Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-16 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до Ленінського районного суду м. Харкова з позовною заявою, у якій просив стягнути з державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» на його користь середній заробіток у розмірі 58 760,39 грн., обгрунтовуючи позовні вимоги тим, що 06 травня 2016 року він був звільнений з посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи державного підприємства «Жовтневе лісове господарство» на підставі п. 1 ст. 36 ст. 47 Кодексу законів про працю України. 18 січня 2017 року відповідачем на картковий рахунок позивача була перерахована заробітна плата у сумі 151 грн. 54 коп., що фактично є невиплаченою своєчасно компенсацією за невикористану щорічну відпустку. Вказана сума відповідачем не оспорювалася, була виплачена добровільно без будь-якого судового спору. Однак, внаслідок порушення строку розрахунку, передбаченого ч. 1 ст. 116 КЗпП України, відповідач згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України та враховуючи судове рішення від 31.08.2016 року по справі № 642/4693/16-ц повинен виплатити позивачу його середній заробіток за весь час затримки починаючи з 04.06.2016 року по 18.01.2017 року у розмірі 58 760,39 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позові. Представник відповідача ДП «Жовтневе лісове господарство» проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Пояснив, що заявлені позивачем позовні вимоги у цивільній справі № 642/466/17 вже були предметом розгляду суду у цивільній справі № 642/4693/16-ц, по якій є чинне рішення від 31.08.2016 р. про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, зазначив про необхідність привести наданий позивачем розрахунок середнього заробітку у відповідність до вимог Постанови N 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» Пленуму Верховного суду України, встановивши розмір допомоги по безробіттю, який отримав позивач з моменту звільнення і до дня звернення позивача в січні 2017 року з позовною заявою до суду. Суд, вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Наказом № 82-к від 06 травня 2016 року, виданого ДП «Жовтневе лісове господарство», позивача було звільнено з посади начальника відділу з кадрового забезпечення і юридично-організаційної роботи за п. 1 ст. 36 КЗпП України (за угодою сторін ) з 06.05.2016 року (а.с. 4). Під час розгляду цивільної справи № 642/4693/16-ц судом було встановлено факт порушення відповідачем вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП України, а саме розрахунок по заробітній платі з позивачем було проведено не в день звільнення 06.05.2016 р., а лише 03.06.2016 р., коли відповідач сплатив позивачу 2213,76 грн. виробничої премії за квітень 2016 року (а.с. 5-7). Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 31.08.2016 року по справі № 642/4693/16-ц на підставі ст. 117 КЗпП України стягнуто з відповідача на користь позивача середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 06.05.2016 р. по 03.06.2016 р. у розмірі 7859,67 грн. Дане рішення суду набуло законної сили, відповідачем не оскаржувалося та було виконане ним повністю 12.10.2016 року (а.с. 8). Згідно ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. У відповідності до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Виплата вказаної вище виробничої премії не була остаточним розрахунком відповідача з позивачем. Так 18.01.2017 року відповідачем на картковий рахунок позивача була перерахована заробітна плата у сумі 151,54 грн., що фактично є невиплаченою своєчасно компенсацією за невикористану щорічну відпустку (а.с. 9). Законом України «Про відпустки» та ст. 83 КЗпП України встановлено, що у випадку звільнення працівнику виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. У наданому позивачем до матеріалів справи копії листа головного управління Державної служби України з питань праці у Харківській області від 01.02.2017р. № П-4/П-112/02/12.-14/930 зазначено, що у січні 2017 року була проведена позапланова перевірка відповідача щодо можливого порушення законодавства про працю. Вказаною перевіркою було встановлено, що під час нарахування позивачу компенсації за всі дні невикористаної щорічної відпустки відповідачем не була врахована премія за квітень 2016 року у сумі 2784,60 грн., чим були порушені вимоги Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. Також у листі зазначено, що відповідно до платіжного доручення № 386 від 18.01.2017р. позивачу донараховано та виплачено відповідачем компенсацію за всі дні невикористаної щорічної відпустки з урахуванням премії за квітень 2016 року у сумі 151,54 грн. (а.с. 28-29). У судовому засіданні представник відповідача підтвердив обставини, які викладені у листі ГУ Держпраці у Харківській області від 01.02.2017р. № П-4/П-112/02/12.-14/930. Таким чином, відповідачем були порушені встановлені ст. 116 КЗпП України строки розрахунку з позивачем. Згідно до приписів ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 21 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). У п. 8 цього Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Судовим рішенням від 31.08.2016 р. по справі № 642/4693/16-ц був встановлений розмір середньоденного заробітку позивача у розмірі 374 (триста сімдесят чотири) грн. 27 коп. Виходячи з положення ч. 3 ст. 61 ЦПК України вказаний розмір середньоденного заробітку не підлягає доказуванню або доведенню у даній справі. Позивачем проведений наступний розрахунок розміру середнього заробітку, який належить до сплати йому у зв'язку з порушенням відповідачем ст. 116 КЗпП України, а саме: - враховуючи виконання рішення суду від 31.08.2016 р. по справі № 642/4693/16-ц за яким відповідач вже сплатив позивачу його середні заробіток за період з 06.05.2016 р. по 03.06.2016 р., сплаті підлягає середній заробіток за період з 04.06.2016 р. по 18.01.2017 р.; - число робочих днів за весь час затримки розрахунку з 04.06.2016 р. по 18.01.2017 р. становить 157 днів (червень - 17 р.дн., липень - 21 р.дн., серпень - 22 р.дн., вересень - 22 р.дн., жовтень - 20 р.дн., листопад - 22 р.дн., грудень - 22 р.дн., січень - 11 р.дн.); - загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні, який визначається шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, складає 374, 27 грн. х 157 = 58 760,39 грн. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 зазначеного Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від такої відповідальності (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 р. у справі № 6-144 цс13). Встановлений ч. 1 ст. 117 КЗпП України розмір середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні не залежить від розміру несвоєчасно сплачених працівнику сум. Вказаний розмір середнього заробітку може бути змінений лише у випадку наявності спору, щодо розміру сум належних працівнику, але такий спір між позивачем та відповідачем відсутній. При цьому відповідач відносно позивача вже порушував встановлені строки розрахунку, що підтверджується рішенням суду від 31.08.2016 року по справі № 642/4693/16-ц. Виходячи з обставин справи, розмір середнього заробітку, який відповідач повинен виплатити позивачу за весь час затримки фактичного розрахунку при звільненні становить 58760 (п'ятдесят вісім тисяч сімсот шістдесят) грн. 39 коп. Рішенням Конституційного суду України від 22.02.2012 р. по справі № 1-5/2012 встановлено, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. З приводу посилання представника відповідача на те, що заявлені позивачем позовні вимоги вже були предметом розгляду суду у цивільній справі № 642/4693/16-ц, по якій є чинне рішення від 31.08.2016 р., про той самий предмет і з тих самих підстав, суд вважає, що згідно змісту вказаного судового рішення та наявних доказів заявлені у справі позовні вимоги не були раніш предметом розгляду по цивільній справі № 642/4693/16-ц. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги заявлені обґрунтовано та підлягають задоволенню.

Outcome: approved