Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

У січні 2014 року представник Компанії Європоліс СіІ Омікрон Холдінг ГмбХ звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу частини квартири [ADDRESS], укладеного 03 листопада 2012 року між відповідачами. Згідно з умовами даного договору [PERSON] подарував своєму синові відповідачеві по справі [PERSON] 1/3 частину спірної квартири, а останній у свою чергу прийняв її в дар. Посилаючись на те, що договір дарування частини квартири був укладений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного уникнення цивільно-правової відповідальності щодо стягнення за рахунок відчуженої квартири суми коштів на користь Європоліс СіІ Омікрон Холдінг ГмбХ відповідно до рішення Арбітражного суду, за яким боржником є відповідач [PERSON], представник позивача просила суд визнати даний правочин недійсним з огляду на його фіктивність. В ході розгляду справи, представник позивача збільшила розмір позовних вимог, просила суд скасувати державну реєстрацію права власності на 1/3 частину спірної квартири, яка належить на праві власності [PERSON] згідно договору дарування частини квартири від 03 листопада 2012 року. Крім того до участі у справі залучено Реєстраційну службу Головного управління юстиції у м. Києві як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. У судовому засіданні представник позивача підтримала пред'явлені вимоги. Відповідачі та їх представник проти задоволення позову заперечували. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, направив письмові пояснення щодо позову та заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 04 грудня 2012 року накладено арешт на спірну квартиру з метою забезпечення виконання рішення Арбітражного суду, яка належала відповідачу [PERSON] 05 грудня 2012 року Печерським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про визнання та надання дозволу на примусове виконання рішенням Арбітражного суду про стягнення суми заборгованості, в тому числі з [PERSON], як солідарного боржника за вказаним рішенням. Між тим, 03 листопада 2012 року відповідачі уклали договір купівлі продажу частини квартири [ADDRESS]. Згідно з умовами договору, [PERSON] подарував [PERSON], який є його сином, 1/3 частину спірної квартири, а останній у свою чергу прийняв її в дар. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача посилається на те, що договір дарування частини квартири був укладений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного уникнення цивільно-правової відповідальності у вигляді стягнення за рахунок відчуженої квартири суми коштів на користь Європоліс СіІ Омікрон Холдінг ГмбХ на виконання рішення Арбітражного суду, а відтак даний правочин направлений на порушення прав позивача. Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. При цьому для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу усіх сторін такого правочину на момент його вчинення. Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину. Відповідно до роз'яснення Пленуму Верховного Суду України №9 від 06 листопада 2009 року у разу, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфіковано як фіктивний. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні стверджував, що з моменту вчинення оспорюваного правочину він постійно проживає у спірній квартирі. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зареєстрував своє право власності на подаровану частину квартири, а також у встановленому законом порядку зареєстрував місце свого проживання у вказаному житловому приміщенні. Остання обставина оцінюється судом як непрямий доказ того, що після вчинення договору дарування предмет даного правочину перейшов у фактичне користування та володіння [PERSON] Будь-яких даних, які б спростовували факт традиції спірного майна від дарувальника до обдарованого, в ході розгляду справи суду не надано. Таким чином, у судовому засіданні не встановлено обставин, які б свідчили про наявність підстав для кваліфікації оспорюваного правочину як фіктивного. Оскільки вимога про скасування державної реєстрації права власності на частину спірної квартири є похідною від вимоги про визнання договору дарування недійсним, позов в цій частині також задоволенню не підлягає. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed