Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

У січні 2020 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 23.08.2016 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №1336. Від вказаного шлюбу у них із відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] . При цьому зазначала, що на даний час син проживає разом із нею та знаходиться на її утриманні, а відповідач в свою чергу будь-якої участі в його утриманні та матеріальному забезпеченні не приймає. При цьому, між нею та відповідачем не було досягнуто домовленості щодо добровільної сплати відповідачем аліментів на утримання їхнього спільного сина. Також вказувала, що їй відомо, що у відповідача [PERSON] інших дітей немає та на його утриманні ніхто не перебуває. Крім того, він зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність, і хоча його доходи не є стабільними, однак надавати матеріальну допомогу на утримання сина він має змогу. Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач аліменти не сплачує, однак має можливість та зобов`язаний надавати їй грошову допомогу на утримання дитини, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2500 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дитини. У судовому засіданні позивачка та її представник поданий позов підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав, не заперечував проти стягнення аліментів, однак вказав що він надає добровільно кошти на утримання їх спільного сина та доводи позивачки щодо того, що він участі в утриманні та матеріальному забезпеченні дитини не приймає є безпідставними, оскільки позивачка сама перешкоджає йому добровільно надавати на утримання сина матеріальну допомогу та приймати участі у вихованні та забезпеченні дитини. Заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 2 ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, ч.1\~ст.13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року, №3 вказано, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Судом встановлено, що 23.08.2016 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №1336 (а.с. 5). Від вказаного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 6). Батьками дитини вказані: [PERSON] та [PERSON] . Крім того судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, як фізична особа-підприємець та здійснює підприємницьку діяльність, що підтверджується відповідним витягом (а.с. 10-11). На даний час відомостей про припинення ним здійснення підприємницької діяльності відсутні й відповідно до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не внесено запису про припинення здійснення підприємницької діяльності. Так, ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зокрема, судом в ході розгляду справи встановлено, що дитина сторін проживає разом із позивачкою, знаходяться на її утриманні, що підтверджується довідкою з місця проживання ( а.с. 9). При цьому, відповідач [PERSON] в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання та забезпечення повноцінного життя \~дитини не надає, й відповідно доказів на спростування вказаного ним суду також не надано. При цьому, як вказував суду відповідач, він має добрий стан здоров`я, на його утриманні не перебуває інших осіб та він в змозі надавати своєму сину матеріальне забезпечення. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог, оскільки відповідач як батько зобов`язаний надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Крім того, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню на користь позивача на утримання сина, суд виходить з наступного. Так, ч. 1 ст. 182 СК України встановлено, що при визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини, стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав, доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів, інші обставини, що мають істотне значення. При цьому,\~ч.\~2\~ст.\~182\~СК України\~визначено,\~що розмір\~аліментів має\~бути необхідним\~та достатнім\~для забезпечення\~гармонійного розвитку\~дитини. Мінімальний\~гарантований розмір\~аліментів на\~одну дитину\~не може\~бути меншим,\~ніж 50\~відсотків прожиткового\~мінімуму для\~дитини відповідного\~віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Також слід зазначити, що згідно положень ст. 191 Сімейного Кодексу України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, визначаючи розмір аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на утримання дитини, а також враховуючи визнання відповідачем в цій частині позовних вимог, суд проходить до висновку про можливість визначення розміру стягнення аліментів \~на утримання дитини саме\~в твердій грошовій сумі в розмірі 2500 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з дня пред`явлення \~позову \~і до досягнення дитиною повноліття. За таких обставин, позов [PERSON] про стягнення аліментів підлягає задоволенню. Оскільки суд задовольняє позов, то за правилами ст. 141 ЦПК України\~\~з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 840,80 грн.

Outcome: approved