Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-21 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей. В обґрунтування позовних вимог вказує, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] , які є власниками квартири [ADDRESS] , згідно витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно. Діти проживають разом з позивачкою. З моменту вселення у вказану квартиру до липня 2019 року, позивачка самостійно здійснює заходи з утримання вказаної квартири. Сума витрат понесених позивачем складає 88 998,80 грн. Вказує, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дітей, а відтак, відповідач також має брати участь у здійсненні утриманні майна дітей та має відшкодувати позивачеві половину суми з утримання майна у розмірі 44 499,40 грн., у зв`язку з чим, звернулась до суду для стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей. 14.11.2019 відповідач надав до суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив щодо стягнення з нього додаткових витрат, та зазначив, що між сторонами укладено мирову угоду за якою він сплачує аліменти у розмірі 30 000 грн. на двох дітей. Щодо додаткових витрат які просить стягнути позивач зазначив, що ним сплачувалась заборгованість за комунальні послуги у 2016 році. Також вказав, що з квитанцій наданих позивачем не можливо встановити за які послуги та період за який сплачувались кошти. Крім того, у вказаній квартирі здійснювали діяльність не відомі особи, а відтак просить відмовити у задоволенні позовних вимог. У судовому засіданні представник позивача та позивач, позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити з підстав викладених в позові. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечувала, вважаючи позов необгрунтованим, просив відмовити в його задоволенні. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] та [PERSON] .(а.с.9-10) Згідно з витягу з державного реєстру прав на нерухоме майно, [PERSON] є власником Ѕ частини квартири та [PERSON] є власником Ѕ частини квартири за адресою [ADDRESS] . З моменту вселення у вказану квартиру до липня 2019 року, позивачка самостійно здійснює заходи з утримання вказаної квартири, сума витрат понесених позивачем складає 88 998,80 грн. До позовної заяви позивач додала квитанції на сплату комунальних послуг, за здійснення ремонту у квартирі.( а.с. 28-45). 15.07.2019 року позивач звернулась до відповідача з листом і просила відшкодувати їй половину коштів на утримання майна яке належить на праві власності дітей ( а.с. 21-23). Відповідно до ч.1 ст. 9 СК України, подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ст. 177 СК України, батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах.Якщо малолітня дитина може самостійно визначити свої потреби та інтереси, батьки здійснюють управління її майном, враховуючи такі потреби та інтереси. Відповідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Верховний Суд у постанові від 14.01.2019 року винесеній у справі № 751/4312/16-ц зауважив, що до таких особливих обставин закон відносить, зокрема, випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат у зв`язку з розвитком певних її здібностей. Визначення таких особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобов`язаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного суду «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вказує, що до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках йдеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, законодавець пов`язує факт виникнення додаткових витрат з особливими обставинами, викликаними хворобою дитини, розвитком її здібностей тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами наприклад: витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягненні коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Тобто, не тільки факт понесення додаткових витрат на дитину має бути документально підтверджений, а й необхідність у них, а також має прослідковуватись причинно-наслідковий зв`язок між доказами понесених витрат. Як вбачається з долучених до позовної заяви доказів додаткові витрати понесені позивачем складаються з витрат на оплату комунальних послуг, проведення ремонтних робіт тощо. Всього на загальну суму 88988 грн. 80 коп. за період з кінця 2015 року по липень 2019 рік. Проте вказані витрати не є додатковими витратами, що викликані особливими обставинами в розумінні ст. 185 СК України, а є витратами на утримання майна дітей, у якій вони проживають разом з позивачем. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Частиною 1,2,3 та 4 ст. 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину, а також повинен обґрунтовуватись відповідними документами. На відміну від аліментів, додаткові витрати носять несталий характер та пов`язані не з питання належного матеріального утримання дитини, а з передбачуваними/або не передбачуваними особливими обставинами того з батьків, з яким проживає дитина у зв`язку з хворобою, зокрема. Таким чином, судом встановлено, що витрати, які позивачка просить стягнути з відповідача на свою користь понесені при звичайному способі життя, але не викликані особливими обставинами, а відтак не є додатковими витратами у розумінні положень ст. 185 СК України. Судом не встановлено під час розгляду справи наявність особливих обставин для понесення додаткових витрат, або інших істотних обставин. Враховуючи викладене, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства та з огляду на надані позивачем докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми додаткових витрат на утримання дітей не підлягають задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що судом ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову в повному обсязі, судові витрати покладаються на позивачку.

Outcome: dismissed