Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 38 766 гривень, як половину вартості автомобіля, який вона придбала під час шлюбу з відповідачем, та який відповідач продав без її згоди в той час коли фактичні шлюбні стосунки між ними були припинені. В судовому засіданні [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали та пояснили, що через два тижні після реєстрації шлюбу з відповідачем позивач за власні кошти купила автомобіль марки «Шевроле Авео» 2011 року випуску та зареєструвала його на відповідача. Таким чином позивач висловила довіру до нього та сподівання на тривалі шлюбні стосунки. Однак, відповідач поступово почав проявляти неповагу до неї та використовув автомобіль на власний розсуд як одноосібний власник. Про те, що відповідач продав спірний автомобіль вона дізналась лише в апеляційному суді, який скасував рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року та відмовив їй у визнанні права особистої власності на спірний автомобіль, придбаний під час шлюбу, так як він на час розгляду справи належав не відповідачу, а іншій особі. А тому вона знову звертається в суд з майновим позовом відносно того самого предмета спору, але з іншими вимогами та з інших підстав. Відповідач заперечив проти задоволення позову, зазначивши при цьому, що на наступний день після того як Переяслав-Хмельницький міськрайонний суд ухвалив рішення на користь позивачки про визнання за нею права особистої власності на спірний автомобіль він домовився з нею про зустріч та 28 листопада 2013 року та передав їй половину коштів від продажі спірного автомобіля в сумі 32500 гривень, а вона в свою чергу написала розписку проте, що у неї більше немає ніяких претензій до нього, яку він одразу згубив. Повторно писати розписку позивач відмовилась. Тоді 06 грудня 2013 року він подав апеляційну скаргу на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду і воно було скасоване. Свідок [PERSON], яка є дочкою відповідача [PERSON] суду показала, що 28 листопада 2013 року вона супроводжувала батька в м. Київ на ринок, де працює позивач. Їй було відомо, що [PERSON] взяв з собою гроші - 32500 гривень. Разом з батьком вона зайшла до кіоску, там він передав позивачу гроші і вони вийшли. Батько сказав, що у [PERSON] вже немає ніяких претензій і що вона написала розписку. Однак, коли біля автомобіля її чоловік попросив показати цю розписку, [PERSON] виявив її відсутність та сказав що згубив. Вони повернулись до кіоску, але позивач закривала його та сказала, що поспішає за товаром. Знає зі слів батька, що він через кілька днів сам їздив до [PERSON], після чого повідомив, що вона не хоче писати розписки. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони по справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 26.11.2011 по 11.10.2013. Шлюб розірваний з ініціативи позивача за рішенням суду. 12.12.2011 [PERSON] за свої кошти купила автомобіль марки «Шевроле Авео» 2011 року випуску та оформила його на ім'я [PERSON] З травня 2013 року сторони припинили фактичні шлюбні відносини. Відповідач виїхав з квартири позивача до своєї дочки в [ADDRESS] та забрав з собою спірний автомобіль, який 17 серпня 2013 року продав. У вересні 2013 року [PERSON] звернулась до Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області з позовом про усунення перешкод в користуванні майном та просила визнати за нею право особистої приватної власності на автомобіль «Шевроле Авео», придбаний під час шлюбу. 26 листопада 2013 року вказані позовні вимоги були задоволені судом першої інстанції. 06 грудня 2013 року відповідач подав апеляційну скаргу на рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 26 листопада 2013 року, яка була задоволена апеляційним судом Київської області та рішенням цього суду від 22 квітня 2014 року позивачу було відмовлено в задоволенні позову. При цьому апеляційний суд в своєму рішенні зазначив, що на час розгляду справи власником автомобіля є не відповідач, а інша особа, а тому спірний автомобіль не може бути предметом поділу (а.с. 9). Згідно довідки-рахунку № 475494, виданої ТОВ «Центртранспорт» 17 серпня 2013 року спірний автомобіль «Шевроле Авео» продано [PERSON]. Вартість цього автомобіля становить 77532 гривні (а.с. 7). Всі вищевикладені обставини підтвердила позивач у своїх поясненнях безпосередньо в судовому засіданні та визнав відповідач, а тому за правилами ч.1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню. Спірними виявились обставини викладені в запереченнях на позов, які позивач не визнала, а тому ці обставини згідно ст. 60 ЦПК підлягають доказуванню відповідачем. Відповідач не довів суду, що автомобіль він продав за меншу суму - 65000 гривень, яку вказав у запереченнях. В судовому засіданні відповідач також намагався довести суду, що 28 листопада 2013 року він добровільно відшкодував позивачці половину вартості проданого автомобіля та передав їй 32500 гривень, після чого вона запевнила, що немає до нього ніяких претензій морального та матеріального характеру, про що надала розписку. Разом з цим відповідач не зміг надати суду жодного письмового чи іншого належного доказу цих обставин. На думку суду, дії сторін, на які вказує відповідач, мають ознаки двостороннього правочину по врегулюванню майнового спору, вчинення якого повинно підтверджуватись належними та допустимими доказами. До показань свідка [PERSON] суд відноситься критично, оскільки про суму коштів, їх призначення, наявність розписки про прийняття пропозиції та відсутність матеріальних претензій у позивача, вона знала лише зі слів батька - відповідача у справі. Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. За правилами ст. 218 ЦК України у випадку недодержання вимоги щодо письмової форми правочину рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені належними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Такими чином, обставини, які відповідач виклав у своїх запереченнях не доведені належними та допустимими доказами, а тому не беруться судом до уваги. Між сторонами існує спір про поділ набутого під час шлюбу майна, а саме: автомобіля «Шевроле Авео». Ці правовідносини регулюються положеннями Сімейного та Цивільного кодексів України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст. 70 цього Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Позивач відмовилась від доведення прав особистої власності на спірний автомобіль та визнає за собою право на 1/2 частину автомобіля «Шевроле Авео» 2011 року випуску, придбаного у шлюбі і з цим погодився відповідач. А тому ці обставини не підлягають доказуванню. За загальним правилом ч.1 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі. Відповідно до ч.3 ст. 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється в порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. За правилами ч.2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Сторони визнали, що спірний автомобіль проданий відповідачем без відому позивача іншій особі в той час, коли між ними були припинені фактичні шлюбні стосунки і вони не вели спільного господарства. Кошти від продажу отримав відповідач. Закон не допускає поділу майна в натурі, що вибуло з володіння співвласників. Відповідно до абзацу 2 пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року, у випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя, буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] має право на одержання від відповідача грошової компенсації вартості її частки в автомобілі, що придбаний під час шлюбу. А тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 1/2 частину вартості автомобіля «Шевроле Авео» 2011 року випуску, що становить 38 766 гривень. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується ст. ст. 79, 84 ЦПК України та визначає їх розмір за сукупністю сум сплаченого позивачем судового збору в розмірі 387,67 грн. та витрат позивача на правову допомогу в сумі 3000 гривень, що підтверджується письмовими доказами, та за правилами ст. 88 ЦПК України стягує їх з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved