Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 28.09.2007 року, актовий запис № 1537. В обґрунтування позовних вимог вказує, що перебуває з відповідачем у шлюбі, який зареєстровано 28.09.2007 року. Від спільного проживання мають двох неповнолітніх дітей. Сімейне життя з відповідачем не склалось, сторони мають різні погляди на сімейне життя, не підтримують сімейно-шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства, зареєстрований шлюб має формальний характер. 11.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи. 13.11.2020 року ухвалою суду призначено сторонам у справі строк на примирення терміном 2 місяці. Сторони в судове засідання не з`явились. 18.01.2021 року позивач подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. 18.01.2021 року відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає в повному обсязі. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 28.09.2007 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Білоцерківського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 1537. В шлюбі народилися діти: донька - [PERSON] , [INFO] та син - [PERSON] , [INFO] . При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, при цьому наданий судом строк на примирення не дав позитивного результату в частині збереження шлюбу. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків від ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру фізичною особою, тобто в розмірі 420,40 грн., а іншу частину судового збору повернути позивачу зі спеціального фонду Державного бюджету України.

Outcome: approved