Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

у січні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В позовних вимогах позивач просить: визнати недійсним договір оренди виробничого приміщення №01/01 від 01.08.2014року, укладений між відповідачем та позивачем; застосувати передбачені наслідки недійсності договору оренди виробничого приміщення №01/01 від 01.08.2014року. Позивач зазначив, що в літку 2012 року між позивачем та відповідачем був укладений усний договір, який складався з трьох частин, а саме: надання позивачу у платне, строкове користування критого складського майданчика, використання приміщення на продбазі за угодою для будівельно- монтажних робіт за особистим проектом « Піраміда» на безгрошового взаємозаліку сторонами їх економічних здобутків і інтересів. З 03.0.2014року розпочато будівельно- монтажні роботи за особистим проектом позивача « Піраміда» в найманому приміщені на території промбази. 30.01.2015року під тиском відповідача ним було підписано договір оренди приміщення, замість договору найму виробничого приміщення. Даний договір є фіктивним та нікчемним, оскільки укладений під впливом та суперечить чинному законодавству. Як зазначає позивач, що оспорюваний договір є недійсним на підставі ст.759 ЦК України, а тому для захисту порушеного права позивач звернувсь до суду із заявленими вимогами. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином повідомлялись належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Заперечень проти позову не надали, явку представника не забезпечили. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов'язок доказування покладений на сторони. Вислухавши позивача, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні заявлених вимог за наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі Договору оренди приміщення №01/01 від 01.08.2014року, укладеного між [PERSON] та ФОП [PERSON], орендодавець передає орендареві, а орендар приймає у тимчасове платне користування приміщення визначене в даному договорі,атакож зобов'язується сплачувати орендодавцеві орендну плату за приміщення, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] та складається з площадки 70 кв.м. На підставі Договору оренди приміщення строк дії до 10.02.2015р., однак за взаємною згодою сторін дія цього договору може бути продовжена шляхом пролонгації строку оренди приміщення, що оформлюється додатковою угодою сторін до цього договору. За актом прийому-передачі приміщення від 01/0 року ФОП [PERSON] передав [PERSON] приміщення, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] та складається з площадки 70 кв.м. Отже, як вбачається з матеріалів справи, встановлено в судовому засіданні та не заперечувалось позивачем, зобов'язання за Договором оренди припинилось в строк визначений договором оренди. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1 ст.215 ЦК України). Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 759 ЦК України визначає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму, встановлюються законом (ч.2 ст.759 ЦК України). Суд не може погодитись з посиланням позивача, як на підставу визнання договору оренди недійсним, що власником приміщення вів його в оману, так як зазначена обставина не може бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним. Оскільки в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження обставини, які відповідно до закону могли б бути підставою для визнання вищевказаного договору недійсним, позов в частині визнання Договору оренди недійсним задоволенню не підлягає. Позивач крім того, просив застосувати передбачені ч.2 ст.216 ЦК України наслідки недійсності договору оренди приміщення, оскільки в судовому засіданні не встановлено підстав для визнання Договору недійсним, тому суд не вбачає підстав для застосування наслідків недійсності Договору оренди житлового приміщення. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed