Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-26 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить вищевказана квартира. Після реєстрації шлюбу з відповідачем, позивач прописала останнього у вищевказаній квартирі. Оскільки сімейне життя у сторін не склалось, 06.01.2019 відповідач зібрав свої речі, забрав всі грошові заощадження за роки спільного сімейного життя та зник у невідомому напрямку. В липні 2019 року рішенням Ленінського районного суду міста Миколаєва шлюб між сторонами було розірвано. Більше відповідач за місцем прописки не з`являвся, його місцезнаходження позивачу невідомо, його речей в квартирі немає, комунальні платежі він не сплачує, в утриманні квартири участі не бере. Після розірвання шлюбу відповідач пообіцяв добровільно виписатися з квартири, але досі цього не зробив, чим перешкоджає позивачу розпоряджатися власним майном. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 28.11.2019 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. У судове засідання, призначене на 27.04.2020 на 09:30 годину, сторони не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивача надав до суду письмову заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Відповідач відзиву на позов не надав, причини неявки суду не повідомив. Направлена на його адресу судова кореспонденція повернута до суду поштовим зв`язком із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», що відповідно до частини восьмої статті 128 ЦПК України вважається належним повідомленням сторони про судове засідання. За таких обставин, з урахуванням положень статті 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Згідно вимог статті 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його складання. Суд, дослідивши матеріали справи і оцінивши наявні в ній докази, дійшов наступного. Згідно договору купівлі-продажу квартири від 23.09.2011 [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Право власності позивача на вищевказану квартиру підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, довідка №190707778 від 28.11.2019. Відомостями про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні/будинку № 19.03.03-24 Д/3061/19 від 14.08.2019 підтверджується, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] . Згідно відомостей, наданих на запит суду Відділом обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області та Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відповідач [PERSON] дійсно зареєстрований за вищевказаною адресою з 14.10.2011. Актом про не проживання від 15.08.2019, засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підтверджується, що відповідач фактично не проживає за адресою: [ADDRESS] , з 06.01.2019. Вказані обставини також підтверджуються актом про не проживання від 29.08.2019, засвідченим сусідами [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] , а також наступними заявами: [PERSON] від 13.08.2019, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 05.06.2019. Згідно витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань по кримінальному провадженню №12019150040002018 04.06.2018 о 08:55 відповідач, перебуваючи в квартирі позивача, самоправно, всупереч встановленому законом порядку заволодів майном позивача, сума спричиненої матеріальної шкоди встановлюється. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» зазначено, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права громадян на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій в здійсненні покладених на них завдань по управлінню житловим фондом, експлуатації і збереженню його. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Конституцією України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Всебічно і повно з`ясувавши всі обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позивача, об`єктивно оцінивши наявні докази у сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, оскільки позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою її нерухомого майна зареєстрований відповідач, який за вказаною адресою на дату ухвалення цього рішення не проживає понад один рік та відповідно до вимог статті 405 ЦК України втратив право на користування цим житлом, а тому позов підлягає задоволенню у спосіб, вказаний позивачем. У відповідності до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved