Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

У серпні 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 2706/0308/88-131, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 18 березня 2008 року по 18 березня 2018 рік. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» після укладення вищевказаного договору, набуло статус нового кредитора з усіма правами та обов'язками визначеними договором та законом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, відповідач за договором іпотеки № 2706/0308/88-131 від 18 березня 2008 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 37,90 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 05 лютого 2003 року, за реєстровим № 5971, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 13 лютого 2003 року. Посилаючись на те, що позичальник не виконує свої зобов'язання по своєчасному поверненню кредиту та сплаті відсотків за договором, позивач просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі його у власність іпотекодержателю. У судове засідання представник позивача не з'явилася, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлена належним чином, направила до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, у якій проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про дату і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв про розгляд справи за її відсутності не надходило, причин неявки суду не повідомила, тому суд, вважає за можливе розглянути справу у заочному порядку. Відповідно до вимог статті 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 18 березня 2008 року між ПАТ «Сведбанк», та відповідачем було укладено кредитний договір № 2706/0308/88-131, згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 100 000,00 дол. США з розрахунку 11,90 % річних на строк з 18 березня 2008 року по 18 березня 2018 рік. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» після укладення вищевказаного договору, набуло статус нового кредитора з усіма правами та обов'язками визначеними договором та законом. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором, відповідач за договором іпотеки № 2706/0308/88-131 від 18 березня 2008 року передала в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що складається з 3 кімнат, загальною площею 37,90 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] та належить йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Прокудіною Л.Д. 05 лютого 2003 року, за реєстровим № 5971, зареєстрованого у Державному реєстрі правочинів 13 лютого 2003 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, про що повідомлявся шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов договору. У зв'язку з неналежним виконанням кредитного договору, станом на 14 липня 2015 року у відповідача виникла заборгованість на загальну суму 1 633 251,11 грн., з яких: 1 223 960,01 грн. - тіло кредиту; 263 863,30 грн. - відсотки; 136 665,63 грн. - пеня; 4 298,20 грн. - сума за ставкою 3% від прострочення заборгованості по тілу кредиту; 4 463,97 грн. - сума за ставкою 3% від прострочення заборгованості по відсоткам. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У відповідності до Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим законом. Статтями 12,33 Закону України «Про іпотеку» та ст. 589 ЦК України передбачені підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не встановлено договором або законом. З 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з яким протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про заставу», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкти незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.м для квартири та 250 кв.м. для житлового будинку. З наведеного вбачається, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» застосовується при одночасній наявності всіх вищезазначених ознак. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на спірні правовідносини не поширюється. Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктом 4.2. Іпотечного договору визначено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із перелічених в даному положенні договору способів, в тому числі шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». На виконання ст. 35, 37 Закону України «Про іпотеку» 04 серпня 2015 року відповідачу надіслана письмова вимога, в якій позивач запропонував усунути порушення за кредитним договором, однак порушення, зазначені у повідомленні, усунуті не були. Відповідно до ч.2 ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Оскільки в судовому засіданні знайшла своє підтвердження та обставина, що відповідачем порушено обумовлений сторонами порядок виконання кредитного договору, яке забезпечене іпотекою, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved