Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належала 2-х кімнатна квартира [ADDRESS] . Постановою Верховного суду України від 14 листопада 2018 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 26 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б. Також визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] . Позивач зазначає, що підставою для реєстрації відповідача та її сина в квартирі [ADDRESS] був саме договір дарування від 26 червня 2016 року, який визнаний недійсним. Тобто, відпали правові підстави для перебування відповідача та її неповнолітнього сина на реєстраційному обліку в квартирі [ADDRESS] . Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги та просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про розгляд справи повідомлялась належним чином, клопотань суду не надала, в зв`язку з чим суд вважає можливим розглянути справу за її відсутності та постановити заочне рішення, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне. Постановою Верховного Суду від 14 листопада 2018 року скасовано рішення Оболонського районного суду м. Києва від 06 лютого 2018 року та постанову Апеляційного суду м. Києва від 18 квітня 2018 року та визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 26 березня 2018 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Заблоцькою Л.Б., визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.8-11). У відповідності до ч. 4 ст. 83 ЦПК Ураїни обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини. Одноособовим власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, який сформований 10.01.2019 року, індексний номер 152255964 (а.с.15). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. З матеріалів справи вбачається, що відповідач із своїм неповнолітнім сином вселилась у квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування, який в подальшому був визнаний недійсним, а право власності на квартиру за відповідачем припинено. Згідно ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Згідно з ч. 1 ст. 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 ст. 116 ЖК України визначено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач із своїм неповнолітнім сином займає житлову квартиру без будь - яких правових підстав, що у свою чергу перешкоджає законному власнику реалізувати своє право на користування своїм майном, вільно проживати на житловій площі, а відтак позов підлягає задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу у сумі 4 000,00 грн. є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг. У зв`язку з чим суд вважає правильним та доцільним стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000,00 грн. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З матеріалів справи вбачається, що позивач звільнений від сплати судового збору, оскільки є особою з інвалідністю 1 групи, вказане підтверджує Довідка серії АВ № 0657238 (а.с.16). Тому, відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь держави судові витрати. На підставі викладеного, та

Outcome: approved