Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У січні 2015 року представник Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» - Сафір Ф.О. звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором № ODXRRС12020144 від 12.09.2008 року у розмірі 544 966,92 грн. Також представник позивача просив стягнути з відповідача судовий збір у розмірі 3 654 грн. У судове засідання представник позивача - Бибик Д.П., який діє на підставі довіреності, не з'явився, однак подав до суду заяву, якою підтримав заявлені позовні вимоги та просив позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на підстави викладені у позовній заяві. Одночасно, проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач - повторно не з'явилась у судове засідання, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, у зв'язку із чим суд вважає можливим розгляд справи за відсутності відповідача. На підставі ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину повторної неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних та доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 15.04.2015 року ухвалено розгляд справи у заочному порядку. Розглянувши доводи позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову виходячи з наступного: 12.09.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та громадянкою [PERSON] було укладено договір № ODXRRС12020144, відповідно до якого банк надає позичальнику строковий кредит у сумі 20 018,08 грн. на строк 36 місяців (з 12.09.2008 року по 12.09.2011 року включно), для придбання товару, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 1.0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, щомісячну винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 1750 грн., а відповідач в свою чергу зобов'язався погашати кредит, сплачувати відсотки, комісію та можливі штрафні санкції. Відповідно до умов укладеного договору № ODXRRС12020144 від 12.09.2008 року, договір складається із заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківський кредит - це будь - яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь - яка гарантія, будь - яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь - яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. При цьому, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави «Позика», якщо інше на встановлено цим параграфом і не виходить із суті кредитного договору. Свої зобов'язання позивач виконав у повному обсязі, відповідачу був відкритий позичковий рахунок на підставі заяви від 12.09.2008 року та надано суму кредиту в розмірі 20 018,08 грн. Відповідно до ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. В свою чергу, згідно зі ст. 1056 1 ЦК України, якою було доповнено ЦК України згідно із Законом України від 12.12.2008 № 661-VI, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склались на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Встановлений договором розмір процентів не може бути збільшений банком, іншою фінансовою установою в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку, іншої фінансової установи змінювати розмір процентів в односторонньому порядку є нікчемною. Відповідно до заяви позичальника від 12.09.2008 року, погашення заборгованості по кредитному ліміту здійснюється шляхом внесення коштів на картку клієнта чи списанням банківською установою коштів з дебетної карти № 29091059628588. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, в тому числі і з договорів. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. В свою чергу зобов'язання, згідно вимог ст. ст. 525, 526 ЦК України має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. В порушення умов кредитного договору щодо порядку та строків погашення кредитного зобов'язання, вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідач [PERSON] не виконує умови договору, не погашає кредит та не сплачує відсотки. Станом на 21.11.2014 року загальна заборгованість по наданому відповідачу кредиту складає 544 966,92 грн., з них: сума заборгованості по кредиту - 19 104,89 грн.; сума заборгованості за відсотками - 2 198,17 грн.; сума заборгованості по комісії - 4 684,29 грн.; сума пені за несвоєчасне виконання зобов'язань - 492 552,57 грн.; сума штрафу - 500 грн. (фіксована частина) та 25 927 грн. (процентна ставка). Отже, [PERSON] неналежним чином виконувала прийняті нею зобов'язання щодо погашення кредиту та процентів, передбачених умовами кредитного договору, внаслідок чого за відповідачем утворилась прострочена заборгованість за кредитом, заборгованість за процентами та заборгованість по комісії. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Таким чином, приймаючи до уваги неналежне виконання позичальником договірних зобов'язань з повернення кредиту за кредитним договором № ODXRRС12020144 від 12.09.2008року, сплати процентів та комісії за користування кредитними коштами, скориставшись наданим договором позивачу правом, представник ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача загальної заборгованості у розмірі 25 987,35 грн. Відповідно до ч. 1,2 ст. 551 ЦК України предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме та нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1. ст. 549, п. 3. ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки - грошової суми, яку боржник повинен сплатити кредиторові у разі порушення ним зобов'язання. Так, згідно з ч 3 ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання. Відтак, суд вважає обгрунтованими позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені за прострочення виконання грошового зобов'язання, оскільки такі вимоги ґрунтуються на Законі та договірних відносинах між сторонами, які прописані в п. 5.1 умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору № ODXRRС12020144 від 12.09.2008 року. Разом з тим, в рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 року по справі № 7-рп/2013 піддано конституційно-правовому аналізу правовідносин зі сплати пені що виникають між фізичними особами - споживачами та банками і іншими фінансовими установами у правовідносинах споживчого кредитування в якому зокрема робиться висновок про те, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів» від 09.04.1985 року N 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10.11.2011 року N 15-рп/2011 року у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених Керівних принципах для захисту інтересів споживачів визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Таким чином, з врахуванням вищевказаних обставин, до визначеного банком розміру неустойки в частині пені підлягає застосуванню ч. 3 ст. 551 ЦК України, оскільки нарахований банком розмір пені в розмірі 492 552,57 грн., значно перевищує заборгованість за кредитом у розмірі 19 104,89 грн., тому розмір пені підлягає зменшенню до 25 000 грн. Такий розмір неустойки відповідає вимогам закону і засадам розумності та справедливості. У відповідності до ч. 2. ст. 549 ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Відповідно до п. 5.3 умов надання споживчого кредиту фізичним особам при порушенні позичальником строків сплати будь-якого грошового зобов'язання, яке передбачене даним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. Таким чином, з огляду на вищенаведені положення діючого законодавства, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з [PERSON] штрафу підлягають задоволенню. Таким чином, стягненню заборгованості за кредитним договором № ODXRRС12020144 від 12.09.2008 року підлягає сума у розмірі 19 104,89 грн. + 2 198,17 грн. + 4 684,29 грн. + 25 000 грн. + 500 грн. + 25 927 грн. = 77 414,35 грн. Оцінивши зібрані по справі докази на предмет їх належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатність та взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обгрунтованими, заснованими на законі, однак підлягають частковому задоволенню. Вирішуючи питання розподілу витрат, пов'язаних з розглядом справи суд виходить з того, що відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно з платіжним дорученням № BO1S8B0OTL позивачем сплачено судовий збір у розмірі 3 654 грн. Проте, відповідно до пункту 39 постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі якщо суд на підставі частини третьої статті 551 ЦК зменшує розмір неустойки, витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий з бір у розмірі 3 654 грн. На підставі наведеного,

Outcome: partial