Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] (далі [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі [PERSON].) про стягнення боргу за договором позики, який згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 січня 2018 року переданий для розгляду судді Ходаківському М.П. (а.с.1) Згідно із вимогами ч. 6 ст. 187 ЦПК України суддя звернувся до відділу адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Дніпропетровській області щодо надання інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача (а.с.21). Ухвалою судді від 05 лютого 2018 року позовну заяву було залишено без руху з наданням строку для усунення зазначених у ній недоліків (а.с.23-24). У встановлений судом строк недоліки вищевказаної позовної заяви були усунуті позивачем (а.с.26), а також суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача (а.с.22). Ухвалою судді від 21 лютого 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики (а.с.34-35). Також ухвалою судді від 21 лютого 2018 року позивачу було відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с.36-38). В поданому позові з урахуванням уточнень до позовної зави [PERSON] просить стягнути із [PERSON] на його корить суму боргу у розмірі 85609,91 грн., проценти за користування позикою у розмірі 7154,87 грн., неустойку за порушення зобовязання у розмірі 59926,94 грн. В обґрунтування доводів позову [PERSON] посилається на те, що 10 квітня 2017 року між ним та відповідачем був укладений договір позики, відповідно до якого останній отримав у борг грошові кошти у сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за комерційним курсом продажу валют на дату передачі коштів. Відповідач зобовязався повернути суму боргу не пізніше 25 травня 2017 року, однак своїх зобовязань за договором позики не виконав, у звязку із чим позивач вимушений звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із розпискою у разі прострочення виконання зобовязання відповідач зобовязався сплатити неустойку у розмірі 10% від суми позики за кожен прострочений місяць. Таким чином, розмір неустойки складає 2100 доларів США, що еквівалентно 59926,94 грн. Розмір процентів визначається на рівні облікової ставки НБУ, оскільки розпискою не визначено розмір процентів за користування грошовими коштами, та складає 7154,87 грн. (а.с.27-29). Від представника позивача, що діє на підставі договору про надання правової допомоги від 15 січня 2018 року, на адресу суду надійшло клопотання про розгляд даної цивільної справи без її участі, не заперечувала проти заочного розгляду справи (а.с.53). Відповідач в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних і справ про адміністративні правопорушення» строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Верховний Суд України у постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-1957цс16, яка є обов'язковою для усіх суб'єктів правозастосування та судів, вказав на те, що розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Ураховуючи, що відповідач належним чином повідомлявся про призначені у справі судові засідання, судом визнано за можливе розглянути справу за відсутності відповідача і ухвалити заочне рішення суду за правилами ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Як встановлено судом і це підтверджується матеріалами справи, 10 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, на підтвердження якого було складено розписку, відповідно до якої останній отримав від позивача у борг грошові кошти у сумі, що еквівалентна 3000 доларів США за комерційним курсом продажу валютна дату передачі коштів, зобовязавшись повернути суму боргу не пізніше 25 травня 2017 року (а.с.32). Також відповідач зобовязався у разі прострочення повернення грошових коштів у встановлений строк сплатити 10% від суми позики за кожен прострочений місяць. Відповідач у визначений строк не повернув суму боргу, у звязку із чим позивач звернувся до суду із позовом про стягнення суми боргу за договором позики. Судом встановлено, що у даній цивільній справі спір виник у зв'язку із неповерненням відповідачем суми боргу та невиконанням ним зобовязання щодо повернення коштів в обумовленому сторонами розмірі та строки. Згідно із ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Позичальник зобовязується повернути (погасити) борг, сплатити проценти згідно умов договору. Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України у справі №6-284цс17 від 01 березня 2017 року, згідно зі статтею 524 ЦК України зобовязання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ураховуючи викладене, суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу за договором позики у розмірі 85609,91, 31 грн., що за курсом НБУ станом на 15 січня 2018 року (день подання позовної заяви) складає 3000 доларів США. Щодо позовних вимог про стягнення процентів за користування позикою за період з 26 травня 2017 року по 15 січня 2018 року, то згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом; розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором; якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України, а тому суд вважає за можливе стягнути із відповідача на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки НБУ згідно із розрахунком наданим позивачем та перевіреним судом у розмірі 7154,87 грн. (а.с.28-29). У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно із ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частина 4 статті 631 ЦК України встановлює, що закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Виходячи зі змісту ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Згідно із розпискою від 10 квітня 2017 року позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у строк до 25 травня 2017 року, строк прострочення виконання зобовязання на день звернення з позовною заявою складає 7 місяців. Таким чином, розмір неустойки складає 2100 доларів США, що еквівалентно 59926,94 грн. Приведений у позовній заяві розрахунок неустойки у суду не викликає сумнівів, оскільки підтверджується зібраними у справі доказами й відповідачем не спростований. Оцінюючи усі докази, які було досліджені судом у ході судового розгляду в їх сукупності, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позову, у звязку з чим вважає за можливе задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Вирішуючи питання розподілу судових витрат,

Outcome: approved