Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

У січні 2014 року товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7» звернулося до Печерського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з останньої 2316 грн. 78 коп. заборгованості за житлово-комунальні послуги, 25 грн. 80 коп. інфляційних збитків, 51 грн. 97 коп. 3% річних та 243 грн. 60 коп. витрат з оплати судового збору. В обґрунтування позову зазначило, що відповідач проживає в квартирі з усіма зручностями, користується комунальними послугами, при цьому відмовляється приймати участь в утриманні будинку та прибудинкової території, сплачувати за холодну воду, газ, каналізацію, опалення тощо, в зв'язку з чим виникла заборгованість, яку позивач просить стягнути з відповідача в примусовому порядку. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7», в судове засідання не з'явилася, про місце, день і час розгляду справи повідомлялася належним чином (а.с. 33), проте подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю, в якій позов з викладених у ньому підстав підтримала, просила задовольнити та не заперечувала проти розгляду справи в заочному порядку (а.с. 34). [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про місце, день і час розгляду повідомлялася належним чином, проте на адресу суду надійшов конверт з відміткою поштового відділення зв'язку «за закінченням встановленого строку зберігання» (а.с. 32). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених підстав, а також враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності сторін на підставі наявних в справі доказів. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з договору про управління будинком, надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 24 листопада 2011 року (а.с. 11-15) укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 7» та [PERSON], остання є власником та проживає у кв. [ADDRESS]. Житлово-будівельною організацією, яка обслуговує та надає житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку та утримує прибудинкову територію є товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 7». [PERSON] проживаючи у вищевказаній квартирі користується усіма житлово-комунальними послугами наданими позивачем, проте не сплачує їх вартість внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 01 січня 2014 року становила 2316 грн. 78 коп. (а.с. 8). Згідно ст. 68 ЖК Української РСР наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця у визначені строки. Відповідно до ст. 162 ЖК Української РСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 179 ЖК Української РСР користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями. Згідно до п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач таких послуг зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідносини, які склалися між сторонами є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України), - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Отже вимога позивача про стягнення з відповідача 25 грн. 80 коп. інфляційних збитків та 51 грн. 97 коп. 3% річних, також є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження сплати заборгованості за житлово-комунальні послуги або доказів неналежного надання позивачем таких послуг, [PERSON] суду не надано. За наведених обставин, суд приходить до висновку, що позов товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» до [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово-комунальні послуги, є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Оскільки позов підлягає задоволенню, з [PERSON] відповідно до ст. 88 ЦПК України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 7» підлягає стягненню 243 грн. 60 коп. витрат з оплати судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved