Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-10 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Генеральної прокуратури України, Державної казначейської служби України про стягнення моральної шкоди у розмірі 2 000 грн. з посиланням на положення статей 1, 3, 8, 129 Конституції України, Рекомендацію Rес (2004) 6 Комітету Міністрів Державам, прийняту Комітетом Міністрів 12.05.2004 на 114-й сесії «Про підвищення ефективності внутрішніх засобів правового захисту», ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Позовні вимоги мотивовані тим, що 17 травня 2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Фаркош Ю.А з урахуванням ухвали слідчого судді від 05.02.2018 зобов`язано прокурора Генеральної прокуратури України Шевченка А.Г. розглянути відповідно до положень ст. 220 КПК України клопотання позивача від 02.02.2016, про що її повідомити, а у разі відмови винести вмотивовану постанову про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання. Крім того, ухвалою слідчого судді від 17.08.2018 у справі № 757/6615/16-к відмовлено прокурору Генеральної прокуратури України Шевченку А.Г. у відкритті провадження за заявою про роз`яснення ухвали слідчого судді від 05.02.2018. Позивач вважає, що таким чином Генеральною прокуратурою України продовжується грубе порушення її права на захист: не надається письмова відповідь у формі вмотивованої постанови на клопотання від 02.02.2016 про закриття кримінального провадження № 120151000000000053 відносно неї, не виконуються ухвали слідчих суддів від 05.02.2018 та від 21.08.2018. Позивач вказує, що її захисники Туз А., Мадорський Ю. , Байдик О. станом на 02.02.2018 не одержали письмового повідомлення про завершення досудового розслідування, що також не перешкоджає прокуророві виконати ухвали слідчих суддів. Крім того, позивачем на таку бездіяльність було подано адміністративний позов до Окружного адміністративного суду м. Києва, який рішенням суду задоволено, видано виконавчий лист № 826/16254/16 та направлений на примусове виконання до ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України. Рішення суду відповідачем до апеляційного суду не оскаржувалось та є невиконаним. Відповідач ввів державного виконавця в оману, повідомивши виконавця письмово, що розглянув заяву від 15.09.2016 та надав відповідь, внаслідок чого державний виконавець виніс постанову про закінчення виконавчого провадження. 18.01.2019 ухвалою Окружного адміністративного суду м. Києва постанову про закінчення виконавчого провадження скасовано. При цьому судом встановлено, що відповідач надав суду неправдиві докази щодо направлення листа-відповіді, відповідно до яких штрих-код зазначений у 14 цифрах, тоді, як на Укрпошті існує лише 13-значний код. Таким чином, позивач вважає, що відповідачем внаслідок таких дій та бездіяльності спричинено моральну шкоду та значні душевні хвилювання через усвідомлення неможливості у жодний інший спосіб отримати у відповідача постанову на клопотання про закриття кримінального провадження. Ухвалою суду від 29.01.2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження (а.с. 29). Ухвалою суду від 26.03.2019 року за клопотанням представника відповідача Генеральна прокуратури України - Титарчук О. справу призначено до розгляду на 20 червня 2019 року в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с. 67). 22.02.2019 року від представника відповідача Генеральної прокуратури України Титарчук О. надійшов відзив на позов, відповідно до якого Генеральною прокуратурою України здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12015000000000053 від 03.02.2015 за обвинуваченням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 368 КК України та адвоката [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. У серпні 2015 року досудове розслідування завершено та у вересні 2015 року направлено до суду обвинувальний акт. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення недоліків. 29.01.2016 у кримінальному провадженні складено та затверджено новий обвинувальний акт та обвинуваченим [PERSON] , [PERSON] направлено повідомлення про необхідність прибути до Генеральної прокуратури України для отримання обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. Проте, [PERSON] для отримання обвинувального акту не з`явилась, надіславши 02.02.2016 на адресу Генеральної прокуратури клопотання про закриття кримінального провадження. У червні 2016 року їй вручено обвинувальний акт, після чого його направлено до Шевченківського районного суду м. Києва, де здійснює судовий розгляд кримінального провадження. Таким чином, Генеральною прокуратурою України відповідно до ст. 283 КПК України у кримінальному провадженні № 12015000000000053 закінчено досудове розслідування, що виключає розгляд будь-яких клопотань. Крім того, положення КПК України не обмежують права обвинуваченої [PERSON] під час судового розгляду заявити клопотання про закриття кримінального провадження. Представник відповідача також у відзиві зазначає, що заступник начальника відділу Генеральної прокуратури України Шевченко А.Г. звертався до суду із заявою про роз`яснення ухвал слідчого судді від 17.05.2016 та від 05.02.2018 у справі № 757/6615/16-к, зокрема чи не буде суперечити вимогам КПК України винесення прокурором будь-якої постанови (про закриття кримінального провадження або його відмову) після затвердження обвинувального акту, чи узгоджується з вимогами ст. 220 КПК України прийняття процесуального рішення за клопотанням [PERSON] від 02.02.2016. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 17.08.2018 відмовлено у відкритті провадження за вказаною заявою. Прокурор Шевченко А.Г. не здійснює і не здійснював процесуальне керівництво в кримінальному провадженні № 120151000000000053, а тому не міг розглянути клопотання підозрюваної [PERSON] . Щодо виконання судового рішення у справі № 826/16254/16 представник відповідача зазначив, що 03.10.2018 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 55834654, оскільки Генеральною прокуратурою України на адресу [PERSON] направлено відповідь по суті її скарги від 15.09.2016 за вихідним № 04/2/4-18953-15 від 14.08.2018. Наразі законність цієї постанови державного виконавця перевіряється у порядку адміністративного судочинства у справі № 640/18074/18 за позовом [PERSON] до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, третя особа - Генеральна прокуратура України про визнання дій протиправними, скасування постанови. Також на виконання ухвали Печерського районного суду міста Києва від 21.08.2018 у справі № 757/34431/18-к до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесено відомості за заявою [PERSON] від 09.07.2018, які зареєстровано за № 42018000000002422 від 03.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 374, ч. 2 ст. 382 КК України, здійснення досудового розслідування у якому доручено Головному управлінню Національної поліції у м. Києві. Враховуючи наведене, представник відповідача вважає доводи позивача щодо невиконання судових рішень необґрунтованими та просив суд взяти до уваги, що будь-яких судових рішень, за якими визнавалися б незаконними дії (бездіяльність), рішення Генеральної прокуратури України у спірних правовідносинах відсутні, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Крім того, у справі відсутні будь-які докази, які б доводили факт завдання позивачу шкоди, визначали б її розмір, а також причинний зв`язок між завданням шкоди та діями Генеральної прокуратури України, її службових та посадових осіб. 12 березня 2019 року від позивача [PERSON] надійшов відгук на відзив (а.с. 56-57), а також 20 червня 2019 року пояснення у справі (а.с. 775-76), відповідно до якого обставини, на які посилається відповідач у відзиві, не відповідають дійсності, оскільки в позові відповідачем зазначається Генеральна прокуратура України, бездіяльність якої підтверджено ухвалами слідчих суддів, а не прокурор Шевченко А.Г. Законність рішення Окружного адміністративного суду м. Києва у справі № 640/18074/18 вже перевірено Шостим апеляційним адміністративним судом. Апеляційна скарга прокурора Шевченка А.Г. на ухвалу Печерського районного суду міста Києва від 17.08.2018 до суду апеляційної інстанції не надходила. У судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала. Представник відповідача Генеральної прокуратури України Горб-Павлушко Л.В. заперечила щодо задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Представник відповідача Державної казначейської служби України до суду не з`явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у його відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що Генеральною прокуратурою України здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12015000000000053 від 03.02.2015 за обвинуваченням головного державного виконавця відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. З ст. 368 КК України та адвоката [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України. У серпні 2015 року досудове розслідування завершено та у вересні 2015 року направлено до суду обвинувальний акт. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 обвинувальний акт повернуто прокурору для усунення недоліків. 29.01.2016 у кримінальному провадженні складено та затверджено новий обвинувальний акт та обвинуваченим [PERSON] , [PERSON] направлено повідомлення про необхідність прибути до Генеральної прокуратури України для отримання обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування. Проте, [PERSON] для отримання обвинувального акту не з`явилась, надіславши 02.02.2016 на адресу Генеральної прокуратури клопотання про закриття кримінального провадження. У червні 2016 року їй вручено обвинувальний акт, після чого його направлено до Шевченківського районного суду м. Києва, де здійснюється судовий розгляд кримінального провадження. Вказані обставини в судовому засіданні визнаються сторонами, а тому не потребують доказування відповідно до положень ст. 84 ЦПК України. Відповідно до ст. 283 КПК України звернення до суду з обвинувальним актом є однією з форм закінчення досудового розслідування. Таким чином, Генеральною прокуратурою України у кримінальному провадженні № 12015000000000053 у вересні 2015 року (дата направлення обвинувального ату відносно [PERSON] та [PERSON] до Шевченківського районного суду м. Києва) закінчено досудове розслідування, що виключає розгляд будь-яких клопотань. Повернення судом обвинувального акту прокурору не є підставою для поновлення досудового розслідування у кримінальному провадженні відповідно до положень ст. 282 КПК України, оскільки обвинувальний акт повертається у разі не відповідності вимогам КПК України. Тому, підстав для звернення з клопотанням до прокурора про закриття кримінального провадження, поданого після вересня 2015 року у [PERSON] не було, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015000000000053 було закінчене у вересні 2015 року. Вказане також не позбавляло та не позбавляє позивача [PERSON] заявити клопотання про закриття кримінального провадження під час проведення підготовчого судового засідання кримінального провадження чи під час судового розгляду у Шевченківському районному суді м. Києва. Водночас, судом встановлено, що 17 травня 2016 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва Фаркош Ю.А з урахуванням ухвали слідчого судді від 05.02.2018 зобов`язано прокурора Генеральної прокуратури України Шевченка А .Г. розглянути відповідно до положень ст. 220 КПК України клопотання адвоката [PERSON] від 02.02.2016, про що повідомити адвоката, а у разі відмови винести вмотивовану постанову про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання про закриття кримінального провадження № 120151000000000053 відносно неї (а.с. 15, 16). Ухвалою слідчого судді від 17.08.2018 у справі № 757/6615/16-к відмовлено прокурору Генеральної прокуратури України Шевченку А.Г. у відкритті провадження за заявою про роз`яснення ухвали слідчого судді від 05.02.2018 (а.с. 1 4). Вказані ухвали слідчого судді не виконані, що стверджується постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 20.02.2018 року у виконавчому провадженні 55834654, якою відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа Окружного адміністративного суду м. Києва № 826/16254/16, виданого 22.03.2017 року щодо зобов`язання Генеральної прокуратури України розглянути та надати письмову відповідь на скаргу адвоката [PERSON] від 15.09.2016 (а.с. 9) та рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 18 січня 2019 року у справі № 640/18074/18, яким визнано дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] щодо винесення постанови від 03.10.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55834654 протиправними та визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України [PERSON] від 03.10.2018 про закінчення виконавчого провадження № 55834654 (а.с. 10-12), та яке постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 11 лютого 2019 року залишено без змін (а.с. 34-37) . При цьому у рішенні Окружного адміністративного суду м. Києва встановлено, що відповідач надав суду неправдиві докази щодо направлення листа-відповіді, на підставі якої закінчено виконавче провадження, відповідно до яких штрих-код зазначений у 14 цифрах, тоді, як на Укрпошті існує лише 13-значний код. Крім того, судом встановлено, що ухвалою слідчого судді від 21.08.2018 у справі № 757/34431/18-к зобов`язано уповноважену особу Генеральної прокуратури України на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зареєструвати заяву [PERSON] від 9.07.2018 року та внести до ЄРДР відомості про кримінальне правопорушення відповідно до ст. 214 КПК України (а.с. 13). Генеральною прокуратурою України вказана ухвала слідчого судді виконана, внесені відомості до ЄРДР за заявою [PERSON] від 9.07.2018 року, кримінальне провадження 42018000000002422 від 03.10.2018 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 374, ч. 2 ст. 382 КК України, здійснення досудового розслідування доручено Головному управлінню Національної поліції у м. Києві (а.с. 51). При цьому, суд звертає увагу, що ні в позові, ні в інших письмових документах на адресу суду позивач не зазначає норми права, на підставі яких вона звертається з вказаним позовом до суду, окрім Конституції України та положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Оскільки органи Державної казначейської служби України є єдиними розпорядниками коштів Державного та місцевих бюджетів, тому саме вони повинні відшкодовувати шкоду, завдану фізичній особі іншими органами державної влади в разі доведеності заподіяння такої шкоди. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема й органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець відокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких передбачений частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами підлягають застосуванню правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Згідно зі ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Умовою застосування судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на недоговірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Отже, в даному випадку фактичною підставою для відшкодування моральної шкоди є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема, незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадянина. У судовому засіданні позивач посилається на те, що вона під час досудового розслідування кримінального провадження неодноразово зверталася в порядку ст. 303 КПК України зі скаргами на бездіяльність Генеральної прокуратури України та її скарги були задоволенні слідчими суддями. Водночас, посилання позивача на звернення до суду із скаргами до слідчого судді є процесуальною дією учасника кримінального провадження в межах наданих повноважень, що не передбачає визнання дій або бездіяльності прокурора незаконними та винними. Згідно з ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Жодної з переліченої у ч. 2 ст. 23 ЦК України виключних способів заподіяння моральної шкоди та підстав, з якими закон пов`язує виникнення моральної шкоди, у тому числі будь-якої протиправної поведінки Генеральною прокуратурою України не допущено. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України (п. 3, 9) № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема, в моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності прокурора під час досудового розслідування, не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди, а сам факт зазначених ухвал слідчих суддів не свідчить про протиправність дій органів досудового слідства та завдання такими діями позивачу моральної шкоди. Крім того, ухвала слідчого судді щодо зобов`язання уповноважених осіб Генеральної прокуратури України внести відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою позивача виконана, що виключає бездіяльність Генеральної прокуратури України з приводу невиконання цієї ухвали та завданню позивачу моральної шкоди. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Позивачем не доведені обставини, які, з огляду на зміст ст. 1167, 1174, 1176 ЦК України та змісту її позовних вимог, свідчили б про наявність підстав для задоволення позову. Оскарження позивачем до суду прийнятих процесуальних рішень прокурором під час кримінального провадження в порядку вимог КПК України є механізмом реалізації її права на судовий контроль за діяльністю уповноважених осіб під час досудового розслідування в порядку кримінального судочинства. Реалізація такого механізму оскарження постанов слідчого у розумінні статті 23 ЦК України не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 04 липня 2018 року по справі № 641/2328/17. Враховуючи наведене, відсутність належних та допустимих доказів, які б свідчили про перенесення позивачем душевних страждань у зв`язку з процесуальними рішеннями прокурора, відсутність доказів на підтвердження неправомірної поведінки прокурора під час досудового розслідування, яка б знаходилася у причинно-наслідковому зв`язку з негативними наслідками для позивача, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. При цьому, доводи позивача про те, що факти неправомірності рішень, дій та бездіяльності посадових, службових осіб Генеральної прокуратури України встановлено ухвалами слідчих суддів, суд вважає необґрунтованими, оскільки даними ухвалами лише зобов`язано прокурора розглянути клопотання позивача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed