Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування домоволодінням, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вказане домоволодіння належить йому праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченому 06 травня 2008 року нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. за реєстровим №2675. У вказаному житловому будинку зареєстрований позивач та відповідач - [PERSON] , який не мешкає у вказаному домоволодінні тривалий час, не сплачує за комунальні послуги, тому позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 28 серпня 2019 року з Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України в Харківській області були отримані відомості щодо зареєстрованого у встановленому законом порядку місця мешкання відповідача. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 29 серпня 2019 року позов було прийнято до провадження і призначено до розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 24 вересня 2019 року за наслідками підготовчого судового засідання справу було призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення не заперечував, просив судові витрати залишити за ним. Частиною 11 ст.128 ЦПК України передбачений виклик до суду відповідача зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. 29 серпня 2019 року на офіційному веб-сайті Харківського районного суду Харківської облаті (hr.hr.court.gov.ua) було розміщено оголошення про повідомлення [PERSON] , останнє відоме місце мешкання: [ADDRESS] , що розгляд справи №635/6115/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, призначено на 24 вересня 2019 року о 09.00 годині у приміщенні Харківського районного суду Харківської області за адресою: Харківська область , Харківський район смт. Покотилівка , вул .Сковороди, 18. Таким чином, відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. А тому, у відповідності до вимог ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутність, постановивши по справі заочне рішення. Оскільки сторони у судове засідання не з`явились, у відповідності з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченому 06 травня 2008 року нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. за реєстровим №2675, домоволодіння [ADDRESS] на праві приватної власності належить позивачу /а.с.5-6/. Відповідно до довідки виконавчого комітету Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області від 12 серпня 2019 року у вказаному житловому будинку зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] /а.с.9/. Відповідно до акту обстеження домоволодіння від 08 серпня 2019 року, складеного депутатом Мереф`янської міської ради Харківського району Харківської області Дирченко Т. П. встановлено, що у домоволодінні мешкає [PERSON] [PERSON] у вказаному домоволодіння не мешкає з 2012 року, його особистих речей в будинку немає /а.с.8/. Також у судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 2012 року у спірному домоволодінні не проживає, своїх речей в домоволодінні не зберігає, комунальні послуги не сплачує та не приймає участі в утриманні житлового будинку. Наведеними доказами також підтверджується те, що відповідач вже більше 7 років не користується спірним житлом без поважних причин, оскільки перешкод в користуванні таким йому ніхто і ніколи не чинив. Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного. За змістом ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі положень ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до вимог ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасниками справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Як передбачено ч.ч.1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно до ст.379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об`єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім`ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за особою, яка хоча і правомірно вселилася у спірне жиле приміщення власника, але на час розгляду справи не є членом його сім`ї. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Слід також зазначити, що відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає з цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Статтею 391 ЦК України встановлене абсолютне право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи те, що відповідач зареєстрований у спірному домоволодінні, однак з 2012 року по теперішній час не мешкає в ньому, тому оголошена та досліджена у судовому засіданні сукупність доказів призводить суд до висновку про те, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням у спірному домоволодінні. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України суд вважає за доцільне залишити судові витрати за позивачем. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved