Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-22 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. Зазначала, що [INFO] померла її мама [PERSON] Позивач є спадкоємцем [PERSON] за законом, звернулася до Ізяславської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Проте, по спливу шести місяців після смерті спадкодавця державним нотаріусом Ефендієвою А. П. необхідні дії по оформленню спадкового майна вчинені не були. Після чергового звернення до нотаріальної контори [PERSON] стало відомо про те, що 13 жовтня 2006 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір довічного утримання, за яким передала останньому у власність житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Шмигельською В. П. Пізніше позивачем було виявлено, що вищевказаний договір довічного утримання не пройшов державну реєстрацію. Також власником спірного спадкового майна до цього часу залишається [PERSON] Зважаючи на викладені обставини, посилаючись на нікчемність вказаного договору, [PERSON] просила суд зобов'язати державного нотаріуса Ефендієву А. П. вчинити передбачені законом дії по оформленню спірного нерухомого майна. У подальшому [PERSON] доповнила заявлені позовні вимоги та, посилаючись на те, що згідно з положеннями ст. 36 Закону України «Про нотаріат» приватний нотаріус не мав права посвідчувати вказану категорію угод, а також на те, що зазначений договір не пройшов державну реєстрацію, а право власності за набувачем було зареєстровано після смерті відчужувача, просила визнати довічного утримання недійсним та зобов'язати реєстраційну службу Ізяславського районного управління юстиції скасувати реєстрацію право власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно. Крім того, мотивуючи тим, що незаконними діями нотаріусів Ефендієвої А. П. та Шмигельської В. П. їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у стражданнях, переживаннях, нервових зривах, втраті сну, спокою та нормального способу життя, необхідності захисту свого права, [PERSON] просила стягнути з останніх моральну шкоду в розмірі по 5000 гривень. Просила також стягнути з них судові витрати по сплаті судового збору та витрат на надання правової допомоги. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали. Пояснили, що державний нотаріус Ефендієва А. П. неправомірно відмовила позивачу в оформленні спадкового майна, оскільки спірний договір довічного утримання є недійсним (нікчемним). Вказали, що приватний нотаріус Шмигельська В. П. не мала права нотаріально посвідчувати цей договір, оскільки на час його укладення такими повноваженнями були наділені виключно державні нотаріуси. Крім того, спірний договір довічного утримання всупереч вимогам ч. 2 ст. 745 ЦК України не пройшов державну реєстрацію, оскільки відповідач [PERSON] своєчасно не зареєстрував право власності на зазначене у ньому нерухоме майно. Відсутні були також правові підстави для реєстрації права власності за набувачем після смерті відчужувача, так як договір довічного утримання припинив своє існування. Просили позов задовольнити у повному обсязі Відповідач Шмигельська В. П. у судовому засіданні заперечила проти позову, посилаючись на те, що приватні нотаріуси відповідно до Указу Президента України № 932/98 від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» на час укладення спірного правочину були наділені повноваженнями щодо посвідчення договорів довічного утримання. Спірний договір було зареєстровано в реєстрі правочинів при його посвідчені, а тому підстави для задоволення позову [PERSON] відсутні. Відповідач державний нотаріус Ізяславської державної нотаріальної контори Ефендієва А. П. під час розгляду справи заперечила проти задоволення позову та вказала, що вона не мала права видати позивачу свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок, оскільки їй не було надано правовстановлюючі документи на нього. Крім того, вказане нерухоме майно було передано спадкодавцем за життя у власність [PERSON] за договором довічного утримання. Представник відповідача Ізяславського районного управління юстиції Ращик А. І. при вирішенні спору поклався на розсуд суду, в останнє судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, про причини неприбуття суд не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, у поданій до суду письмовій заяві просив справу слухати за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] заперечив проти позову та вказав, що спірний договір довічного утримання виконаний. Відчужувач за цим договором [PERSON] померла, а тому ставити вимогу про його недійсність неможливо. [PERSON] мав право зареєструвати право власності на спірне нерухоме майно. Та обставина, що відповідач цим правом не скористався одразу після укладення договору довічного утримання не є підставою для визнання його недійсним. Приватний нотаріус Шмигельська В. П. була наділена правом посвідчувати таку категорію договорів та зареєструвала цей договір в реєстрі правочинів, а тому підстави для задоволення позову відсутні. Крім того, на його думку, провадження у справі в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання підлягає закриттю за п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України з огляду на наявність рішення Ізяславського районного суду від 23 жовтня 2013 року, що набрало законної сили, згідно якого в задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання відмовлено. Представник третьої особи Комунального підприємства «Ізяславське РБТІ» Васильчук Т. Л. у судове засідання не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неприбуття суд не повідомила. Третя особа [PERSON] у поданій до суду письмовій заяві вказав, що позовні вимоги підтримує, просив справу слухати за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення осіб, що беруть участь у справі, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належав житловий дерев'яний будинок, розташований у [ADDRESS], що підтверджується витягом з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 12067814 від 05 жовтня 2006 року (а.с. 65). Як убачається із свідоцтва про право на спадщину за законом від 10 квітня 1992 року, виданого державним нотаріусом Ізяславської державної нотаріальної контори Шмигельською В. П., вказаний будинок вона успадкувала після смерті своєї матері [PERSON] (а.с. 64). 13 жовтня 2006 року [PERSON] уклала із [PERSON] договір довічного утримання, за умовами якого передала останньому у власність зазначений житловий будинок. Вказаний договір був посвідчений приватним нотаріусом Ізяславського районного нотаріального округу Шмигельською В. П. (а.с. 63). [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 32). Позивач [PERSON] є дочкою та спадкоємицею [PERSON] за законом, прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини, що підтверджується свідоцтвом про народження позивача (а.с. 33), довідкою Ізяславської державної нотаріальної контори (а.с. 4), витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с. 5). З свідоцтва про одруження встановлено, що 20 липня 1970 року позивач одружилася та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (а.с. 146). Спадкоємцем за законом померлої [PERSON] являється також її син [PERSON], який подав до Ізяславської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (а.с. 4). Як убачається з матеріалів справи позивач [PERSON] звернулася до Ізяславської державної нотаріальної контори з питанням оформлення спадкових прав на житловий будинок, що розташований у [ADDRESS]. Однак, листом від 06 грудня 2013 року № 2173/0214 позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно з огляду на наявність спірного договору довічного утримання (а.с. 10). Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрував право власності на зазначений житловий будинок у Реєстраційній службі Ізяславського районного управління юстиції 13 лютого 2014 року, тобто після смерті відчужувача, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна від 24 лютого 2014 року № 18143587 (а.с. 77). Позивач, звертаючись до суду з позовними вимогами про визнання спірного договору довічного утримання недійсним, вказувала, що оскільки цей договір довічного утримання було посвідчено приватним нотаріусом, який відповідно до ст. 36 Закону України «Про нотаріат» у редакції, чинній на час укладення цього договору, не мав права посвідчувати такі договори, то договір довічного утримання, укладений 13 жовтня 2006 року між [PERSON] і [PERSON], є недійсним у зв`язку з недотриманням сторонами порядку його нотаріального посвідчення. Однак, з таким твердженням погодитись не можна з наступних підстав. Згідно зі ст. 7 Закону України від 2 вересня 1993 року «Про нотаріат» нотаріуси та інші посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій. Відповідно до ст. 36 зазначеного Закону в редакції, чинній на час укладення договору довічного утримання, приватний нотаріус вчиняє нотаріальні дії, передбачені ст. 34 цього Закону, за винятком: 1) накладання і зняття заборони відчуження жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна; 2) видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного із подружжя; 3) видачі свідоцтва про право на спадщину; 4) вжиття заходів до охорони спадкового майна; 5) посвідчення договорів довічного утримання; 6) засвідчення справжності підпису на документах, призначених для дії за кордоном, та посвідчення доручень для цієї мети, а також засвідчення справжності підпису батьків або опікуна (піклувальника) на згоді про усиновлення дитини. Перелік нотаріальних дій, які мають право вчиняти приватні нотаріуси, не є вичерпним, оскільки за змістом ч. 2 ст. 34 зазначеного Закону законодавством України на приватних нотаріусів може бути покладено вчинення й інших нотаріальних дій. Згідно з п. 2 Указу Президента України від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» приватні нотаріуси мають право посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та всі інші нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтва про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна. Таким чином, зазначений Указ розширив перелік видів нотаріальних дій, які можуть вчинятися приватними нотаріусами, і, зокрема, надав їм право посвідчувати договори довічного утримання. Указ Президента України від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» був виданий на підставі п. 4 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, набрав чинності, не був визнаний неконституційним і є обов`язковим для виконання. Оскільки Указом Президента України від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання діяльності нотаріату в Україні» приватним нотаріусам надано право вчиняти нотаріальні дії, які вчиняються державними нотаріусами, за винятком видачі свідоцтв про право на спадщину та вжиття заходів до охорони спадкового майна, посвідчення приватним нотаріусом Шмигельською В. П. спірного договору довічного утримання після набрання чинності вказаним Указом відповідає вимогам закону. Не заслуговують на увагу також доводи позивача щодо тих обставин, що спірний договір не пройшов державну реєстрацію, а також, що право власності за набувачем було зареєстровано після смерті відчужувача. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України в редакції, чинній на час укладення договору довічного утримання, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає в набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності в набувача виникає з моменту такої реєстрації. Згідно з ч. 1 ст. 210 цього Кодексу правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, установлених законом. Такий правочин є вчиненим із моменту його державної реєстрації. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації згідно вимог ч. 2 ст. 745 ЦК України в редакції, чинній на час укладення спірного договору довічного утримання. Разом з тим, ст. 182 ЦК України, чинної на час виникнення спірних правовідносин, передбачена необхідність державної реєстрації як прав на нерухомість, так і правочинів щодо нерухомості. Таким чином, державна реєстрація договору про відчуження майна та державна реєстрація права власності на нерухому річ є окремими видами реєстрації. Державна реєстрація правочинів проводилася на час укладення вищевказаного договору довічного утримання на підставі Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року № 671, відповідно до п. 2 якого реєстраторами є державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, унесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з реєстру та виконують інші функції, передбачені цим порядком. З огляду на положення п. 5 Прикінцевих положень Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно проводилася комунальними підприємствами БТІ на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції від 7 лютого 2002 року № 7/5. Як убачається з наявного у матеріалах справи витягу про реєстрацію в Державному реєстрі правочинів № 3022112 від 13 жовтня 2006 року спірний договір довічного утримання був зареєстрований у реєстрі правочинів приватним нотаріусом Шмигельською В. П. у день його нотаріального посвідчення 13 жовтня 2006 року (а.с. 66). Той факт, що відповідач [PERSON] зареєстрував своє право власності на нерухому річ пізніше, ніж було укладено правочин, за яким в нього виникло таке право, сам по собі не є підставою для визнання відповідного договору недійсним, оскільки зазначена реєстрація не є елементом форми правочину. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Підставою для проведення державної реєстрації прав є документи, що підтверджують виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно, подані органу державної реєстрації прав, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно, разом із заявою (стаття 19 цього Закону). Відповідно до п. 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація права власності на об'єкти нерухомого майна проводилась реєстраторами бюро технічної інвентаризації, створеними до набрання чинності цим Законом та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. За таких умов, договір довічного утримання, нотаріально посвідчений та державну реєстрацію якого проведено до 01 січня 2013 року, є підставою для проведення державної реєстрації прав у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Таким чином, Реєстраційною службою Ізяславського районного управління юстиції правомірно зареєстровано за відповідачем [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно на підставі договору довічного утримання від 13 жовтня 2006 року, укладеного між ним та [PERSON], нотаріально посвідченого та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів в порядку, установленому чинним на час його укладення законодавством. Відтак, передбачені законом підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] про визнання вищевказаного договору довічного утримання недійсним та зобов'язання реєстраційної служби Ізяславського районного управління юстиції скасувати реєстрацію права власності за [PERSON] на спірне нерухоме майно відсутні. Оскільки державним нотаріусом Ефендієвою А. П. було встановлено, що житловий будинок, розташований у [ADDRESS], переданий [PERSON] у власність [PERSON] на підставі договору довічного утримання від 13 жовтня 2006 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про зобов'язання державного нотаріуса Ефендієвої А. П. вчинити нотаріальні дії щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане нерухоме майно до задоволення не підлягають. Суду також не надано будь-яких доказів щодо намірів позивача оформити свої спадкові права на інше рухоме або нерухоме майно. Що стосується позовних вимог [PERSON] у частині стягнення з відповідачів Ефендієвої А. П. та Шмигельської В. П. моральної шкоди, суд зазначає наступне. За положеннями ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» передбачено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під час розгляду справи не знайшли своє підтвердження доводи позивача щодо незаконності дій приватного нотаріуса Шмигельської В. П. при оформленні спірного договору довічного утримання, а також державного нотаріуса Ефендієвої А. П. при оформленні спадкової справи. Зважаючи на викладене, з урахуванням встановлених судом обставин справи, немає підстав вважати, що відповідачі заподіяли позивачу моральну шкоду. Суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], яка суду пояснила, що державний нотаріус Ефендієва А. П. відмовляла в реєстрації заяв позивача та ображала її, а також, що остання неправомірно відмовила в оформленні спадкових прав на спірний житловий будинок. Свідок є дочкою позивача, а тому заінтересована в результатах вирішення справи. Крім того, покази [PERSON] ґрунтуються на власному тлумаченні норм чинного законодавства. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження завдання відповідачами моральної шкоди позивачу [PERSON] не надала, не встановлено таких доказів і судом під час розгляду справи. За таких обставин, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] у цій частині не підлягають задоволенню у зв'язку з їх недоведеністю. Суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] [PERSON] щодо необхідності закриття провадження у справі в частині позовних вимог до [PERSON] про визнання недійсним договору довічного утримання в зв'язку з наявністю рішення Ізяславського районного суду Хмельницької області від 23 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили. Як встановлено судом, підставою позову в вищевказаній справі було вчинення договору довічного утримання під впливом обману. Натомість, за положеннями п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, зокрема, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Таким чином, оскільки позивачем заявлені вимоги про визнання спірного договору довічного утримання недійсним з інших підстав, даний спір підлягає розгляду та вирішенню по суті. У відповідності з положеннями ст. 88 ЦПК України у разі відмови в позові понесені позивачем судові витрати відповідачем не відшкодовуються, а тому відсутні правові підстави для стягнення на користь позивача судових витрат щодо сплати судового збору та витрат на надання правової допомоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed