсним), скасувати та виключити з спадкового реєстру запису про державну реєстрацію заповіту, як такий, що не підлягає виконанню. Відповідач гр. [PERSON] - [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] у судовому засіданні не визнали даний позов у повному об'ємі. Третя особа № 1 - приватний нотаріус КМНО Заїзжай К.М. у судовому засіданні не визнала позовні вимоги та вказала, що у її діях при складанні заповіту порушень не було, у подальшому у судове засідання не з'являлась. Третя особа № 2 - приватний нотаріус КМНО Петченко Ю.А. у судове засідання також не з'явився, належним чином був повідомлений. Третя особа № 3 - [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала у повному об'ємі. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши інші докази по справі та допитавши свідків суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. Судом встановлено, що власниками [ADDRESS] є дідусь і бабуся позивача - [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO], а також там мешкав її батьком - [PERSON] Так, згідно ст.ст. 1216, 1217 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 ЦК України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. (стаття 1268 ЦК України) Як з'ясовано судом, [INFO] р. помер дідусь [PERSON], і після його смерті відкрилась спадщина у вигляді ? частки вищезазначеної квартири. Оскільки дідусь позивача не залишив заповіту, то спадщину на ? частку належної йому квартири отримали за законом в рівних частках батько позивача та її бабуся. При цьому [INFO] раптово помер батько позивача - [PERSON], і спадкоємцями після відкриття спадщини за законом стали позивач, його дружина - 3-я особа [PERSON] та матір небіжчика - бабуся позивача [PERSON] у рівних частках. Як встановлено судом, після смерті батька із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулась дружина батька - 3-я особа № 3 - [PERSON], а бабуся позивача - [PERSON] фактично прийняла спадщину, так як була зареєстрована і проживала у цій квартирі. При цьому батька позивача поховали у Житомирській області поряд з його батьком, а бабуся разом з відповідачем [PERSON], повернулись назад до Києва. Відповідно ч. 5 ст. 203 ЦК України правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним. Як було встановлено у судовому засіданні та не заперечувалось сторонами, після поховання сина, бабуся позивача - [PERSON] впала у під'їзді, і відповідач [PERSON] займалась нею, так як вона ([PERSON]) весь час знаходилася вдома аж до дня своєї смерті. [INFO] р. бабуся позивача померла. Про її смерть позивач - онука померлої дізналась від третьої особи № 3 - [PERSON] У відповідності до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. (ст. 1297 ЦК України) Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Так, згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до ст. 244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. В розумінні ст. 202 ЦК України як заповіт, так і довіреність є односторонніми правочинами. Як вбачається з пояснень свідків та частково заперечується стороною позивача, за ініціативою [PERSON] було викликано приватного нотаріуса [PERSON] - 3-я особа № 1, яка у квартирі [ADDRESS] а в м. Києві, посвідчила заповіт на користь відповідача [PERSON], яка стала єдиним спадкоємцем. Згідно до ст. 1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Стаття 245 ЦК України встановлює, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Глава 6 розділу І Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 р. передбачає, що правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Аналогічну норму містить ст. 44 Закону України «Про нотаріат». За змістом вищевикладених положень законодавства, заповіт і довіреність, яка передбачає право розпорядження нерухомим майном, повинні складатися в письмовій формі та бути нотаріально посвідченими. Нотаріальне посвідчення таких документів передбачає їх особисте підписання спадкодавцем/довірителем в момент нотаріального посвідченням, у відповідності до передбаченої Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України процедури. Як з'ясовано судом, за цим заповітом було відкрито спадкову справу приватним нотаріусом Петченко Ю.А. (3-я особа № 2), який (зі слів позивача) повідомив останню про те, що вона також є спадкоємцем за законом і має право на 1/12 частку спадщини. Наявними в матеріалах справи та дослідженими судом доказами, а саме: заповітом [PERSON] від 10.02.2016 р., витягом із спадкового реєстру № 58561286 про реєстрацію заповіту в Спадковому реєстрі достовірно підтверджується, що спадкодавець [PERSON] заповіла, а спадкоємець [PERSON] (т. 1 а.с. 177-178) прийняла спадщину, до якої входить [ADDRESS]. Згідно ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. При цьому ст.203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що учиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. За змістом ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). При цьому ст.52 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що про всі нотаріальні дії, вчинені нотаріусами або посадовими особами органів місцевого самоврядування, робиться запис у реєстрах для реєстрації нотаріальних дій після того, як нотаріус зробить посвідчувальний напис на документі або підпише документ, що ним видається. Кожна нотаріальна дія реєструється під окремим порядковим номером. Номер, під яким нотаріальна дія зареєстрована, зазначається на документі, що видається нотаріусом, чи в посвідчувальному написі. Запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії. Як вбачається з наявного у справі витягу з реєстру про вчинення нотаріальних дій 3 особою № 1 - приватним нотаріусом КМНО Заїзжай К.М., за № 58561286 від 10.02.2016 р. останньою зареєстровано посвідчення заповіту [PERSON] за № 102 від 10.02.2016 р. Таким чином, вбачається, що вчинення нотаріальної дії по оформленню заповіту відбувалося у відповідності до Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України № 296/5 від 22.02.2012 р. та Закону України «Про нотаріат», що передбачає проставлення спадкодавцем/довірителем свого особистого підпису на заповіті і довіреності в присутності нотаріуса. Враховуючи все вищевикладене, оскільки за змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи з того, що позивач [PERSON] за допомогою належних та допустимих доказів не довела існування обставин, на яких ґрунтуються його позовні вимоги, а саме факт недійсності (нікчемності) заповіту від 10.02.2016 р., суд приходить до висновку, що заявлені нею вимоги не підлягають задоволенню у повному об'ємі. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed