Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.04.2002 позивачка придбала у власність квартиру [ADDRESS] . На час придбання квартири вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 08.05.2003 він зареєструвався у зазначеній квартирі. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2012 шлюб між сторонами було розірвано. З січня 2015 року по теперішній час відповідач у вказаній квартирі не проживає, за місцем реєстрації не з`являється, грошових коштів на утримання квартири не надає. З відповідачем відсутня будь-яка домовленість щодо строків непроживання останнього у квартирі. 27.08.2014 позивачка уклала шлюб з [PERSON] . Таким чином, відповідач не належить до складу родини позивачки. У зв`язку з тим, що він понад рік не проживає у квартирі, однак у добровільному порядку з реєстраційного обліку не знімається, позивачка просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідач надав заперечення проти позову, вказуючи, що квартира [ADDRESS] була придбана у період шлюбу і є спільним майном подружжя. Крім того, його відсутність за місцем реєстрації зумовлена тим, що він перебуває у м. Києві у зв`язку з роботою. У зв`язку з цим просить відмовити у задоволенні позову. В судове засідання сторони, їх представники не з`явились. Про дату, час і місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивачка звернулась із заявою про розгляд справи за її відсутності. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані сторонами докази, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому Відділом реєстрації громадянського стану Орджонікідзевського районного управління юстиції в Запорізькій області. Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 16.10.2012 шлюб між сторонами було розірвано (а.с.10). У 27.08.2014 позивачка уклала шлюб з [PERSON] (а.с.17). Згідно договору купівлі-продажу від 18.04.2002 року, серія та номер 1019, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сосіменко Ю.П., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] що підтверджується копією дубліката договору купівлі-продажу, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, [PERSON] зареєстрований у вказаній квартирі з 08.05.2003 по теперішній час (а.с.21). Позивачка заявляє позов про визнання відповідача таким, що втратив право користування вищезазначеним житлом, посилаючись на положення ст. 391 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК, та обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач не належить наразі до членів її родини і з 2015 року не проживає у вказаній квартирі. Факт не проживання у квартирі відповідач не заперечує, посилаючись при цьому на поважність причин, на підтвердження чого надав довідку ТОВ «Агро Дарія» від 08.05.2019, згідно якої [PERSON] працював з 01.08.2017 по 05.03.2019 на посаді тимчасово виконуючого обов`язки директора та проживав у м. Києві. Відповідно до частини першої статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже,члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК), і таким законом є не ЖК України, а норми, передбачені главою 32 ЦК України. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі статтею 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частина перша статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, ст.60 СК України встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. На час вирішення спору у суді презумпція спільності права власності на вказану квартиру позивачкою не спростована. Згідно ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , слід відмовити.

Outcome: dismissed