Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] та усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом виселення. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі низки судових рішень [PERSON], [PERSON] та [PERSON] набули у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS], а право власності [PERSON] на вищевказану квартиру було припинено. Після припинення права власності і втрати майнових прав на зазначену квартиру [PERSON] був знятий з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, але з квартири він не виселився, змінив замки і продовжує проживати у ній без згоди позивачів, чим порушує їх права. В травні 2012 р. відповідач побив [PERSON], після чого вона змушена була разом з дітьми переїхати жити у квартиру своїх батьків. З того часу відповідач одноосібно проживає у зазначеній квартирі, комунальні послуги не оплачує, що призвело до виникнення заборгованості. Тим самим [PERSON] систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одній квартирі. Представник позивачів [PERSON] подав письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідач [PERSON] про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, проте в судове засідання він повторно не з'явився, про причини неявки не повідомив, письмових заперечень на позов не подав. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки представник позивачів не заперечує проти такого вирішення справи. Нез'явлення сторін є підставою для розгляду справи без фіксування судового засідання технічними засобами. Вивчивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. На підставі свідоцтва про право власності на квартиру від 12 вересня 2001 р. серії [NUMBER], виданого Державним управлінням справами Президента України, відповідач [PERSON] набув у власність чотирикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 7). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 19 вересня 2013 р., залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 15 січня 2014 р., вищевказане свідоцтво визнано частково недійсними з визнанням за дочками відповідача позивачами [PERSON] та [PERSON] права власності на 22/100 частин квартири за кожною (а.с. 8-10, 10-13). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25 березня 2015 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 34), а рішенням від 27 серпня 2015 р. суд здійснив поділ їх спільного сумісного майна та припинив право власності [PERSON] на частку у вищевказаній квартирі зі стягненням з [PERSON] грошової компенсації вартості цієї частки в сумі 121333 грн., яка була попередньо внесена на депозитний рахунок суду (а.с. 18-19). Це рішення в апеляційному порядку не оскаржувалась і набрало законної сили 7 вересня 2015 р. Відтак на час розгляду справи співвласниками спірної квартири є [PERSON], якій належить 56/100 її частин, та[PERSON] і [PERSON], кожній з яких належить по 22/100 її частин. Право власності позивачів на спірну квартиру зареєстроване у встановленому законом порядку, що підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 16, 17, 22). У грудні 2015 р. [PERSON] звернулася до [PERSON] з письмовою вимогою про добровільне звільнення спірної квартири та зняття з реєстрації за вищевказаною адресою (а.с. 23). Зазначену вимогу [PERSON] не виконав, а тому він був знятий з реєстрації у спірній квартирі на підставі судового рішення про припинення його права власності на житлове приміщення відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». На виконання рішення суду про припинення права власності відповідача на частку у спірній квартирі суд платіжним дорученням від 11 липня 2016 р. перерахував грошові кошти в сумі 121333 грн. на банківський рахунок [PERSON] (а.с. 61). Згідно з даними довідки державного підприємства «Укржитлосервіс» від 13.06.2016 № 378 наразі у спірній квартирі зареєстроване місце проживання позивачів [PERSON] і [PERSON] та неповнолітнього сина сторін [PERSON] (а.с. 24). З позовної заяви вбачається, що після зняття з реєстрації відповідач [PERSON] спірну квартиру не звільнив і продовжує проживати у ній без згоди її власників, при цьому не здійснює оплату житлово-комунальних послуг. Зазначені обставини також підтверджуються заявою [PERSON] до Дарницького управління поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві від 15.03.2016 (а.с. 76) та довідкою житлово-експлуатаційної організації, згідно з якою [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] і станом на 23 травня 2016 р. має заборгованість за оплату житлово-комунальних послуг в розмірі 22002,60 грн. (а.с. 35). При вирішенні заявлених вимог суд керується загальними положеннями цивільного законодавства та нормами, які регулюють правовідносини у сфері права власності та визначають можливі способи його захисту. Так, відповідно до положень статей 3, 15 ЦК України підставою для судового захисту цивільного права або інтересу є його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 цього Кодексу визначає орієнтовний перелік способів судового захисту, до яких, зокрема, відноситься такий спосіб захисту як припинення дії, яка порушує право. За приписом статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України, у якій закріплений конституційний принцип непорушності права власності, проголошує, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 383 цього Кодексу, яка регламентує основні права власників житлового будинку або квартири, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб… Стаття 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. З огляду на встановлені обставини та вищевказані положення закону суд дійшов висновку, що з часу набрання законної сили рішенням суду про припинення права на частку у спільному майні відповідач [PERSON] втратив право користування спірною квартирою. Враховуючи, що відповідач [PERSON] безпідставно займає належну позивачам квартиру, і тим самим перешкоджає власникам у здійсненні ними права користування та розпоряджання своїм майном, порушені права позивачів підлягають судовому захисту шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], та виселення його з квартири без надання іншого жилого приміщення. Посилання позивачів як на підставу виселення відповідача на положення ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу України суд відкидає, оскільки належних доказів систематичного порушення відповідачем правил співжиття суду не надано. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивачів, суд відповідно до вимог частини 1 статті 88 ЦПК України присуджує з відповідача понесені позивачами судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved