Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернулася до Бердянського міськрайонного суду Запорізької області з позовом до відповідача, в якому просила визнати договір дарування від 01.11.2001 року, укладений між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарований), посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р., - удаваним правочином; визнати договір дарування від 01.11.2001 року, укладений між [PERSON] (даруватель) та [PERSON] (обдарований), посвідчений державним нотаріусом Бердянської державної нотаріальної контори Дмитренко М.Р., договором довічного утримання; зобов'язати відповідача укласти з позивачем договір довічного утримання. В обґрунтування позову посилалася на те, що з початку 2001 року їй стало важко вправлятися по господарству та піклуватися про себе, бо їй виповнилося 73 роки. Тоді її племінник [PERSON] зробив таку пропозицію, що він піклується про неї, допомагає по господарству до кінця її життя в обмін на те, що після її смерті належна їй квартира перейде до нього, на що вона погодилася. Наприкінці жовтня 2001 року відповідач сказав, що потрібно укласти договір, згідно якого він буде утримувати її довічно в обмін на житло. 1 листопада 2001 року він привів її до нотаріуса, де вони підписали договір. Будучи юридично необізнаною та прийнявши слова за правду, вона 01.11.2001 року підписала договір дарування відповідачеві власної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Після того її племінник виконував свої обіцянки на протязі 10 років, проте з жовтня 2011 року відповідач перестав надавати їй будь-яку допомогу, його поведінка змінилася на негативну, а його дружина почала ображати її та бажати якнайскорішої смерті. Тоді ж відповідач майже на весь час переїхав до Росії, залишивши її, людину похилого віку, виживати самостійно. Таким чином, відповідач ввів її в оману щодо обов'язку довічного утримання, вона вважала, що згідно договору він зобов'язався її доглядати, помилялася щодо правових наслідків укладення договору дарування, оскільки, як вона тепер розуміє, він містить ознаки удаваного - під договором дарування приховувався договір довічного утримання. Почуваючи себе ошуканою, вона прагне справедливого рішення суду. Посилаючись на ст.ст.229, 235 ЦК України, просила визнати договір дарування від 01.11.2001 року удаваним правочином, визнати його договором довічного утримання та зобов'язати відповідача укласти з нею договір довічного утримання. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав позов повністю, доповівши суду по його суті із зазначених у ньому підстав, просив задовольнити. Сама позивач [PERSON] також позов підтримала та пояснила, що її племінник [PERSON] після повернення з лав Радянської Армії приблизно у 1984 році виїхав до Російської Федерації в м.Норильск і з того часу приїжджав до м.Бердянська тільки у відпустки влітку і то не кожного разу. Він запропонував їй залишити квартиру йому, а він буде їй присилати по 200 грн. через відділення пошти. Чеки у неї не збереглися. З 2011 року він перестав їй матеріально допомагати. На всі інші запитання суду як то, хто писав заяву в комунальному підприємстві з технічної інвентаризації на отримання Витягу з державного реєстру прав власності, чи проводила нотаріус перед підписанням договору дарування з нею бесіду щодо з'ясування її дійсних намірів щодо власної квартири, наслідків укладення такого договору, які види утримання вони оговорювали з відповідачем, [PERSON] відповіла, що нічого не пам'ятає. Відповідач [PERSON] викликався в судове засідання шляхом направлення судового доручення до компетентного суду Російської Федерації, проте Норильський міський суд Красноярського краю повернув судове доручення з документами без виконання через неможливість їх вручення відповідачу та проведення окремих процесуальних дій стосовно нього через його неявку в судові засідання. Тому суд, за згодою позивача та її представника відповідно до положень ст.ст.169, 224-226 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній доказів в заочному порядку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що є сусідом з позивачем [PERSON], її племінника [PERSON] бачив давно, приблизно 5 років тому. [PERSON] йому розповідала, що відписала квартиру племіннику, проте щодо умов укладення договору чи його виду йому нічого невідомо. Позивач йому говорила, що спочатку племінник допомагав їй коштами, в якому розмірі та як часто, йому невідомо також, а останнього часу перестав їх надсилати. Позивач не скаржилася, що укладала з відповідачем не той договір, який хотіла. Свідок [PERSON] дав свідчення про те, що він мешкає в Тюменській області, у м.Радужний. Останні п'ять років приїздить кожного літа на відпочинок до м.Бердянська і зупиняється в квартирі у [PERSON] Про договір дарування йому нічого невідомо, проте відповідача знає, бачив і розмовляв з ним. Зі слів [PERSON] йому відомо, що [PERSON] спочатку декілька років їй допомагав, надсилав з Росії кошти до 2011 року, після чого перестав це робити. Заслухавши позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 01 листопада 2001 року за нотаріально посвідченим договором дарування [PERSON] подарувала у власність своєму племіннику [PERSON], який мешкав в [ADDRESS], належну їй двокімнатну квартиру [ADDRESS], яка на підставі цієї угоди, згідно з реєстраційним написом на договорі, вчиненого комунальним підприємством з технічної інвентаризації Бердянської міської ради від 20 листопада 2001 року, була зареєстрована на праві власності за [PERSON]. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Особа звільняється від доказування відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України в разі визнання обставин сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. В обґрунтування свого позову [PERSON] зазначала, що договір дарування є удаваним правочином, оскільки за цією угодою прихований договір довічного утримання, бо перед його підписанням відповідач пообіцяв піклуватися про неї та допомагати по господарству до кінця її життя в обмін на те, що квартира після її смерті перейде до нього. При цьому одночасно посилалася, як на ст.235 ЦК України «Правові наслідки удаваного правочину» , так і на ст.229 ЦК України, що регулює правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки. Як вбачається з наданої копії договору дарування від 01.11.2001 року, за змістом нотаріально посвідченого договору вимоги чинного законодавства щодо недійсності угод нотаріусом було роз'яснено сторонам. Сторони підтвердили, що цей Договір не носить характеру мнимої угоди. Відповідно до вимог ст. 5, 54 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, перевіряють, чи відповідає зміст посвідченої ними угоди вимогам закону і дійсним намірам сторін. У разі невідповідності законодавству України правочину нотаріус вправі відмовити у вчиненні нотаріальної дії . Позивач в судовому засіданні пояснила суду, що вона взагалі не пам'ятає, чи проводила з нею нотаріус бесіду перед підписанням договору дарування, тому у суду немає сумнівів щодо дотримання державним нотаріусом Дмитренко М.Р. вимог вказаного Закону щодо відповідності договору дійсним намірам позивача на відчуження квартири саме шляхом дарування. У підтвердження цього також свідчать і додаткові пояснення представника позивача про те, що ще у лютому 1993 року позивач на випадок своєї смерті залишала заповіт, відповідно до якого належну їй квартиру заповідала племіннику [PERSON] Враховуючи, що договір дарування сторонами вчинено до введення в дію нового ЦК України (2004р.), цивільні відносини не продовжують існувати після набрання ним чинності, тому правовідносини регулюються положеннями ЦК України (в ред.1963 року). Оскільки позивач в самій назві позову та його прохальній частині просила визнати договір дарування удаваним правочином та визнати його договором довічного утримання, суд вважає, що в даному випадку слід застосовувати саме ч.2 ст.58 ЦК України (1963р.), згідно із якою передбачено: якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, які регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на меті. В пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28 квітня 1978 року №3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними», чинною на час виникнення спірних правовідносин, роз'яснено, встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі. Відповідно до ст. ст. 243, 244 ЦК України (в ред. 1963р.) за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договору дарування нерухомого майна застосовуються правила ст.227 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.227 ЦК України (1963р) договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин, та підлягає державній реєстрації. Тобто, за своєю правовою природою договір дарування є, як правило, одностороннім договором та передбачає наявність з боку обдаровуваного лише волевиявлення на прийняття дарунку. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом п. 1, п.3 договору дарування від 01.11.2001 року його укладення не пов'язане з виконанням обдарованим будь-яких дій майнового або немайнового характеру на користь дарувальника зараз або в майбутньому. Як видно з виконавчого напису на ньому, право власності на вказану квартиру за відповідачем зареєстровано в бюро технічної інвентаризації. В силу положень ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Тобто, в даному випадку суд не може приймати до уваги показання свідків [PERSON] та [PERSON], крім письмових доказів, які до того ж, свої свідчення щодо факту припинення надання матеріальної допомоги [PERSON] з 2011 року надали з слів самого позивача. Обставини щодо укладення договору дарування та якихсь домовленостей між позивачем та відповідачем їм невідомі взагалі. Суперечать обставинам, вказаним в позовній заяві, надані пояснення самого позивача [PERSON] Посилання в позові на піклування про неї з боку відповідача і допомогу їй по господарству на протязі 10 років та від'їзд [PERSON] до Росії у 2011 році, не узгоджуються з її поясненнями в судовому засіданні про те, що її племінник [PERSON] виїхав до м.Норильська Красноярського краю ще у 1984 році та приїздив до м.Бердянська лише один раз на рік влітку та не кожного року, а тому доводи позивача та її представника про виконання відповідачем якихсь умов, що притаманні договору довічного утримання, є голослівними, суперечать фактичним обставинам по справі. Надсилання їй коштів на протязі кількох років з часу укладення договору дарування, не може бути прийнято судом до уваги, оскільки позивач навіть не посилалася на це в позові в обґрунтування своїх вимог, до того ж у підтвердження цих фактів суду також не надано жодного доказу. Крім цього, для визнання правочину удаваним слід мати на увазі, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Наміру однієї сторони на укладення удаваної угоди недостатньо. Вважаючи вказаний договір удаваним правочином, позивач в позовній заяві зазначала, що гадала, що згідно договору відповідач зобов'язаний її доглядати. Проте лише з особистих пояснень позивача вбачається, що тільки вона мала на увазі інший правочин, втім, на переконання суду, не довела і цього при вирішенні спору. Проте інша сторона договору дарування - обдаровуваний [PERSON]- при підписанні цього договору не мав на меті дій, направлених на досягнення інших правових наслідків або на приховання іншої волі, про що свідчать подальші його дії, який 20.11.2001 року належним чином зареєстрував своє право власності на вказану квартиру, тобто, прийняв у дар квартиру [ADDRESS] та, будучи мешканцем м.Норильська Красноярського краю, фізично ніяким чином не міг виконувати обов'язки, що зазвичай випливають з договорів довічного утримання. За таких обставин неможливо вважати, що оспорюваний правочин є удаваним правочином. Отже, з урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено того, що договір дарування є удаваним правочином, тому відсутні підстави і для застосування наслідків удаваного правочину, тобто її вимоги щодо визнання договору дарування удаваним правочином та визнання договору дарування договором довічного утримання задоволенню не підлягають за недоведеністю. Третя вимога позивача щодо зобов'язання відповідача укласти з нею договір довічного утримання взагалі суперечить загальним положенням цивільного законодавства (ст.202 ЦК України) щодо вільного волевиявлення сторін на набуття, зміну або припинення цивільних праві та обов'язків. В даному випадку двосторонній правочин передбачає волю обох сторін на його вчинення, примушування за рішенням суду до укладення правочину не відповідає вимогам законодавства, тому в цій частині позов задоволенню не підлягає також. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed