Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В обґрунтуванні позову вказала, що з відповідачем [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року, у шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON]. 13 січня 2014 року шлюб між ними було розірвано на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області. За час шлюбу з відповідачем вони за спільні кошти 95 900 грн за договором купівлі-продажу квартири від 17 липня 2013 року придбали трьохкімнатну квартиру [ADDRESS]. Вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя, хоча оформлення правовстановлюючих документів здійснювалось на ім'я відповідача [PERSON]. Враховуючи те, що спірне майно згідно до ст. 60 СК України є їх спільною сумісною власністю, розподіл якого добровільно не відбувається, то відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України вона має право на половину спірного майна як колишня дружина. За твердженням позивачки добровільно відповідач не визнає за нею права власності на 1/2 частини вказаної квартири, зазначеними діями відповідач порушив її права, тому вона подала позов до суду і просить суд позов задовольнити та стягнути з відповідача судові витрати. (а.с. 3-6) Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не прибули, надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, підтримує свої вимоги і просить суд позов задовольнити, на заочне рішення згодна. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився без поважних причин, про час і місце судового засідання повідомлений належним чином в порядку ч.9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі «Слобідський край» від 28.03.2015 року № 37, заяв про розгляд справи за його відсутності не надійшло. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статей 169, 224 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін у заочному порядку та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Спірною є квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,5 кв.м., яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,2 кв.м., у тому числі: житлові кімнати площею 10,1 кв.м., 12,6 кв.м., 16,5 кв.м., кухня площею 8,4 кв.м., вбиральня площею 0,9 кв.м., ванна площею 2,6 кв.м., коридор площею 9,7 кв.м., лоджія площею 3,7 кв.м., вартістю 95 900 гривень. Позивачкою заявлено вимоги про визнання права власності на 1/2 частини вказаної квартири, як майна чоловіка і жінки, які проживали однією сім'єю у зареєстрованому шлюбі. Судом установлено і не заперечується сторонами, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 2010 року, у шлюбі [INFO] народилася дочка [PERSON]. 13 січня 2014 року шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Чугуївського міського суду Харківської області (а.с. 7-13). Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Позивачка на підставу своїх вимог щодо поділу майна подружжя шляхом визнання за нею право власності на 1/2 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], посилається на статті 60, 61, 63, 68, 69, 70 СК України, а згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей СК), позивачка в силу статті 10 ЦПК України зобов'язана довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до Конституції України засади регулювання шлюбу і сім'ї визначаються виключно законами України; шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка, кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї (частина перша статті 51, пункт 6 частини першої статті 92). У статті 3 СК України встановлено, що сім'я створюється на підставі шлюбу та на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства, серед яких визначено проживання жінки та чоловіка однією сім'єю. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. З наведених положень випливає, що власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім'єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Відповідно до Конституції України усі суб'єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Відповідно до роз'яснень, які містяться у п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Згідно п. 23 вищевказаної постанови Пленуму спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Як убачається із матеріалів справи, [PERSON], перебуваючи з позивачкою у зареєстрованому шлюбі та з її письмової згоди, на підставі договору купівлі - продажу квартири від 17 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізюмського міського нотаріального округу Харківської області Мацокіною Н.О. 17.07.2013 року, зареєстровано в реєстрі за № 1404, придбав у власність квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,5 кв.м., яка складається з трьох кімнат житловою площею 39,2 кв.м., у тому числі: житлові кімнати площею 10,1 кв.м., 12,6 кв.м., 16,5 кв.м., кухня площею 8,4 кв.м., вбиральня площею 0,9 кв.м., ванна площею 2,6 кв.м., коридор площею 9,7 кв.м., лоджія площею 3,7 кв.м., вартістю 95 900 гривень (а.с. 35, 38). Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. На цей час вартість спірної квартири складає суму 95 900 гривень. За таких обставин, враховуючи, що за час шлюбу чоловіком позивачки було придбано спірну квартиру, яка і є спільною сумісною власністю подружжя, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивачки повністю, визнавши за нею право власності на 1/2 частину спірного нерухомого майна. Згідно ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати, які документально підтверджуються на судовий збір в сумі 237 грн 00 коп та витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача в сумі 199 грн 20 коп, а разом 436 грн 20 коп суд стягує з відповідача на користь позивачки (а.с. 41).

Outcome: approved