Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

У серпні 2014 року позивачі звернулися до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до відповідачів. У позові посилались на те, що вони проживають у будинковолодінні по [ADDRESS] Власником вказаного будинковолодіння була відповідачка [PERSON] З її дозволу ними за власні кошти було здійснено добудову до будинку. В подальшому, власником будинковолодіння на підставі договору дарування від 28.04.2011 року став відповідач [PERSON], який звернувся до суду про виселення їх з будинку без надання іншого житла. Проте за рішенням суду у задоволенні його позову було відмовлено. Вказана ситуація стала несподіваною для них, адже відповідачі ніколи не приймали участь у добудові будинку та ніколи не заперечували проти здійснення добудови. Згідно висновку будівельно-технічної експертизи від 15.09.2015 року №15039 вартість витрат, понесених на добудову житлового будинку, будівництво господарських споруд та вартість будівельних робіт становить 241934 грн. Збільшивши позовні вимоги, просили позов задовольнити та стягнути з відповідачів на їх користь у солідарному порядку зазначену вище суму, а також понесені судові витрати. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. Просили задовольнити його у повному обсязі. Зокрема, позивачі зазначили, що після того як стали жити разом, за згодою [PERSON] (матері позивачки), стали жити у її будинку у спільному дворі. Оскільки будинок був дуже маленький та старий, вони вирішили його реконструювати. За всі роки, поки вони проживали у цьому будинку, повністю його перебудували. Будівництво проводилось лише за їх спільні кошти. Відповідачі не допомагали в будівництві, але й не заперечували щодо перепланування будинку. Оскільки їм відмовлено у визнанні права власності на вказане самочинне будівництво, а іншого житла вони не мають, вважають справедливим стягнути з відповідачів на їх користь кошти потрачені на будівництво. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, просили у його задоволенні відмовити. Відповідач [PERSON] пояснив, що позивачка є його сестрою. Дійсно, зі згоди матері, вона зі своїм чоловіком стала проживати разом з мамою на одному подвір'ї. В подальшому у сестри народилися діти, тому виникла необхідність збільшити житлову площу. Разом з мамою (відповідачкою [PERSON].) вони допомагали сестрі у будівництві. Однак стосунки сестри та мами зіпсувалися: між ними часто виникали сварки, сестра ображала маму, ледь не довела її до самогубства. Звичайно, це вплинуло й на його стосунки з [PERSON] На даний час земельна ділянка, де знаходиться самочинне будівництво належить на праві власності лише йому. Незважаючи на те, що позивачі без його згоди збудували, на належній йому на праві власності земельній ділянці будинок, вони не мають наміру звідти виїжджати. Більше того, вимагають стягнути з нього кошти, які вони нібито витратили на будівництво. Вважає такий позов несправедливим та необґрунтованим, у зв'язку із чим просив у його задоволенні відмовити. У свою чергу, представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що між позивачами та його довірителем існували відносини найму житла на безоплатній основі. Оскільки позивачами перепланування житла було проведено без згоди власника житла [PERSON], тому й позовні вимоги, на його думку, є безпідставні. Окрім того, вважає, що позовні вимоги до [PERSON] не мають жодних правових підстав, оскільки вона не власником земельної ділянки, де розташоване самочинне будівництво позивачів. Розгляд справи відбувався у відсутність відповідачки [PERSON], яка в судове засідання не з'явилася, незважаючи на те, що належним чином повідомлялася судом про дату, місце та час розгляду справи. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, а також покази свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов обґрунтований, однак підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що позивачі проживають у будинковолодінні по [ADDRESS] Власником вказаного будинковолодіння була відповідачка [PERSON] (а.с.15). 15 вересня 1994 року [PERSON] подарувала за договором дарування відповідачу [PERSON] будинковолодіння по [ADDRESS] (том 1 а.с.20-22). Згодом на підставі договору дарування від 28.04.2011 року відповідач [PERSON] став власником й земельної ділянки, на якій розміщене вказане вище будинковолодіння (том 1 а.с.17-18). За час проживання в будинку по [ADDRESS] позивачами за власний рахунок було здійснено добудову. Вказані обставини підтвердили в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зокрема, свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що є мешканцями села Шилівці, Хотинського району Чернівецької області та їм добре знайома сім'я позивачів. Вони пам'ятають, що весь час скільки позивачі проживали в будинковолодінні по [ADDRESS] вони проводили там будівельні роботи. [PERSON] часто їздив на заробітки, а після того як повертався, ремонт продовжувався. Крім того, вони (свідки) також допомагали [PERSON] у будівництві, так як є майстрами з ремонту. Як їм відомо, будинок будували позивачі за власні кошти, оскільки [PERSON] сам купував будівельні матеріали та розраховувався з майстрами. Про те, чи допомагав матеріально [PERSON] у будівництві їм нічого не відомо. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] також підтвердив суду, що добре знає позивачів. Декілька разів [PERSON] позичала у нього гроші для будівництва, на період поки чоловік був на заробітках. Свідок [PERSON] пояснила, що є донькою позивачки [PERSON] Пам'ятає, що з того часу, як вони почали проживати з бабусею по [ADDRESS] в с.Шилівці, батьки за власні кошти зробили добудову до старого будинку. Відповідач [PERSON] - її дядько. Він зрідка приїздив в село та ніколи не заперечував щодо того, що в будинку проживають батьки і тим більше, що вони проводять там ремонт. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] звертався до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення їх з будинку без надання іншого житлового приміщення, однак рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 26 жовтня 2011 року у задоволенні його позову було відмовлено. У свою чергу, [PERSON] та [PERSON] також зверталися до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування житлового будинку та визнання права спільної власності на житловий будинок. Проте рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 09 квітня 2013 року у задоволенні їх позову також відмовлено. Втім, вказаним рішенням суду було встановлено, що [PERSON] та [PERSON] вкладали свій фізичний труд, спрямований на утримання та поліпшення в господарстві по [ADDRESS] (а.с.49-51). Згідно вимог ч.6 ст.376 ЦК України особа, яка здійснила самочинне будівництво, має право на відшкодування витрат на будівництво, якщо право власності на нерухоме майно визнано за власником (користувачем) земельної ділянки, на якій воно розміщене. Окрім того, Верховний Суд України, розглядаючи справу №6-2017 цс 15, зробив правовий висновок, відповідно якого сама по собі участь інших осіб у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Як вже було встановлено судом, позивачі провели будівельні роботи у будинковолодінні по [ADDRESS], яке належало на праві власності відповідачці [PERSON], а в подальшому - відповідачу [PERSON], а отже здійснили самочинне будівництво. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи від 15 вересня 2015 року, проведеної в ході розгляду вказаної цивільної справи, вартість витрат, понесених позивачами для здійснення самовільної добудови житлового будинку по [ADDRESS] складає 241 934 грн. Разом з тим, виходячи зі змісту ч.6 ст.376 ЦК України, враховуючи той факт, що власником земельної ділянки, на якій розташоване самочинне будівництво, є відповідач [PERSON], суд вважає, що вказані вище кошти, понесені позивачами на будівництво, підлягають стягненню лише з відповідача [PERSON], а не в солідарному порядку з відповідачкою [PERSON] Що ж стосується посилань представника відповідача - [PERSON] на те, що між сторонами склалися відносини найму житла без дотримання відповідної письмової форми договору, то варто зауважити, що у своєму рішенні від 12.01.2012 року апеляційний суд Чернівецької області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] та ін. про виселення з приватного житлового будинку, повністю спростував цю обставину (том 1 а.с.88-89). Крім того, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідачів на користь позивачів витрат на правову допомогу. При цьому суд виходить з наступного: Так, згідно ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Правова допомога в цивільному судочинстві включає в себе юридичні консультації, участь у позасудовому врегулюванні спору, участь у переговорах, підготовка проектів юридичних документів (заяв, пояснень, клопотань, скарг), представництво в суді та інші фактичні та юридичні дії, які вчиняє особа, котра надає правову допомогу. При цьому до осіб, які надають правову допомогу, чинне законодавство відносить адвокатів та інших фахівців у галузі права. Відповідно до п.48 Постанови пленуму ВССУ №10 від 17.10.14 р. «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Проте до матеріалів справи позивачами та їх представником не надано належних доказів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), у зв'язку із чим, суд не знаходить підстав для задоволення позову в цій частині. Разом з тим, з відповідача [PERSON] у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати, понесені позивачами в ході звернення до суду та розгляду справи.

Outcome: partial