Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі ПрАТ «ЦГЗК») з позовом про відшкодування моральної шкоди у звязку з ушкодженням здоровя при виконанні трудових обовязків. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 21.03.1991 по 24.09.2015 р. працював помічником машиніста бурової установки, машиністом бурової установки у Глеюватському карєрі, Петрівському карєрі на ПрАТ «ЦГЗК» в умовах, які характеризувались перевищенням гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища. У лютому 2016 року рішенням ЛЕК Українського науково-дослідного інституту промислової медицини про наявність професійного захворювання від 07.02.2017 р. протокол №158 позивачу встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба другої стадії. Згідно з довідкою МСЕК від 20.06.2017 р. йому первинно встановлена стійка втрата професійної працездатності в розмірі 25% з 12.06.2017 року безстроково. Актом розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 06.04.2017 року позивачу встановлено причину професійного захворювання перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Тобто, дії відповідача, який не забезпечив безпечних умов праці, призвели до настання негативних наслідків у здоровї позивача. В звязку з професійним захворюванням змінився спосіб та якість його життя, що завдає йому моральних страждань. Виходячи з характеру захворювання він не має змоги вести звичайний спосіб життя, оскільки змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки, без яких його стан погіршується. Він не може допомогти по господарству своїй родині, оскільки відчуває постійні болі, що підтверджуються медичними висновками. При його захворюванні повне одужання неможливе і перспектива в майбутньому переносити болі, постійно лікуватись спричиняє йому моральні страждання. Вважає, що діями відповідача йому завдано моральну шкоду, розраховану відповідно до законодавства та судової практики і яку він оцінює в 320000,00 грн., а тому просить стягнути зазначену суму з відповідача. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у заявленому розмірі, посилаючись на обставини, викладені у ній. Представник відповідача у письмових запереченнях на позов та у судовому засіданні проти позову заперечувала, заявлені позовні вимоги вважає не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, посилаючись на те, що наявність моральних страждань позивача не може доводитись медичними документами, оскільки в них не йдеться про розлади здоровя, повязані з його психологічним станом. Позивачем не доведено, що мали місце будь-які незаконні дії чи бездіяльність відповідача, які могли бути причиною професійного захворювання, оскільки Актом розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання не встановлено винних осіб, котрі порушили норми охорони праці. Крім того, позивач працював у шкідливих умовах праці не тільки на підприємстві відповідача. Укладаючи з відповідачем трудовий договір та після проведення атестації робочих місць, останній кожен раз повідомляв позивача під розписку про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоровя. Проте позивач, знаючи і розуміючи це, свідомо і добровільно погоджувався на таку роботу, за яку між іншим отримував пільги та компенсації, при цьому був належним чином забезпечений засобами індивідуального захисту. Представник відповідача вказує, що позивачем взагалі не доведена наявність моральної шкоди як і заявлений до стягнення її розмір, який не відповідає критеріям розумності і справедливості, в звязку з чим просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [PERSON] працював у ПрАТ «ЦГЗК» з 21.03.1991 р. по 24.09.2015 р. помічником машиніста бурової установки, машиністом бурової установки у Петрівському та Глеюватському карєрах. 24.09.2015 р. позивач був звільнений за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію за ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача (а.с. 24-27). Відповідно до медичного висновку лікарсько-експертної комісії спеціалізованого профпатологічного лікувально-профілактичного закладу Українського НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу про наявність професійного характеру захворювання №158 від 07.02.2017 р. [PERSON] встановлено професійне захворювання з діагнозом: - вібраційна хвороба другої стадії: синдром церебрально-перефиричної ангіодистонії, ускладненої дисциркуляторною енцефалопатією з вестибулопатією, синдромом полірадикулонейропатії з вираженими статико-динамічними порушеннями на шийному та поперековому рівнях, стійким больовим компонентом, нейродистрофією у вигляді двостороннього деформуючого періартрозу (ПФС другого ст.), деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом ліктьових (ПФ другого ст.) і колінних (ПФ другого ст. з порушенням функцій ходи) суглобів (а.с.9-10). Відповідно до санітарно-гігієнічної характеристики умов праці, наданої «Криворізьким міськрайонним управлінням Дерсанепідемслужби у Дніпропетровській області» вих. №2/2-11-3-3679 від 26.08.2015 р. умови праці позивача за період роботи з 21.03.1991 р. по даний час - машиністом бурової установки в Глеюватському карєрі ПАТ «Центральний гірничо-збагачувальний комбінат» (правонаступник ВАТ «ЦГЗК»), раніше працював помічником машиніста бурової установки, машиністом бурової установки в Петрівському карєрі Центрального гірничо-збагачувального комбінату за концентрацією аерозолю переважно фіброгенної дії в повітрі робочої зони відносяться до 3 класу 2 ступеня шкідливості, за рівнем загальної транспортно-технологічної вібрації до 3 класу 1 ступеня шкідливості, за важкістю праці до 2 класу допустимого, в т.ч. за незручною позою до 3 класу 1-2 ступеня шкідливості (а.с.29-32). З дослідженого в судовому засіданні акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 6 квітня 2017 року слідує, що професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи машиністом бурової установки СБШ-250 у Глеюватському карєрі виконував керування буровою установкою СБШ-250 під час буріння свердловин, монтував, демонтував, переміщав, готував до роботи, установлював бурову установку, планував і розчищав майданчики для встановлення. При цьому внаслідок недосконалості технології відкритого видобутку руди, різної міцності гірничої породи, підпадав під вплив підвищених рівнів загальної вібрації. Також згідно медичного висновку лікарсько-експертної комісії Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 07.02.2017 №158 підставою для встановлення професійного характеру захворювання послужив профмаршрут: 21.03.1991-01.09.2000 рр. помічник машиніста бурової установки Петрівського карєру ВАТ «ЦГЗК»; 01.09.2000-22.09.2004 рр. машиніст бурової установки Петрівського карєру ВАТ «ЦГЗК». Пунктом 17 Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 6 квітня 2015 року причиною виникнення професійного захворювання встановлено: вібрація загальна транспортно-технологічна, еквівалентний рівень віброприскорення 63 дБ, при гранично допустимому 59 (а.с. 4-7). Довідкою МСЕК серії 12 ААА №044994 від 20.06.2017 р. позивачу встановлено 25% втрати працездатності по професійному захворюванню по вібраційній хворобі первинно з 12.06.2017 р. і безстроково. Зазначена потреба у медичній та соціальній допомозі: забезпечення лікарськими засобами, ВМП (а.с. 8). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України, забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Суд вважає, що зазначеного обовязку відповідач не виконав. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обовязковому зясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного звязку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Як вбачається з акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання, складеного 06.04.2017 р., причиною виникнення професійних захворювань позивача є перевищення гранично допустимого рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу. Суд вважає зазначене наслідком порушення посадовими особами підприємства, де працював позивач, ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України «Про охорону праці», якими передбачений обов'язок власника або уповноваженого ним органу створити на робочому місці умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Суд відхиляє заперечення відповідача в частині доводів про те, що позивач не навів доказів завдання йому моральної шкоди, оскільки такі доводи не ґрунтуються на законі та спростовуються наведеними висновками суду. Надання підприємством засобів захисту від шкідливих чинників, які не усунули вплив негативних факторів, інформованість позивача при укладенні трудового договору та після проведення атестації робочих місць про умови праці не впливають на право позивача на відшкодування завданої моральної шкоди за умови підтвердження завдання такої шкоди. Доводи представника відповідача щодо відсутності факту вини відповідача, суд не приймає до уваги, оскільки у судовому засіданні встановлені обставини щодо наявності правових підстав для відшкодування моральної шкоди позивачу. Посилання представника відповідача на те, що позивач добровільно працював тривалий час у шкідливих умовах праці та що саме його дії стали причиною професійного захворювання, безпідставні та суперечать викладеному. Отже, доводи відповідача про те, що позивачем не надано жодного доказу, яким би підтверджувався факт спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з втратою працездатності, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки уже самим фактом стійкої втрати позивачем професійної працездатності з точки зору погіршення здоров'я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. У судовому засіданні встановлено, що в зв'язку з професійними захворюваннями позивачу заподіяно моральну шкоду, яка полягає в тому, що він втратив професійну працездатність у розмірі 25% безстроково. Як наслідок позивач обмежений у життєдіяльності, що проявляється больовими синдромами, необхідністю проходити лікування (про що свідчать виписні епікризи, а.с.11-12,13-14,15-16,17-18,19,20), вимушеним прийманням ліків, неможливістю допомагати по господарству своїй родині, необхідністю докладати додаткових зусиль для організації його життя. Отримане професійне захворювання призводить до зниження його фізичної активності. Отже, враховуючи те, що позивач працював на підприємстві відповідача впродовж 24 років 6 місяців, йому встановлено 25 % втрати працездатності первинно та безстроково, а також характер професійного захворювання, пов'язаного зі спричиненням йому фізичних і моральних страждань, його тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили, суд вважає, що [PERSON] має право на відшкодування моральної шкоди, так як має місце факт заподіяння позивачеві моральної шкоди. Позивач при визначенні відшкодування моральної шкоди у сумі 320\~000,00 грн. посилався на розрахунки, здійснені відповідно до встановленого мінімального розміру заробітної плати в Україні на 2017 рік. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди заподіяної позивачу, суд враховуючи роз'яснення п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 р. (з подальшими змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», характер та глибину його фізичних, душевних страждань від одержаного профзахворювання, тривалість лікування, втрату можливості його повної трудової та соціальної реабілітації, що призвело до значних змін його життєвих зв'язків та потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя, вважає, що для відшкодування моральної шкоди на користь позивача, виходячи з міркувань розумності, виваженості та справедливості потрібно стягнути з відповідача 18000 грн. за встановлені первинно 25 % втрати професійної працездатності безстроково. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, на користь держави за розгляд цивільної справи підлягають відшкодуванню з відповідача судові витрати 640,00 грн. судового збору станом на дату подачі позову, від сплати якого було звільнено позивача. На підставі викладеного, ст. ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст. 13 Закону України «Про охорону праці», ч. 1 ст. 1167 ЦК України та

Outcome: partial