Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2013 року вона набула у власність житловий будинок [ADDRESS], зареєстрована та мешкає за цією ж адресою. В будинку, крім [PERSON], з 18 жовтня 2013 року також зареєстровані відповідачі (які не є членами сім'ї позивачки), які з вересня 2014 року за місцем реєстрації без поважних причин не проживають та не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання, чим створюють власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю. В зв'язку з цим [PERSON] просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не з'явилися, проте надали суду письмові заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, судом відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України вважаються належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи шляхом розміщення виклику на офіційному веб-сайті судової влади України, причини неявки суду не повідомили. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивачка та її представник в своїх заявах не заперечували проти такого порядку вирішення справи. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 29 липня 2013 року, реєстр. №1-711 [PERSON] набула у власність житловий будинок [ADDRESS], зареєстрована та мешкає за цією ж адресою. В будинку, крім [PERSON], з 18 жовтня 2013 року також зареєстровані відповідачі (які не є членами сім'ї позивачки), які з вересня 2014 року за місцем реєстрації не проживають та не знялися з реєстрації з місця попереднього проживання, чим створюють власнику перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю (а.с. 22). Докази наявності поважних причин не проживання відповідачів в житловому приміщенні в матеріалах справи відсутні. Оскільки відповідачі не є членами сім'ї власника житла, а тому відносини між сторонами повинні регулюватися главою 6 розділу ІІІ Житлового кодексу України (користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду). Проте вказана глава не містить підстав втрати права користування житлом у приватному секторі. Положення Житлового кодексу України дають підстави вважати, що норми глави 2 розділу III цього Кодексу (користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду) можуть застосовуватися до житлових правовідносин в приватному житловому фонді тільки в тих випадках, коли в гл. 6 ЖК є посилання на ці випадки або коли подібні житлові правовідносини не врегульовано нормами гл. 6 і застосування до цих норм гл. 2 не суперечить їх змісту. З положень глави 6 ЖК України, зокрема ст.. 163 ЖК України, вбачається можливість застосування до цих правовідносин деяких положень глави 2 ЖК України, зокрема ст.ст. 71, 72 ЖК України, оскільки це не буде суперечити закону. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 71 ЖК України встановлено граничні строки збереження права на житлове приміщення при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї - шість місяців (за винятком передбачених законом випадків, коли цей строк є більш тривалим). В той же час згідно ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 41 Конституції України, ч.ч. 1-2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно роз'яснень, які надав Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 33 постанови №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою (постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі №6-57цс11). За встановлених обставин суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved