Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-07 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них солідарно на її користь в рахунок повернення вкладу при припиненні договору простого товариства, а саме: вкладу, внесеного нею за Договором про спільну діяльність від 12.07.2012 року в сумі 28000 грн.; за весь час прострочення вказаного грошового зобов'язання індексу інфляції - 3074,40 грн. та трьох процентів річних - 840 грн. Позов мотивувала тим, що 12 липня 2012 року між нею та відповідачами було укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого вона інвестувала кошти в розмірі 28000 грн. в процесінгову діяльність з метою отримання прибутків, проте при припиненні цього договору та її виході зі спільної діяльності вказана сума коштів їй повернута не була. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року, позов задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] кошти, внесені нею за договором про спільну діяльність від 12 липня 2012 року в сумі 28 000 грн., індекс інфляції в розмірі 3 704 грн. 40 коп. та 840 грн. 3% річних. У задоволенні вимог до [PERSON] відмовлено. Вирішено питання про судові витрати. Згідно з Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року по даній справі вирішено - рішення Дарницького районного суду м. Києва від 12 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 28 травня 2015 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції. Відповідно до положень ч.1 ст.157 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи вказаної категорії протягом розумного строку але не більше двох місяців з дня відкриття провадження по справі (при цьому, згідно з ухвалою судді попереднього складу Дарницького районного суду м. Києва провадження по справі було відкрито 21 серпня 2014 року (а.с.13), при цьому, з довідки від 25.11.2014 року (а.с.57) вбачається, що сторона позивача не з'явилася в судове засідання по цій справі, призначене на цю дату (25.11.2014 року), про яку позивач та його представник повідомлялись належним чином), а відповідно до положень ст.1 ЦПК України - завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ч.3 ст.27 ЦПК України - особи, які беруть участь у справі, зобов»язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права. При цьому, силу вимог п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Обов»язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням п.1 ст.6 даної Конвенції (параграф 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Всі ці обставини слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте, позивач, як і її представник у судове засідання 08 лютого 2016 року не з»явилися (як і 25.11.2014 року), при цьому, сторона позивача була повідомлена належним чином (в тому числі завчасно - ще 20.01.2016 року) про дату та місце розгляду справи (в тому числі, згідно з розпискою представника позивача у рекомендованому листі від 20.01.2016 року та відповідним поштовим відправленням на ім'я [PERSON]). При цьому судом враховано, що стороною позивача не заявлено клопотань про відмову від вказаного позову або про залишення його без розгляду. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] Заперечував проти задоволення позовних вимог, вважав їх безпідставними. Зокрема пояснив, що за Договором про спільну діяльність від 12.07.2012 року [PERSON] будь-яких коштів не отримував, в тому числі, від [PERSON]. Згідно з письмовою розпискою від 10.11.11 року [PERSON] отримав від [PERSON] 15000 грн. згідно з договором, укладеним до 10.11.11 року. З письмових заперечень [PERSON] вбачається, що остання також заперечує, що отримувала за Договором про спільну діяльність від 12.07.2012 року будь-які кошти, в тому числі, від [PERSON] (а.с.62, 63). Крім того, вказані заперечення фактично містять пояснення [PERSON] щодо знаходження у [PERSON] вказаних коштів, які внесла [PERSON] за вказаним договором від 12.07.2012 року. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Проаналізувавши наведені дані, письмові заперечення [PERSON], оригінал розписки [PERSON] від 10.11.11 року (копія якого міститься в матеріалах справи), завірену суддею Дарницького районного суду м. Києва Леонтюк Л.К. копію вказаного Договору від 12.07.2012 року (а.с.4, 4зв.),всі інші матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлені наступні обставини, які встановлені згідно з Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 листопада 2015 року по даній справі: між сторонами 12 липня 2012 року було укладено договір про співробітництво, за умовами якого сторони зобов'язалися спільно інвестувати кошти в процесінгову діяльність з метою отримання прибутку, пропорційно сумі інвестування; внесок [PERSON] за договором про співробітництво становить 28000 грн., що складає 40% від загальної суми; за умовами цього договору частки інших учасників, а саме [PERSON] та [PERSON] мають становити 21000 грн., що складає по 30% від загальної суми; також вказаним договором визначено, що у випадку виходу зі спільного співробітництва учаснику повертаються лише грошові кошти протягом 6-8 місяців з дня усного повідомлення усіх інвесторів договору. За змістом ст.1130 ЦК України - за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладників учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладників учасників. Стаття 1133 ЦК встановлює, що вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання. Зокрема ч. 1 ст. 1134 ЦК України презюмує, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом. За п. 4 ч. 1 ст. 1141 ЦК України у разі відмови учасника від подальшої участі у договорі простого товариства або розірвання договору на вимогу одного з учасників, якщо домовленістю між учасниками не передбачено збереження договору щодо інших учасників договір простого товариства припиняється. Проте згідно з текстом вказаного договору від 12.07.2012 року, в ньому відсутнє як визначення конкретного розпорядника сум спільного інвестування, так відсутнє і посилання на отримання відповідачами грошових коштів від позивача, а лише огульно зазначено про внесення відповідачами по 21000 грн. та позивачем вищевказаних коштів (28000 грн.) в процесінгову діяльність щодо сумісного інвестування (без визначення в умовах договору як місця, так і особи, у якій вказані кошти мають зберігатися). Відповідно до положень п.3) ч.1 ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти, зокрема, правочини між фізичними особами на суму, що перевищує у 20 та більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.1 ст.206 ЦК України, усно можуть вчиняться правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. У відповідності з положеннями ст.218 ЦК України: недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом; заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами; рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. А отже, рішення суду апріорі не може ґрунтуватися на свідченнях свідках, як і на вищевказаних поясненнях [PERSON] (а.с.62, 63) щодо знаходження у [PERSON] вказаних коштів, які внесла [PERSON] за вказаним договором від 12.07.2012 року . Згідно зі змістом письмової розписки [PERSON] від 10.11.11 року - [PERSON] отримав від [PERSON] (а не від [PERSON]) 15000 грн. та ще і згідно з договором, укладеним до10.11.11 року, а тому суд вважає, що ця розписка не має безпосереднього відношення до предмету судового розгляду. Отже, позивач не надала належних та допустимих доказів про те, що вказані кошти були надані нею саме відповідачам, в тому числі, за вказаним договором від 12.07.2012 року. Враховуючі викладене суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, оскільки всі доводи позивача є безпідставними, такими, що не спростовують вищевказаних висновків суду. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed