Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

У серпні 2015 року до Оріхівського районного суду Запорізької області надійшла позовна заява Запорізького національного технічного університету, в якій він просив стягнути з [PERSON] заборгованість за договором про надання освітніх послуг у розмірі 3099,66 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10.09.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про надання освітніх послуг з підготовки фахівця з вищою освітою № 4672/І-Бу/13-13 (надалі Договір). За умовами цього [PERSON] відповідач був зарахований на 3-й курс заочного відділення позивача за контрактом на навчання за спеціальністю «Мікро- та наноелектронні прилади та пристрої». Позивач забезпечив наданню відповідачу освітніх послуг. У звязку з невиконанням навчального плану відповідач, який у встановленому [PERSON] порядку не повідомив позивача про небажання продовжувати навчання, був відрахований з університету з 30.06.2013 року наказом ректора від 25.06.2013 року. За відповідачем залишилась заборгованість у розмірі 3099,66 грн., які він не сплатив за навчання у першому семестрі першого року навчання. В судове засідання позивач явку представника не забезпечив, надав письмову заяву про розгляд справи без його участі та підтримання позовних вимог. Відповідач проти позову заперечував, пославшись на те, що освітні послуги за [PERSON] йому фактично надані не були, оскільки він не відвідав протягом 2013-2014 навчального року жодного зайняття, а тому освітні послуги ним фактично не споживались. Відповідач сплатив за навчання у першому семестрі першого навчального року 2250,90 грн., однак в подальшому в нього зникла потреба у навчанні, у звязку з чим він не вносив плату за другий семестр у розмірі 3099, 66 грн. Про намір припинити навчання у звязку з сімейними обставинами він повідомив позивача, один примірник відповідної заяви здавши до деканату свого факультету, а другий примірник цієї надіславши позивачу поштою. У звязку з цим відповідач вважає, що Договір був достроково припинений у звязку з невиконанням його умов обома сторонами, а обовязку вносити плату за другий семестр в нього не виникала. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, проаналізувавши норми матеріального права, якими регулюються спірні відносини, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з такого. Судом встановлено, що 10.09.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений Договір про надання освітніх послуг з підготовки фахівця з вищою освітою № 4672/І-Бу/13-13. Умовами цього [PERSON] було встановлено, що позивач, як виконавець послуги, бере на себе зобовязання за рахунок коштів відповідача, як замовника, надати освітні послуги, на рівні державних стандартів освіти, з навчання за освітньо-кваліфікаційним рівнем «бакалавр» з напряму підготовки 6.050801 «мікро та наноелектроніка» з можливістю подальшого навчання на спеціальності 7.05080101 «мікро- та наноелектронні прилади та пристрої» на заочному відділенні 3-го курсу факультету радіоелектроніки і телекомунікацій (п. п. 1.1, 2.1). При цьому на відповідача [PERSON] були покладені обовязки своєчасно вносити плату за отриману освітню послугу в розмірах та в строки, встановлені [PERSON] (п. 3.1), виконувати вимоги законодавства та Статуту позивача з організації надання освітніх послуг, правил користування бібліотекою тощо (п. 3.2). Відповідно до п. 4.2 [PERSON] загальна вартість освітньої послуги становила 10218,50 грн., а за перший рік навчання (на третьому курсі) 5350,50 грн. Наказом ректора позивача № 337-1 від 05.10.2012 року відповідач був поновлений на 3-му курсі факультету радіоелектроніки і телекомунікацій як такий, що був раніше відрахований за невиконання навчального плану. За визнанням обох сторін, відповідач вніс оплату за перший семестр 2013-2014 років у розмірі 2550,50 грн., однак не відвідав протягом цього періоду часу жодного навчального заняття, а потім не вніс оплату за другий семестр в розмірі 3099,66 грн. Наказом ректора позивача № 216-1 від 25.06.2013 року відповідач був відрахований у звязку порушенням умов [PERSON] у виді несплати за навчання. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Таким чином, наведені вище обставини суд вважає встановленими у звязку з тим, що вони визнані обома сторонами. Відповідно до п. 3.3 [PERSON], в разі, якщо відповідач за власною ініціативою вирішить з будь-яких причин не продовжувати навчання, він зобовязаний повідомити про це позивача письмово протягом 10-ти календарних днів, в разі відсутності такого повідомлення освітні послуги за семестр вважаються наданими до видання наказу про відрахування. Відповідач, стверджуючи про те, що він надав позивачу письмову заяву про небажання продовжувати навчання у другому семестрі 2013-2014 навчального року, не надав жодного доказу на підтвердження цієї обставини. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, у суду немає підстав для висновку про обґрунтованість заперечень відповідача. Доводи відповідача про те, що йому фактично не були надані освітні послуги, суд до уваги не бере з огляду на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до абз. 1 ч. 1 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, що була чинною на момент існування спірних правовідносин) вища освіта це рівень освіти, який здобувається особою у вищому навчальному закладі в результаті послідовного, системного та цілеспрямованого процесу засвоєння змісту навчання, який ґрунтується на повній загальній середній освіті й завершується здобуттям певної кваліфікації за підсумками державної атестації. Частиною шостою статті 64 Закону України «Про вищу освіту» (в редакції, що була чинною на момент існування спірних правовідносин) розмір плати за весь строк навчання або за надання додаткових освітніх послуг встановлюється у договорі, що укладається між вищим навчальним закладом та особою, яка навчатиметься, або юридичною особою, що оплачуватиме навчання або надання додаткових освітніх послуг, і не може змінюватися протягом усього строку навчання. Типовий договір затверджується спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади у галузі освіти і науки. За змістом Типового договору, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 11.0.2002 року № 182, предметом освітньої послуги є навчання (підготовка, перепідготовка, підвищення кваліфікації кадрів та додаткові послуги). Суд виходить з того, що зобовязання з надання освітньої послуги за своєю природою є таким, що може бути належним чином виконане лише у разі зустрічного належного виконання студентом своїх зобовязань, а тому до цих відносин має застосовуватись ст. 538 ЦК України. Оскільки матеріалами справи підтверджується, що відповідач своїх обовязків щодо виконання навчального плану не виконав, дії позивача відповідали вимогам ст. 538 ЦК України, а тому позов є законним та обґрунтованим. Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 526, 538, 901 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 64 Закону України «Про вищу освіту», п. 3.3 [PERSON] про надання освітніх послуг з підготовки фахівця з вищою освітою № 4672/І-Бу/13-13 від 10.09.2012 року,

Outcome: approved