Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що їй на праві власності належить квартира №101 по вул. Вітянській в м. Вишневе. 16 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу цієї квартири. По даному договору [PERSON] не мав права розпоряджатись даною квартирою, оскільки ухвалою районного суду було заборонено вчиняти будь-які дії щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, повязані з відчуженням даної квартири. За наявності ухвали суду про забезпечення позову були наявні обмеження щодо розпоряджання квартирою, тому у відповідності до ст. 201, ст.ст.215, 228 ЦК України даний правочин має бути визнаний судом недійсним. Просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений 16 березня 2015 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON]; скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS], реєстраційний номер обєкту нерухомості 369422732224, вчиненої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], номер запису про право власності 9060186; зобовязати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] внести відповідні зміни до Державного реєстру. У судовому засіданні позивачі та їх представники позовні вимоги підтримали. Суду пояснили, що на час укладення спірного правочину була наявна заборона щодо відчуження майна. Дійсно згодом заходи забезпечення позову були скасовані відповідною судовою ухвалою, але за їх апеляційною скаргою остання ухвала була скасована. Тому наявне забезпечення діє і на сьогоднішній день. Відповідачам було достеменно відомо про наявність заборони, оскільки вони також приймали участь в розгляді справи. У разі задоволення позову, нотаріус може ухилитись від виконання судового рішення, тому вимоги про зобовязання нотаріуса вчинити дії є також необхідним для непорушення в майбутньому їх прав. У судове засіданні відповідачі не зявились. Представником відповідачів подано суду письмове заперечення проти позову. Вказав, що на час укладення спірного правочину були скасовані заходи забезпечення позову. Тому не існувало жодних перешкод щодо укладення договору купівлі-продажу квартири. Також позивачі не оскаржували жодних дій нотаріуса, оскільки останній перевіряв відсутність будь-яких заборон. Просив суд відмовити в задоволенні позову. У судове засідання приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] не зявився. Про час та місце розгляду справи повідомлявся. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 656, 657 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. При розгляді справи судом встановлено, що 16 березня 2015 року між [PERSON] (на підставі договору іпотеки та п. 1 договору про задоволення вимог іпотекодержателя, іпотекодавцями за яким є [PERSON] та [PERSON]А.) та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №34981180 від 16 березня 2015 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Аналогічні розяснення містяться у постанові Пленуму. Так, перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК:1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; 2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо. Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Доказом вини може бути вирок суду, постановлений у кримінальній справі, щодо знищення, пошкодження майна чи незаконного заволодіння ним тощо. Наслідки вчинення правочину, що порушує публічний порядок, визначаються загальними правилами (стаття 216 ЦК). Встановлено, що у провадженні Соломянського районного суду м. Києва перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору позики, договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотеко держателя, зобовязання вчинити дії. Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 29 жовтня 2014 року вжито заходів забезпечення позову та заборонено вчиняти будь-які дії, щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, повязані з відчуженням кватири №101 по вул. Вітянська, буд.4а в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області. Ухвалою Соломянського районного суду м. Києва від 22 грудня 2014 року скасовані заходи забезпечення позову та скасовано заборону вчиняти будь-які дії, щодо продажу, застави, дарування чи будь-які інші дії, повязані з відчуженням кватири №101 по вул. Вітянська, буд.4а в м. Вишневе Києво-Святошинського району Київської області. У своїх запереченнях представник відповідача вказав, що на час укладення оспорюваного правочину були скасовані заходи забезпечення позову. Разом з тим, на підтвердження своїх доводів надав ухвалу суду, яка не завірена належним чином та не містить відмітки, що ухвала набрала законної сили саме на 16 березня 2015 року. Тому даний доказ суд оцінює критично. Натомість встановлено, що представниками позивача було подано апеляційну скаргу та ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 07 квітня 2015 року апеляційну скаргу задоволено частково та скасовано ухвалу районного суду від 22 грудня 2014 року. На підставі наведеного та враховуючи норми процесуального законодавства щодо набранням ухвал законної сили, суд приходить до висновку, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири ухвала про скасування заходів забезпечення позову не набрала законної сили, про що було відомо відповідачам по справі, оскільки саме за заявою представника відповідача було скасовано заходи забезпечення позову. При вирішенні даної справи суд враховує правову позицію Верховного Суду України у справі за № 6-605 цс16. Так, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (частина перша статті 203, частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальним правовим наслідком недійсності правочину (стаття 216 ЦК України) є реституція, яка застосовується як належний спосіб захисту цивільного права та інтересу за наявності відносин, які виникли в звязку з вчиненням особами правочину та внаслідок визнання його недійсним. При цьому правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 ЦК України, а також статей 1, 2-4, 14, 215 ЦПК України кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обовязковий елемент конкретного субєктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою субєктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Статтею 124 Конституції України визначений принцип обовязковості судових рішень, який із огляду на положення статей 14, 153 ЦПК України поширюється також на ухвалу суду про забезпечення позову. При цьому відповідно до частини третьої статті 151 ЦПК України забезпечення позову допускається на будь-якій стадії розгляду справи, якщо невжиття заходів забезпечення може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Забезпечення позову по суті це обмеження субєктивних прав, свобод та інтересів відповідача або повязаних із ним інших осіб в інтересах забезпечення реалізації в майбутньому актів правосуддя і задоволених вимог позивача (заявника). Зазначені обмеження встановлює суд в ухвалі, вони діють до заміни судом виду забезпечення позову або скасування заходів забезпечення позову (стаття 154 ЦПК України). Тому той факт, що встановлені судом в ухвалі обмеження не було зареєстровано у відповідному державному реєстрі, ведення якого передбачено Законом України № 1952-ІV від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», сам по собі не може слугувати підставою для висновку про відсутність такого обмеження і про те, що відповідач має право вільно розпоряджатися нерухомим майном, якщо про встановлену судом заборону відчужувати майно відповідачу достеменно відомо. Встановлено, що квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] та [PERSON], що підтверджено свідоцтвом про право власності на житло. У подальшому дана квартира була передана в іпотеку. В даний час існує спір щодо правомірності укладених договорів позики, іпотеки, про задоволення вимог іпотеко держателя. Відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Захист права власності встановлений ст. 321 ЦК України, а саме право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Також суд не бере до уваги доводи відповідачів, що позивачами не оскаржувались дії нотаріуса, який перевіряв відсутність заборон, оскільки дана обставина не впливає на правомірність укладеного правочину та обізнаність відповідачів про наявну заборону на відчуження квартири. Враховуючи надані суду пояснення особами, які беруть участь в справі, подані позивачами доказів, належних та допустимих доказів на спростування доводів позивачів відповідачі суду не надали, тому позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу та скасування реєстрації підлягають задоволенню. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Оскільки позовні вимоги про зобовязання вчинити дії ґрунтуються на можливості порушеного права позивачів з боку нотаріуса фактично в майбутньому, тому в цій частині вимоги не підлягають задоволенню, так як ґрунтується на припущеннях.

Outcome: dismissed