Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-16 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Київського національного університету імені Тараса Шевченка (далі - відповідач), в якому просив стягнути з останнього на свою користь недоплачену заробітну плату в розмірі 409,62 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 1996 року працював у Київському національному університеті імені Тараса Шевченка на посаді техніка І категорії та на посаді чергового слюсаря сантехнічної служби Інституту міжнародних відносин. 03.11.2014 позивача на підставі наказу № 1610-04 звільнено з посади техніка 1 категорії та з посади чергового слюсаря сантехнічної служби корпусу інституту міжнародних відносин з 07.11.2014. В червні 2016 року на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20.11.2015 позивача поновлено на займаних посадах. 25 січня 2017 року позивача повторно звільнено відповідно до наказу № 08-55-04, у зв`язку зі скасуванням рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 20.11.2015 року. Відповідно до розрахунково-платіжної відомості за січень 2017 року при звільненні позивачу було нараховано 7 264,33 грн. Але згідно довідки про доходи № 535 від 07.02.2017 року та розрахункового листа за січень 2017 року позивачу було виплачено 6 854,71 грн. тобто за січень 2017 року позивачу недоплачено 409,62 грн. заробітної плати, яку позивач просив суд стягнути на свою користь. У відзиві на позовну заяву, відповідачем зазначається, що при звільненні [PERSON] в розрахунку помилково не було враховано роботу в святковий день 07.01.2017 року. У вересні 2017 року позивач звернувся до бухгалтерії університету щодо нарахування йому оплати за роботу у святковий день. Нарахування і оплата були проведені через касу університету 13.09.2017 року, але [PERSON] не отримав кошти в сумі 325,66 грн., які були переведені на депонент, згідно законодавства. Депоновану суму заробітної плати 325,66 грн. [PERSON] отримав 20.02.2018 року (в тому числі 83,96 грн. податкові відрахування). Факт отримання позивачем зазначених коштів зафіксовано в постанові Київського апеляційного суду від 19.03.2019 р. у справі №761/1337/18, згідно якої з Київського національного університету імені Тараса Шевченка стягнено на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 5000 грн., тому просив відмовити у задоволенні позову. Ухвалою суду від 03.02.2020 року, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. У встановлений судом в ухвалі від 03.02.2020 року строк, відповідач надав відзив на позов, а позивач відповідь на відзив суду не подав. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Ухвалою суду від 17.03.2020 року залишено без задоволення клопотання представника відповідача Мельник Таїсії Миколаївни про призначення розгляду справи за позовом [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати в порядку загального позовного провадження. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження без виклику у судове засідання сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року у справі №761/1337/18 за позовом [PERSON] до Київського національного університету імені Тараса Шевченка про стягнення недоплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, стягнуто з Київського національного університету імені Тараса Шевченка на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 5 000 грн. ( Вказана постанова залишена без змін постановою Верховного Суду від 04 грудня 2019 року. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Постановою Київського апеляційного суду від 19 березня 2019 року встановлено, що на підставі заяви [PERSON] від 11 липня 2005 року та відповідно до Витягу з наказу № 08-722-04 ректора КНУ ім. Тараса Шевченка від 14 липня 2005 року позивача, слюсаря по ремонту теплопунктів 6 розряду сантехнічної служби ІМВ, було прийнято з 11 липня 2005 року, на умовах сумісництва, на посаду чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ст.) сантехнічної служби ІМВ. Відповідно до Витягу з наказу № 08-478-04 ректора КНУ ім. Тараса Шевченка від 17 квітня 2006 року позивача з 17 квітня 2006 року було переведено на посаду техніка 1 категорії сантехнічної служби ІМВ. Відповідно до наказу від 3 листопада 2014 року № 08-1610/04 [PERSON] було звільнено із займаної посади техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу ІМВ з 7 листопада 2014 року за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків, згідно п. 3 ст. 40 Кодекс законів про працю України. Вказаний наказ був прийнятий на підставі подання керівництва підрозділу, витягу із протоколу № 14 від 29 жовтня 2014 року засідання профбюро, розпорядження І.О. Лютого. Цим же наказом позивача було звільнено з посади чергового слюсаря 6 розряду (0,5 ставки) сантехнічної служби корпусу ІМВ від сумісництва з 7 листопада 2014 року також за систематичне невиконання без поважних причин покладених на нього обов`язків на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України. Судом встановлено, що на виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року позивача 30.06.2016 року було поновлено на посаді техніка 1 категорії сантехнічної служби корпусу Інституту міжнародних відносин з 07.11.2014 року, наказ від 03.11.2014 року №08-1610-04 п.1, п. 2 скасовано, що підтверджується копією трудової книжки. 25.01.2017 року позивача Наказом №08-955-04 від 30.06.2016 року звільнено з посади техніка 1 категорії згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України, на підставі скасування рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 20.11.2015 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.01.2017 року, що підтверджується копією трудової книжки. З наданих відповідачем доказів вбачається, що Наказом ректора №204-32 від 16.03.2010 року, за погодженням з первинною профспілковою організацією, в університеті запроваджено підсумований облік робочого часу для працівників, які працюють по змінах. Встановлено обліковий період для обліку робочого часу - календарний рік. Працівники сантехнічної служби корпусу ІМВ університету працюють по змінах відповідно до графіків змінності. Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що фактично відпрацьований час позивача зафіксовано у табелях обліку робочого часу, де зазначаються години відпрацьовані позивачем та відповідно оплата праці позивача здійснювалася на підставі табелів обліку робочого часу, що підтверджується наданими розрахунками. Так, колегією суддів апеляційного суду встановлено, що після звільнення позивача з роботи відповідно до наказу №08-955-04 від 30.06.2016 року відповідачем проведено з ним повний розрахунок по заробітній платі відповідно до вимог чинного законодавства. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у постановах у справах №6-76цс14 від 02.07.2014 року, №6-837цс15 від 23.12.2015 року, визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні, та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої частиною першою статті 117 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в п. 20 своєї постанови № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснив - установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь час затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому його вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. З урахуванням того, що судом апеляційної інстанції було встановлено, що відповідачем проведено з позивачем повний розрахунок по заробітній платі, що включає в себе період за січень 2017 року, який предметом розгляду у даній справі, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню з огляду на існування рішення суду, що набрало законної сили, про стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, яким встановлено факт повного розрахунку з позивачем. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про стягнення недоплаченої заробітної плати за січень 2017 року суд не вбачає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст.ст. 67, 72, 107, 115, 116, 117, 233 КЗпП України та

Outcome: dismissed