Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-24 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у сумі 2\~000\~доларів США; 3 % річних у сумі 180 доларів США, відсотки за позикою у розмірі 1\~112,\~60\~доларів США, а всього 3\~292, 60 доларів США за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення суду. На обґрунтування вимог [PERSON] посилається на те, що у травні 2002 року до нього звернулася його знайома відповідач [PERSON], з проханням позичити їй грошові кошти для придбання житла. 05 травня 2002 року [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 2\~000 доларів США, про що [PERSON] власноручно написала розписку на його імя, в якій зазначено, що указані кошти отримані нею для придбання житла, вона зобовязується повернути їх протягом одного року, тобто до 05\~травня 2003 року. 03 липня 2002 року відповідач придбала однокімнатну квартиру. Протягом 2002 року у сторін були гарні стосунки та 09 вересня 2003 року між ними був зареєстрований шлюб, вони почали проживати однією сімєю. 19 вересня 2003 року позивач зареєструвався у вказаній квартирі, де і проживає на теперішній час. Відповідач в указаний у розписці строк грошові кошти не повернула, пояснивши, що у неї відсутні кошти, однак запропонувала переоформити на позивача квартиру. 08 листопада 2012 року [PERSON] відповідно до договору дарування подарила квартиру [ADDRESS] (Миру) у м. Маріуполь [PERSON] У подальшому сімейні стосунки між сторонами погіршилися і [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання недійсним указаного договору дарування. Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 24\~листопада 2016 року, залишеним без зміну ухвалою апеляційного суду Донецької області від 20\~грудня 2016 року, указаний договір дарування квартири визнаний недійсним. Також, позивач зазначив, що позовна давність ним не пропущена, оскільки така постійно переривалася, зокрема, у звязку із предявленням вимог, після визнання недійсним договору дарування, про повернення боргу. Посилаючись на те, що на теперішній час кошти за договором позики не повернуті, просив позовні вимоги задовольнити. Позивач у судове засідання не зявився, попередньо до суду подав заяву, в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні, просив розглянути справу за його відсутності, його інтереси представляє адвокат [PERSON] Представник позивача адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Додатково пояснив, що позовна давність застосуванню не підлягає, оскільки така перервалася у силу ст. 264 ЦК України. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала, в судовому засіданні, яке відбулося 29\~березня 2017 року пояснила, що справді писала указану розписку, однак коштів не отримувала. У судовому засіданні, яке відбулося 25 квітня 2017 року пояснила, що указану розписку не писала, кошти від позивача не отримувала, указану квартиру придбала за власні кошти, наполягала на відмові у задоволенні позову у звязку з його безпідставністю. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні заявила про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки розписка датована 05 травня 2002 року, позивач протягом 15 років вимог щодо повернення боргу не предявляв. Судом, у звязку із запереченням відповідача щодо складання нею указаної розписки, відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України розяснено право у такому випадку оспорювання в установленому законом порядок обставин, на які посилається позивач, однак така своїм правом не скористалася. Виконуючи вимоги, передбачені ст. ст. 10, 11, 212-214 ЦПК України суд виходить з такого. Судом установлено, що 05 травня 2002 року [PERSON] написано розписку наступного змісту: «Расписка. Я [PERSON] рож. 1936г 1 марта Занимаю деньги у [PERSON]. для покупки квартиры 5 июня 2002 года в сумме 2 тысячи две тысячи долларах и обязуюсь отдать в течении года в чем и расписываюсь» підпис «5./5 2002 года две тысячи 02 года». Згідно з розрахунком заборгованості, виходячи із 2000 доларів США, 3 % річних становить 180 доларів США та 1\~112, 60 доларів США відсотки за користування грошовими коштами. Також до матеріалів справи долучено фотокопію свідоцтва про одруження, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] 09 вересня 2003 року уклали шлюб, про що у Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис № 623; фотокопію довідки від 03 жовтня 2016 року № 1685, відповідно до якої [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [INFO]; фотокопію довідки про перебування [PERSON] на обліку в УПФУ в Жовтневому районі м.\~Маріуполя; фотокопію договору дарування від 08 листопада 2012 року, відповідно до якого [PERSON] подарувала [PERSON] указану квартиру; фотокопії рішення Жовтневого районного суду м.\~Маріуполя Донецької області від 24 листопада 2016 року та ухвали апеляційного суду Донецької області від 20 грудня 2016 року відповідно до яких указаний договір дарування визнаний недійсним. Оскільки цивільні відносини виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, однак продовжують існувати після набрання ним чинності, тому відповідно до п.\~4 Прикінцевих та перехідних положень застосуванню підлягають норми ЦК України 2003 року. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором (частина перша статті 1051 ЦК України). Оскільки відповідачем в установленому порядку не оспорено документ, який виданий боржником кредитору за договором позики, суд приходить до висновку, що такий мав місце, у звязку з чим не приймає доводи відповідача про те, що нею розписка не складалася . Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Заперечуючи проти позову про стягнення грошових коштів за договором позики, відповідач посилалася на те, що кошти вона не отримувала від позивача. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.\~ст. 5760 ЦПК України. З огляду на наведене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу, саме на відповідача покладено обовязок довести, що грошові кошти насправді не були одержані ним від позикодавця. Оскільки відповідачем не спростовано в установленому порядку (не подано доказів) факту не отримування коштів, то суд вважає, що доводи відповідача в частині не отримання нею коштів не можуть бути прийнятті. Отже, у справі, де предметом розгляду є стягнення заборгованості за договором позики, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними. У той же час, у судовому засіданні представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача, оскільки з моменту настання строку виконання зобовязання позивач звернувся до суду з позовом лише через 14 років. Відповідно до п. 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк предявлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. У звязку з тим, що строк предявлення позову встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності ЦК України 2003 року, тому до спірних правовідносин застосуванню підлягають саме положення цього Кодексу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності повязаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У розписці зазначено, що кошти [PERSON] зобовязується віддати протягом року. Отже початок перебігу позовної давності повязується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, у зобовязальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобовязання, перебіг позовної давності починається з дня наступного за останнім днем, у яких відповідне зобовязання мало бути виконане. Таке право у позивача [PERSON] виникло з 06 травня 2003 року. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У звязку з тим, що представником відповідача заявлено про застосування позовної давності до вимог позивача, строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову саме з підстав пропуску позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі. Доводи позивача та його представника про переривання позовної давності судом не приймаються з наступних підстав. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Позовна давність переривається у разі предявлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обовязку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобовязання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності, лише за умови, якщо такі дії вчинено уповноваженою на це особою, яка представляє боржника у відносинах з кредитором у силу закону, на підставі установчих документів або довіреності. З огляду на зазначене, враховуючи, що позивачем не представлено суду належних доказів, які б указували на визнання відповідачем боргу або іншого обовязку, зокрема сплата або часткова сплата боргу боржником або з його згоди іншою особою, або позивачем в установленому порядку предявлялася вимога (позов) до боржника у межах строків позовної давності, слід дійти висновку, що такого переривання не відбулося. Посилання представника позивача на те, що укладенням договору дарування підтверджується визнання відповідачем боргу за розпискою, у звязку з чим відбулося переривання строку позовної давності, судом не приймаються, оскільки за своїм змістом договір дарування містить безоплатний характер, і не може свідчити на таке визнання. При цьому, переривання позовної давності можливе виключно у межах позовної давності. У звязку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до ч. 6 ст. 154 ЦПК України підлягають скасуванню заходи забезпечення позову.

Outcome: dismissed