Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача, в якому просив стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики від 26 серпня 2009 року за №02 в сумі 75192,54 грн. та судовий збір в сумі 751,93 грн. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що 26.08.2009 року між ним та [PERSON] був укладений письмовий договір позики за №02, відповідно до якого він позичив їй 15000,00 грн., які вона отримала 26.08.2009 року, про що видала розписку. У визначений договором строк до 26.08.2012 року отриману позику [PERSON] не повернула, на його запити не відповідала. Як йому згодом стало відомо, вона померла, а спадщину після її смерті прийняла дочка - відповідач [PERSON] Тому до неї, відповідно до положень ст.ст. 608, 1216, 1218, 1219 ЦК України перейшов обов'язок щодо сплати суми боргу за договором позики, який залишився невиконаним її померлою матір'ю на день її смерті. Зважаючи на те, що ним направлені відповідачу вимоги 20.12.2012р., 15.05.2013р., 06.06.2013р. щодо повернення суми позики, які залишилися без виконання, він змушений звернутися до суду. Договором позики від 26.08.2009 року №02 передбачені наступні проценти від суми позики: строком до 6 місяців - 2% на місяць, від 6 до 12 місяців - 5% на місяць, від 12 місяців і більше -10% на місяць, які повинні бути сплачені не пізніше строку повернення суми позики, що за період з 26.08.2009 року по 20.08.2013 року становить суму 58050 грн. згідно наданого розрахунку. Крім цього п.4 договору позики передбачене, що у разі неповернення суми позики, позичальник зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст..625 ЦК України з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми, тому загальна сума боргу з урахуванням процентів, індексу інфляції та трьох процентів річних становитиме 75192,54 грн., які підлягають стягненню з відповідача. У свою чергу відповідач [PERSON] у листопаді 2013 року звернулася до [PERSON] із зустрічним позовом, в якому просила визнати договір позики №02 від 26.08.2009 року недійсним, посилаючись на те, що вона проживала в [ADDRESS] разом з своїми батьками, [PERSON] та [PERSON]. З травня 2009 року мати тяжко захворіла. Вони зверталися до різних лікарів для встановлення діагнозу. В серпні 2009 року її мати звернулася до Донецького протипухлинного центру, де пройшла обстеження і 25 серпня 2009 року їй діагностували злоякісну пухлину лівої молочної залози. Для проведення обстеження батьки, мабуть, витратили всі заощадження чи брали в борг у сусідів. На той період вона була ще неповнолітньою, і батьки не ставили її до відома та не радилися з нею щодо матеріальних питань родини. Вона допускає, що батьки могли звернутися до директора ПП «АФ «Росія», так як земельні паї обох батьків знаходилася в оренді агрофірми. Після проведення обстеження 01.09.2009 року її матері зроблено операцію, а після цього проведено декілька курсів хіміо- та променевої терапії. Вона не знає, скільки це коштувало. На подальше лікування в м.Донецьку в родини не було коштів, тому лікування її мати проходила надалі в м.Бердянську. [INFO] помер батько, і вони з матір'ю втратили останнього годувальника. До виснажливої хвороби додалася моральна травма, пов'язана з смертю чоловіка, яка спровокувала ускладнення стану здоров'я. [INFO] її мати померла, причина смерті- злоякісне новоутворення лівої молочної залози. У вересні 2013 року вона отримала з Бердянського міськрайонного суду позов [PERSON] до неї. Вважає, що даний договір позики її мати підписала під впливом тяжкої для неї обставини - хвороби і на вкрай невигідних умовах. Розмір процентів, які вказані в договорі, не тільки перевищують встановлені Банками проценти за користування кредитом, а й суперечать здоровому глузду. Їхня родина мала дохід лише з свого підсобного господарства та з орендної плати за користування земельними ділянками, яку мала сплачувати Агрофірма «Росія». Але з 2009 року орендар припинив виплату орендної плати, тому сплатити вказані проценти вони не могли. Її мати боролася за життя та була вимушена укласти цей договір на запропонованих [PERSON] умовах. Лише хвороба змусила її матір підписати вказаний договір. За інших обставин мати не брала би гроші в борг взагалі, та ще й на таких умовах. Тому на підставі ст.233 ЦПК України просила визнати договір позики №02 від 26.08.2009 року недійсним. У судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтримав первинний позов, доповів обставини, викладені в ньому, просив задовольнити. При цьому зустрічний позов не визнав, посилаючись на те, що ст.233 ЦК України передбачає наявність двох обставин: правочин вчинено під впливом тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. На його думку, жодної обставини з зустрічного позову не вбачається. Позов базується на припущеннях. Починаючи з 2009 року по 2012 рік [PERSON] отримала 18600 грн. орендної плати. Вона просила кошти в борг без всякого пояснення, на які потреби. Тому не можна вважати, що вона перебувала в нужденному становищі і могла повернути позику до закінчення строку договору. Тяжка обставина - це оціночна категорія. При укладенні договору позики така обставина була відсутня. Чоловік померлої [PERSON] також отримував позику, але помер, і [PERSON] позика була прощена, враховуючи положення їхньої сім'ї. Просив відмовити у задоволенні зустрічного позову. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] первинний позов не визнав, підтримав зустрічну позовну заяву, просив задовольнити, пояснивши при цьому, що позов [PERSON] є необґрунтованим та просив суд застосувати ст.1281 ЦК України та відмовити в задоволенні первинного позову, оскільки позивач повинен буз звернутися з заявою кредитора в шестимісячний строк. Проте з першою вимогою до відповідача він звернувся тільки 15 травня 2013 року. Крім цього, з матеріалів справи вбачається, що кошти за договором позики були отримані за чотири дні до проведення операції в онкологічному центрі, тобто вони були потрібні саме на операцію. Стаття 233 ЦК України передбачає 2 умови: наявність тяжкої обставини і на вкрай невигідних умовах. Мати відповідача мала тяжку хворобу, в наш час операції безкоштовно не проводять, крім цього позика видана під 120% річних, що є вкрай невигідними умовами. На сьогоднішній день позов пред'явлено до дочки, яка позику не брала, залишилася одна без батьків. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Так судом встановлено, що відповідно до договору позики №02 від 26 серпня 2009 року мати відповідача [PERSON] отримала від [PERSON] грошові кошти в сумі 15000,00 грн., та зобов'язалася повернути в строк до 26.08.2012 року. При цьому п.2 договору позики передбачено обов'язок позичальника сплатити позикодавцеві наступні проценти від суми позики: строком до 6 місяців - 2% на місяць, строком від 6 до 12 місяців - 5% на місяць, від 12 місяців і більше - 10% на місяць, а крім цього, відповідно до п.4 - повернути суму позики з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних відповідно до ст.625 ЦК України. У підтвердження отримання суми позики [PERSON] видала [PERSON] розписку від 26.08.2009 року, що підтверджується договором позики та розпискою, долучених до справи. Ніким не оспорюється, що в обумовлений строк 26.08.2012 року позичальник [PERSON] позику не повернула та [INFO] померла внаслідок злоякісного новоутворення лівої молочної залози, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 17.09.2012 року, виданого виконкомом Миколаївської сільської ради Бердянського району Запорізької області, копією довідки про причину смерті №342 від 15.09.2012 року. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів ( суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позикодавець, відповідно до ч.1 ст.1048 ЦК України, має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Судом встановлено та підтверджено матеріалами спадкової справи №253/2012, що після смерті позичальника [PERSON] спадщину у вигляді земельної ділянки площею 9,1481 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: Запорізька область, Бердянський район, Миколаївська сільська ради - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вартістю 244419,75 грн., прийняла відповідач [PERSON], отримавши 31 травня 2013 року свідоцтво про право на спадщину за законом. Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцю на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до положень ч.1-4 ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач [PERSON], даючи особисті пояснення у січні 2014 року, з яких вбачається, що він знав про смерть позичальника, вимоги до спадкоємця - відповідача у справі, пред'явив з пропуском строку, передбаченого ч.2 ст.1281 ЦК України, при цьому до нотаріальної контори з заявою про визнання його вимог як кредитора до спадкоємців не звертався. Вперше до [PERSON] направив вимогу-претензію лише 15.05.2013 року, яку вона отримала 16.05.2013 року. Посилання в позові на те, що ним направлялася вимога ще 20.12.2012 року, нічим не підтверджується: наявність у справі копії листа на адресу [PERSON], який не містить ані дати його написання, ані доказів його відправлення відповідачу не може свідчити про те, що така претензія пред'являлася взагалі. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що первинний позов відповідно до положень ч.4 ст.1281 ЦК України задоволенню не підлягає. Щодо зустрічного позову, то судом встановлено та підтверджено копією виписки з медичної карти стаціонарного хворого на злоякісне новоутворення [PERSON], що клінічний діагноз - злоякісне новоутворення молочної залози аденокарцинома їй було поставлено у серпні 2009 року. Точніше, з копії протоколу на випадок виявлення у хворого занедбаної форми злоякісного новоутворення (а.с.36) вбачається, що [PERSON] підтверджено гістологічним дослідженням №456 25.08.2009 року діагноз: Cr лівої молочної залози, третьої стадії, тобто саме напередодні дати укладення спірного договору позики №02 від 26.08.2009 року з [PERSON] До Донецького обласного протипухлинного центру мати відповідача була госпіталізована 31.08.2009 року, де наступного дня 01.09.2009 року їй проведено операцію, хіміотерапію, а 10.09.2009 року виписана. Крім цього, у жовтні, листопаді та грудні 2009 року, відповідно до медичної документації, [PERSON] проходила стаціонарне лікування в Донецькому обласному протипухлинному центрі. Відповідно до ст.233 ЦПК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснено в п.23 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом достовірно встановлено, що діагноз аденокарцинома третьої стадії матері відповідача [PERSON] - [PERSON] встановлений саме 25.08.2009 року. Безперечно, онкологічне захворювання є тяжким захворюванням, яке загрожує життю, що на переконання суду, і стало тією причиною, яка змусила [PERSON] взяти кошти у [PERSON] в позику на проведення термінової операції. При цьому умови договору позики, які покладали на неї обов'язок сплатити, крім основного боргу, ще проценти за користування коштами, зокрема, з другого року в розмірі 10% на місяць, а це по 1500,00 грн. тільки процентів на місяць, є вкрай невигідними, набагато вищими, ніж за кредитами, що надаються банківськими установами. Крім цього, цим же договором додатково передбачена відповідальність за порушення зобов'язання у вигляді сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних від простроченої суми. Отже, суд дійшов висновку, що саме тяжка хвороба перебувала в причинному зв'язку з тим, що [PERSON], не маючи іншого вибору, змушена була укласти угоду позики на вкрай невигідних для неї умовах, а [PERSON] цими обставинами скористався, визначивши їх такими, тобто судом встановлено наявність підстав, передбачених ст.233 ЦК України, для визнання договору позики недійсним. При цьому суд не приймає до уваги посилання представника позивача на те, що зустрічна позовна заява базується на припущеннях, враховуючи наявність у справі медичної документації щодо тяжкої хвороби матері відповідача. Заперечення проти зустрічного позову тим, що кошти [PERSON] брала без будь-якого пояснення щодо їх призначення, а стаття 233 ЦК України стосується лише договорів дарування нерухомості, не мають правового значення, оскільки дана стаття не передбачає такі умови і виключення щодо предмету правочину. Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, а зустрічний позов [PERSON] задовольнити та визнати договір позики №02 від 26.08.2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], недійсним. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України на користь [PERSON] з первинного позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору в сумі 229,40 грн.

Outcome: approved