Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «ІМЕКСБАНК» про стягнення залишку банківського вкладу за договором банківського вкладу у гривні України № 431-2014 від 06.05.2014 у розмірі 94 148,32 грн., пені у розмірі 8 473, 35 грн., 3 % річних за прострочення виконання грошового зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України у розмірі 394,65 грн. та 6 000,00 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначає, що 06 травня 2014 року між сторонами укладено договір банківського вкладу № 431-2014, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 100 000 грн. з виплатою 25% річних строком з 06 травні 2014 року по 07 серпня 2014 року та розмістив їх на депозитний рахунок [NUMBER]. Однак, по закінченню строку дії даного договору позивачу не повернуто суму банківського вкладу та нараховані відсотки на нього. В зв'язку з цим, позивач просив суд ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача, ухваливши заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази у справі, вважає що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1061 ЦК України банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Судом встановлено, що між позивачем [PERSON] та ПАТ «ІМЕКСБАНК» було укладено договір банківського вкладу № 431-2014, відповідно до якого відповідач отримав від позивача кошти на депозит в розмірі 100 000 грн. з виплатою 25% річних строком з 06 травні 2014 року по 07 серпня 2014 року (а .с. 8-16), який по закінченню терміну дії був пролонгований на наступний термін згідно умов Публічного договору №1 з відповідачем до 10.11.2014 року. Згідно п.6.2 Публічного договору №1 банківського вкладу повернення вкладу здійснюється Банком готівкою або в безготівковій формі шляхом перерахування грошових коштів на банківській рахунок, який зазначений Вкладником у Договорі про приєднання до Договору чи за письмовою заявою Вкладника на інший рахунок. Пунктом 8.3.4. Публічного договору №1 передбачено повернення Вкладнику суми депозиту після закінчення терміну дії Договору, на першу вимогу Вкладника, готівкою або в безготівковій формі за заявою Вкладника, шляхом перерахування на поточний/картковий рахунок Вкладника. Позивач 11.11.2014 р. та 12.11.2014 р. звертався із заявами до відповідача на отримання коштів за банківським вкладом, проте до цього часу кошти позивачу не повернуті. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Таким чином, відповідач не виконав умови договору та вимоги ст. 1060 ЦК України і безпідставно не повертає вклад. Відповідно до ст. 525, 526, 530 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, при чому зобов'язання має виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору. Тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення вкладу в сумі 94 148, 32 грн. підлягають задоволенню. Частиною 5 статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що у разі коли виконавець прострочує виконання надання послуги згідно з договором, за кожний день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі 3% вартості послуги. Дана правова позиція викладена у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 р. №5 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів», де у пункті 20 зазначено, що пеня за порушення договору нараховується і стягується у відсотковому відношенні до суми заборгованості за кожний день прострочки, в тому числі за святкові, неробочі й вихідні дні. Враховуючи викладене з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмір: 94 148,32 грн. (повна сума заборгованості) х 0,03 (пеня) х 3 (кількість прострочених днів)=8 473,35 грн. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Строк дії договору закінчився 10.11.2014 р., гроші не повернуті, а тому право вимоги коштів та застосування відповідальності за порушення грошового зобов'язання настало 11.11.2014 р. Тому, суд, перевіривши розрахунок розміру вимог про стягнення 3% річних 394, 65 грн., вважає, що вони підлягають задоволенню. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної шкоди розглядаються: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. Встановлено, що спір між сторонами регулюється цивільним законодавством про банківській вклад та про захист прав споживачів. Відповідно до п. 5 ст. 4 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року з послідуючими змінами та доповненнями споживачі мають право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди, заподіяної небезпечною для життя і здоров'я людей продукцією, у випадках, передбачених законом. Разом з тим, ні норами ЦК України, ні Законом України «Про захист прав споживачів» не передбачено відшкодування моральної шкоди в даних спірних відносинах. Крім того, умовами договору строкового банківського вкладу, укладеного між сторонами, також не передбачено, що моральна шкода відшкодовуються винною стороною. Згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак суду не надано належних доказів про те, що позивачу винними діями відповідачем завдано моральної шкоди та доказів причинного зв'язку між погіршенням стану здоров'я позивача та діями відповідача. Виходячи з викладеного, суд приходить до висновку про безпідставність вимог позивача в цій частині. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1 031,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial