Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-17 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON] про повернення майна з чужого незаконного володіння. До початку розгляду справи по суті позивач змінив предмет позову на застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування вартості майна та понесених збитків. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у жовтні 2007 року позивач на підставі мирової угоди, затвердженої ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, передала [PERSON] нежитлову господарську будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS]. У червні 2013 року ухвала місцевого суду про визнання мирової угоди була скасована апеляційним судом. Позивач вказує, що правочин (мирова угода) про передачу на користь відповідача будівлі визнаний судом недійсним, а тому в порядку, передбаченому ст. 216 ЦК України, відповідач повинна повернути на користь позивача усе одержане на виконання такого правочину, а саме: вартість будівлі та не отримані доходи від здачі майна в оренду. За таких обставин, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь вартість нежитлової господарської будівлі, що розташована за адресою: [ADDRESS], у розмірі 1577147 грн. та не отримані доходи від передачі будівлі в оренду в сумі 325000 грн., вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимог, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Наполягав, що мирову угоду про передачу майна, затверджену ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, визнано недійсною, оскільки апеляційний суд скасував ухвалу місцевого суду про її визнання. Позивачем було здійснено оцінку майна, переданого за мировою угодою. За таких обставин, позивач просить застосувати наслідки недійсності правочину шляхом повернення відповідачем усього одержаного за таким правочином, у тому числі компенсації понесених збитків. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, просив суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Вказав, що позивач обрав невірний спосіб захисту порушених прав. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2007 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики визнано мирову угоду, за якою [PERSON] передала належну їй на праві приватної власності нежитлову господарську будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], [PERSON] в рахунок боргу. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлову господарську будівлю, зобов'язано Київське МБТІ зареєструвати за [PERSON] нежитлову господарську будівлю. (а.с. 4) Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29 вересня 2011 року внесені зміни до ухвали про затвердження мирової угоди в частині зазначення загальної площі будівлі. 26 жовтні 2011 року відповідач зареєструвала в Київському МБТІ право приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], як вбачається з витягу про державну реєстрацію прав. (а.с. 3) Згідно з ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 12 червня 2013 року скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2007 року про затвердження мирової угоди, питання про визнання мирової угоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (а.с. 7) Як вбачається з мотивувальної частини рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16 січня 2014 року, ухваленого у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06 грудня 2013 року відмовлено у визнанні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20) У відповідності до положень ст. 175 ЦПК України мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов'язків сторін та предмета позову. Сторони можуть укласти мирову угоду і повідомити про це суд, зробивши спільну заяву. Якщо мирову угоду або повідомлення про неї викладено в адресованій суду письмовій заяві сторін, ця заява приєднується до справи. До ухвалення судового рішення у зв'язку з укладенням сторонами мирової угоди суд роз'яснює сторонам наслідки такого рішення, перевіряє, чи не обмежений представник сторони, який висловив намір вчинити ці дії, у повноваженнях на їх вчинення. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо умови мирової угоди суперечать закону чи порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у визнанні мирової угоди і продовжує судовий розгляд. Виходячи зі змісту статті 175 ЦПК України, мирова угода - це досягнута між сторонами в ході судового розгляду і під контролем суду заснована на взаємних поступках угода, яка по новому визначає їх суб'єктивні права та обов'язки не тільки процесуальні, а й матеріальні. Слід також зазначити, що до мирової угоди мають застосовуватись основні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відтак, мирова угода - це цивільно-правове зобов'язання, та до нього застосовуються загальні правила Цивільного кодексу України. Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За приписами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За правилами ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Отже, форма правочину, встановлена законом, у разі укладення між сторонами мирової угоди, є її затвердження судом, тобто своїм судовим рішенням суд підтверджує відповідність мирової угоди вимогам законодавства та відсутність порушень прав, свобод чи інтересів інших осіб. Затвердження мирової угоди здійснюється шляхом постановлення ухвали, в якій вирішується питання про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, у 2007 році ухвалою місцевого суду затверджено мирову угоду, укладену між позивачем та відповідачем, за умовами якої позивач передала на користь відповідача нежитлову будівлю, за відповідачем визнано право власності на таку будівлю, провадження у справі за позовом [PERSON] про стягнення боргу за договором позики закрито. У жовтні 2011 року відповідач зареєструвала на в КП Київське МБТІ своє ім'я право приватної власності на нежитлову будівлю, передану на підставі мирової угоди. У червні 2013 року апеляційний суд за скаргою [PERSON] ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва про затвердження мирової угоди скасував та передав на новий розгляд до суду першої інстанції питання про її визнання. В подальшому під час нового розгляду судом першої інстанції було відмовлено у визнанні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] Згідно з п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. Правовий аналіз вищенаведених норм закону дозволяє дійти висновку, що умовою укладення мирової угоди між позивачем та відповідачем у справі є затвердження такої угоди судом та закриття провадження по справі, для [PERSON] та [PERSON] у даному випадку це є моментом вчинення правочину. В протилежному випадку такий правочин є не вчиненим сторонами. Оскільки на час розгляду даної справи відсутні ухвала суду про затвердження мирової угоди щодо передачі на користь відповідача майна або рішення суду про визнання такої мирової угоди недійсною, суд доходить висновку, що правочин, на недійсність якого посилається позивач, сторонами не вчинено. За таких обставин, відсутні підстави для застосування до даних спірних правовідносин наслідків недійсності правочину, передбачених положеннями ст. 216 ЦК України, у вигляді відшкодування другій стороні вартості того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, та завданих збитків. Положеннями статті 11 ЦПК України встановлено принцип диспозитивності цивільного судочинства, за яким суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову та вирішує відмовити у задоволенні позову [PERSON] про застосування наслідків недійсності правочину, відшкодування вартості майна та понесених збитків.

Outcome: dismissed