Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-13 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «Українська залізниця») про визнання наказу про звільнення незаконними, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та компенсацію моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивував тим, що його звільнили згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України та вважає звільнення незаконним і безпідставним, оскільки він не є суб'єктом трудових правовідносин, який може бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, завданими діями йому нанесено моральну шкоду, що і послугувало підставою для звернення до суду з даним позовом. В останній редакції позовних вимог просив суд визнати незаконними та скасувати наказ № 759-ос/тр від 26.12.2016 р., наказ № 2428/ос від 22.12.2016 р., поновити на посаді головного бухгалтера з 26.12.2016 р., стягнути з ПАТ «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 93 675,10 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував у повному обсязі та просив у задоволені позовних вимог відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які приймали участь у розгляду справи, оцінивши надані докази, суд приходить до висновку, що у задоволені позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 09.02.2016 р. згідно наказу № 73 ос/тр позивач був прийнятий на посаду головного бухгалтера філії «Центр транспортного сервісу «Ліски» ПАТ «Українська залізниця» (а.с. 15, 18). Відповідно до наказу № 759-ос/тр від 26.12.2016 р. позивач був звільнений у зв'язку з припиненням повноважень посадової особи п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (а.с. 16, 19). 26 грудня 2016 року позивач отримав трудову книжку та розрахунок щодо виплати одноразової грошової допомоги з виплатою вихідної допомоги з виплатою вихідної допомоги у розмірі шестимісячного середнього заробітку, відповідно до норма встановлених згідно ст. 44 ЗКпП України, що підтверджується розрахунковим листком за грудень від 26.12.2016 р. (а.с. 20). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Як визначено у ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41КЗпП України, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадку припинення повноважень посадових осіб. Згідно п. 5.1. Положення про філію у редакції від 26.02.2016 р., призначення та звільнення начальника Філії та інших працівників філії, посади яких зазначені в затвердженій Номенклатурі посад ПАТ «Укрзалізниця», на які призначення та звільнення працівників проводяться за рішенням правління ПАТ «Укрзалізниця», здійснюється правлінням товариства відповідно до статуту та внутрішніх документів товариства. Усі інші керівники призначаються начальником Філії. Натомість посада головного бухгалтера входить у зазначену Номенклатуру, тому позивач як головний бухгалтер, призначається Правлінням ПАТ «Укрзалізниця» як колегіальним органом. Відповідно до статті 111 Статуту ПАТ «Укрзалізниця», рішення Правління приймаються колегіально на засіданнях правління та оформлюються протоколом. У наказі про звільнення позивача міститься посилання на протокол № 87, яким оформлене рішення Правління ПАТ «Укрзалізниця» про звільнення позивача. Саме, рішенням колегіального органу управління товариством, оформленого протоколом № 87 відповідно до статуту товариства та чинного законодавства припинено повноваження позивача. Тому суд вважає, що процедура звільнення позивача була дотримана відповідачем відповідно до умов статуту товариства та чинного законодавства, а тому підстав для визнання незаконним та скасування наказів у суду відсутні. Щодо позовних вимог поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу то вони є похідними та у їх задоволенні слід відмовити. Щодо позовної вимоги про компенсацію моральної шкоди то слід зазначити наступне. Так, відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діяти чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Як вбачається з ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Відповідно до загальних підстав цивільно - правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження підстави стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено факту заподіяння зі сторони відповідача позивачу моральних страждань, втрат немайнового характеру позивачу. Позивачем не доведено, які негативні наслідки мають місце, у чому саме полягають моральні втрати, чим обґрунтовано розмір їх відшкодування. Крім того, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода ж безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Проте Позивачем не доведено вини Відповідача в заподіянні йому моральних страждань будь-якого роду, не встановлено будь-якого причинно-наслідкового зв'язку із заподіянням шкоди, а згідно п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності з відшкодування моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість позовних вимог [PERSON], так як судовому засіданні не було надано доказів, які б підтверджували доводи позивача щодо вчинення відповідачем неправомірних дій, направлених на заподіяння йому моральної шкоди, тому, враховуючи встановлені обставини та вимоги закону суд не вбачає підстав для задоволення моральної шкоди. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши осіб, які беруть участь у справі, приходить до висновку, що обґрунтування позовних вимог позивача є недоведеними та спростовуються матеріалами справи, а отже суд не бере до уваги посилання позивача на ці обставини та приходить до висновку, що підстави для задоволення позову відсутні. На підставі ст.ст. 3, 10, 11, 57, 60, 88, 208, 209, 212- 215 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed