Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] просила суд ухвалити рішення, яким в порядку спадкування за заповітом після смерті бабусі [PERSON] визнати за нею право власності на будинковолодіння, що знаходиться в смт.Рожнятів по вул.Мазепи, 5 Рожнятівського району Івано-Франківської області. В основу своїх позовних вимог позивачка зіслалася на те, що 30 червня 2017 року померла її бабуся [PERSON], яка була власником домоволодіння, що знаходиться в смт.Рожнятів по вул.Мазепи, 5 Рожнятівського району Івано-Франківської області. Після її смерті відкрилася спадщина на вказане домоволодіння. Вона є спадкоємцем за заповітом, який складено 10 липня 2010 року, та посвідчено державним нотаріусом та зареєстровано в реєстрі за номером 2-562. Бажаючи скористатися своїм правом на спадкування за заповітом, вона звернулася в нотаріальну контору, однак нотаріус відмовив їй в оформленні спадщини на домоволодіння, мотивуючи тим, що відсутній документ про право власності на домоволодіння на спадкодавця. При таких обставинах, вона не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, змушений звернутися в суд за захистом своїх законних прав та інтересів. Сторони у судове засідання не зявилися, направили суду заяви про розгляд у їх відсутності, позивач позов підтримує, а відповідачі визнають. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, у порядку, визначеному ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобовязані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Право громадян на власність, як важливий атрибут правової держави і демократичного суспільства, закріплено в\~Конституції України, стаття 41 якої передбачає, що кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень, викладених у ст.ст.13,81 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виданого ФОП [PERSON] (а.с.22-24) підтверджено, що у смт. Рожнятів , по вул. Мазепи, 5 знаходиться домоволодіння, що складається з житлового будинку, стайні, стодоли, убиральні, воріт криниці та огорожі. Копією будинкової книги (а.с. 19-21) підтверджено, що власником зазначеного домоволодіння була [PERSON]. Копією свідоцтва про смерть (а.с. 10) підтверджено, що 30 червня 2017 року [PERSON] померла. Копіями свідоцтв про народження , про шлюб (6-8) та копією заповіту (а.с. 9) підтверджено, що [PERSON] доводилася бабусею позивачки та заповіла їй все належне майно. Копією постанови нотаріуса № 41/02-14 від 24 січня 2018 року (а.с. 12) підтверджено, що у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачці відмовлено, через відсутність правовстановлюючого документа на спадкове домоволодіння. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За змістом частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом, а відповідно до ст. 1223 названого кодексу, право на спадкування за заповітом мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1270 цього кодексу для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який обчислюється з часу відкриття спадщини. За змістом ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Відповідно до статі 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Аналізуючи надані позивачкою письмові докази, суд дійшов до висновку, що [PERSON] була власником домоволодіння, що знаходиться у с.Сваричів, по вул.Мазепи, 5 Рожнятівського райолну Івано-Франківської області, яке заповіла позивачці. Остання у встановленому законом порядку прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що підтверджується витягом про реєстрацію спадковому реєстрі від 08 серпня 2017 року (а. с. 11), тому за позивачкою слід визнати право на спадщину. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 392, 1217, 1218, 1223 ЦК України,

Outcome: approved