Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-15 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із даним позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] на свою користь заборгованість за договором позики у розмірі - 142 123 грн. 00 коп., інфляційні збитки у розмірі - 994 грн. 86 коп., а також понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається, що 30 березня 2019 року між сторонами у справі укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Правосудовою М.В., зареєстрований у реєстрі № 356, за умовами якого позикодавець передав у власність позичальнику грошові кошти у розмірі - 142 123 грн. 00 коп., а позичальник зобов`язався повернути суму позики у строк до 31 травня 2019 року без нарахування відсотків. Відповідно до пункту 2 вказаного договору сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. На підтвердження факту передачі грошей позичальник підписує договір позики. У визначений договором строк відповідач зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, грошові кошти не повернув, його борг з урахуванням інфляційних втрат складає 143 117 грн. 86 коп. З підстав стягнення заборгованості за договором позики позивач змушений звернутися до суду. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 02 серпня 2019 року позивачу відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову у справі. Ухвалою суду від 03 вересня 2019 року відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, 16 грудня 2019 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, в якій також вказано, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи. Одночасно представником позивача подано заяву про стягнення судових витрат у розмірі - 7 815 грн. 38 коп., що складаються із витрат по сплаті судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся у порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Причини неявки суду не повідомлені. Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи згідно із положеннями статті 280 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 30 березня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Правосудовою М.В., зареєстрований у реєстрі № 356. Відповідно до пункту 1 вказаного договору позикодавець передає у власність позичальника, а позичальник приймає у власність позикодавця грошові кошти в сумі 142 123 грн. 00 коп. та зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів, а саме 142 123 грн. 00 коп. не пізніше ніж до встановленого строку, а саме 31 травня 2019 року. Пунктом 2 договору позики передбачено, що сума позики встановлена пунктом 1 даного договору, отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. На підтвердження факту передачі грошей позичальник підписує договір позики. Згідно із пунктом 4 договору позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві суму позики, визначену в пункті 1 даного договору без процентів. Пунктами 8, 9, 10 договору передбачено, що сума позики, встановлена у пункті 1 договору, може бути повернута позичальником позикодавцеві достроково. Позичальник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання за даним договором. У разі прострочення виконання зобов`язання позичальником за даним договором, а саме пункту 1, позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Відповідно до частини першої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною другою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Нормами частини першої статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При розгляді даної справи по суті встановлено, що відповідач [PERSON] умови взятого на себе зобов`язання у обумовлений договором строк не виконав, грошові кошти у розмірі 142 123 грн. 00 коп. позивачу не повернув. Правом подати відзив на позовну заяву не скористався, доказів належного виконання зобов`язання до суду також не надав. З огляду на встановлені обставини, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача заборгованості за договором позики у розмірі - 142 123 грн. 00 коп. та інфляційні втрати за період з 01 червня по 01 вересня 2019 року у розмірі - 994 грн. 86 коп., всього 143 117 грн. 86 коп. Вирішуючи питання про стягнення судових витрат, суд керується наступним. Відповідно до положень статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт;4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону. яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду відповідні докази: договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. На підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем додано до справи лише договір про надання правової допомоги, ордер на надання правової допомоги та свідоцтво про право зайняття адвокатською діяльністю. Будь-яких доказів, які б свідчили, що позивачем безпосередньо понесено вказані витрати у розмірі - 6 000 грн. 00 коп. до суду надано не було. При зверненні до суду із даним позовом позивачем сплачено судовий збір у розмірі - 1 431 грн. 18 коп. за подачу позовної заяви та 384 грн. 20 коп. за подачу заяви про забезпечення позову. Враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, а також обґрунтованість позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення із відповідача на користь позивача судового збору у розмірі - 1 431 грн. 18 коп. У задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено, отже судовий збір стягненню не підлягає.

Outcome: approved