Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

У січні 2018 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ДП «Управління житловими будинками Управління справами апарату Верховної Ради України» про спонукання укласти договір найму жилого приміщення. Позовні вимоги мотивовані тим, що у кінці липня 1995 року чоловік позивача [PERSON] отримав в Управлінні справами апарату Верховної Ради України на сім'ю з чотирьох осіб: себе, позивача, доньку - [PERSON], [PERSON] трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] у квітні 2014 року особовий рахунок квартири переоформлений на позивача. Проте, договору найму квартири балансоутримувачем - Управлінням житловими будинками Управління справами Верховної Ради України з позивачем не укладено. З січня 2016 року до позивача почали надходити рахунки за утримання будинку та прибудинкової території від іншої юридичної особи - ДП «Управління житловими будинками Управління справами апарату Верховної Ради України», котрий не є правонаступником попередньої установи. 30 жовтня 2017 року позивач звернулася до відповідача з письмовою пропозицією укласти договір найму жилого приміщення [ADDRESS], але відповідач не відреагував на вказану письмову пропозицію. З урахуванням наведеного позивач просить суд зобов'язати відповідача укласти з нею договір найму жилого приміщення за [ADDRESS]. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17 січня 2018 року позовну заяву [PERSON] до ДП «Управління житловими будинками Управління справами апарату Верховної Ради України» про спонукання укласти договір найму жилого приміщення передано на розгляд до Печерського районного суду м. Києва (а.с. 13). Ухвалою суду (суддя Москаленко К.О.) від 28 лютого 2018 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 25 червня 2018 року (а.с. 19). На підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи від 29 травня 2018 року у зв'язку із закінченням повноважень судді Москаленко К.О. справу передано для розгляду судді Батрин О.В. (а.с. 25-28). Ухвалою суду від 31 травня 2018 року справу прийнято до розгляду (а.с. 29). 19 вересня 2018 року у справі проведено підготовче судове засідання та судовий розгляд справи призначено на 22 листопада 2018 року (а.с. 39). 16 жовтня 2018 року до суду надійшов відзив на позов від представника відповідача [PERSON], відповідно до якого позов не визнає. Квартира позивача є службовою. Підстав для укладення договору найму немає, оскільки на даний час може бути укладено договір про надання житлово-комунальних послуг, про який позивач не просить. До судового засідання представник відповідача не з'явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. У судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позові. Заслухавши пояснення позивача, її представника дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що 26.07.1995 року квартира [ADDRESS] згідно з ордером № 2 від 26.07.1995 року на службове жиле приміщення була надана [PERSON], який працював в Управлінні житловими будинками Управління справами Верховної Ради України на посаді двірника, з 1984 по 2004 рік. Відповідно до ст. 118 ЖК Української PCP, яка діяла на час видачі ордеру на приміщення, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Отже, службовим жилим приміщенням визнається жиле приміщення, яке включене до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. У даному випадку, з документів які містяться у справі вбачається, що квартира [ADDRESS], до числа службових не відноситься. Вказане стверджується листом Печерської районної в м. Києві державної адміністрації від 14.11.2017 року № 105-105/К-880-3190 та листом Управління справами Апарату Верховної Ради України № 15/60-198(253454), відповідні до яких рішення про віднесення вказаної квартири до числа службових не приймалось і таких даних у документах виконавчого комітету Печерської районного ради народних депутатів м. Києва не виявлено. Тому, до правовідносини, які виникли між сторонами, не можуть застосовуватись положення про службові жилі приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 61 ЖК Української PCP договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем, громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 106 ЖК Української PCP повнолітній член сім'ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім'ї наймача. Відповідно до ч. 2 ст. 810 ЦК України підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Оскільки житло, яке займає позивач, є об'єктом державної власності, то до вказаних правовідносин застосовуються положення ЖК Української PCP. Судом встановлено, що договір найму житлового приміщення з померлим [PERSON] не укладався, що стверджується поясненнями позивача, наданими в судовому засіданні. На підставі розпорядження № 96 від 23.06.2014 року по Управлінню житловими будинками Управління справами Верховної Ради України за заявою позивача [PERSON] особистий рахунок по квартирі [ADDRESS] було переведено на позивача у зв'язку зі смертю наймача службової квартири [ADDRESS] [PERSON] Таким чином, умови користування квартирою щодо сплати квартирної плати та комунальних послуг, які діяли на час смерті чоловіка позивача, після його смерті залишаються чинним для позивача [PERSON], враховуючи, що особистий рахунок по квартирі було переведено на останню. Судом також встановлено, що 30 жовтня 2017 року позивач звернулася до відповідача з письмовою заявою про укладення договору найму жилого приміщення [ADDRESS], яку відповідач отримав 2 листопада 2017 року (стверджується зворотнім повідомленням), але відповідач не відреагував на вказану письмову пропозицію. За загальним правилом під час укладання договорів діє принцип диспозитивності, який передбачає свободу волевиявлення сторін щодо укладення договорів. Це випливає з положень ст. 627 Цивільного кодексу України, згідно з якою під поняттям «свобода договору» розуміється, що сторони є вільними: 1) в укладенні договору, 2) у виборі контрагента, 3) у визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Однак, виходячи з меж здійснення цивільних прав (ст. 13 ЦК України) у випадках, передбачених законом, реалізація абсолютного права на свободу волевиявлення щодо укладення договору може бути обмежена іншим суб'єктивним правом - вимагати укладення такого договору. Відносини, пов'язані зі спонуканням до укладення договорів, належать до категорії тих, які складаються на ранніх стадіях розвитку майнових відносин. Вони є предметом цивільного права, а тому відповідні права суб'єктів підлягають захисту шляхом звернення до суду в порядку, передбаченому для захисту цивільних прав. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. ЦК України не містить такого способу захисту права як спонукання до укладення договору. Хоча законодавець зазначає, що перелік способів захисту не є вичерпним, адже суд може захистити цивільне право та інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки однією із підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ст. 11 ЦК України), цей спосіб захисту опосередковує позовні вимоги про зобов'язання укласти договір. Разом з тим, при вирішенні питання про зобов'язання відповідача укласти договір, необхідно виходити з положень ст. 648, 649, 635 ЦК України. Отже, за законом можливе спонукання до укладення договору за рішенням суду за умови виникнення переддоговірного спору з таких підстав: - обов'язковість укладення договору прямо передбачена законом; - укладення договору випливає з попереднього договору; - укладення договору передбачене будь-яким іншим договором; - укладення договору випливає з умов мирової угоди, затвердженої судом. Під укладенням договору на підставі закону розуміється імперативне застереження про це в законі (що охоплює і підзаконні нормативно-правові акти). Відсутність такого застереження зумовлює відмову в задоволенні позовних вимог про зобов'язання укласти договір з огляду на порушення ст. 19 Конституції, згідно з якою ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачене законом. Важливо, що така обумовленість у законі має бути виписна в імперативній формі з прямою вказівкою на обов'язок відповідної сторони укласти договір. Обов'язковість укладення договорів встановлюють, зокрема, закони «Про оренду державного та комунального майна», «Про житлово-комунальні послуги», «Про теплопостачання» тощо. Разом з тим, положення ч. 1 ст. 61 ЖК Української PCP не містять обов'язку укласти договір найму жилого приміщення. А тому, з урахуванням принципу свободи волевиявлення сторін щодо укладення договору та вибору контрагентів, відсутності обов'язку на укладення договору найму житла, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відносно тверджень позивача, якими обґрунтовує свої позовні вимоги, - необхідність укладення договору найму метою законності здійснення оплати житлово-комунальних послуг відповідачу, суд вважає за необхідне зазначити таке. Частиною 3 ст. 61 ЖК Української PCP типовий договір найму жилого приміщення, правила користування жилими приміщеннями, утримання жилого будинку і прибудинкової території затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України «Про вдосконалення системи державного регулювання розміру квартирної плати та плати за утримання будинків і прибудинкових територій» від 22.06.1998 року № 939 затверджено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального житлового фонду. Разом з тим, вказана постанова втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку формування тарифів на послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 12.07.2005 № 560, яка також втратила чинність на підставі Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» від 20.05.2009 року № 529. Додатком до цієї постанови є типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій. Даний документ в процесі внесення змін у законодавство замінив так званий «типовий договір найму» на «типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій». Вказана постанова, котрою затверджено типовий договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, діяла на час виникнення правовідносин між сторонами - станом на 30 жовтня 2017 року - час звернення позивача до відповідача із заявою щодо укладення договору найму житлового приміщення. Наразі, діє Постанова Кабінету Міністрів України від 5 вересня 2018 р. № 712 «Про затвердження Правил надання послуги з управління багатоквартирним будинком та Типового договору про надання послуги з управління багатоквартирним будинком», котрою затверджений порядок укладення та сам типовий договір про надання послуги з управління багатоквартирним будинком. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором. Разом з тим, не укладення договору не позбавляє позивача здійснити оплату житлово-комунальних послуг, отриманих від відповідача, оскільки статтями 20, 21 вказаного Закону врегульовані права та обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг, якими є власник, споживач, виконавець та виробник. Крім того, відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» позивач є споживачем комунальних послуг. Цим Законом передбачено, що під договором слід розуміти усну чи письмову угоду між споживачем та виконавцем послуг. Даний Закон також передбачає оформлення письмової угоди через посередництво квитанцій та інших розрахункових документів. Тому, не укладення сторонами договору про надання житлово-комунальних послуг, не звільняє позивача від оплати отриманих житлово-комунальних послуг. Оскільки позовні вимоги стосуються спонукання відповідача укласти договір найму жилого приміщення, відносно якого відсутній обов'язок на його укладення, та предметом позову не є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір позивачу не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed