Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-21 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту та визнання права власності в порядку спадкування за законом. В своєму позові [PERSON] зазначила, що вона є родичкою [PERSON] За своє життя [PERSON] збудувала тимчасове житло за адресою: [ADDRESS]. У 1973 році вона збудувала основний будинок, де була зареєстрована з 1968 року, проте право власності не оформила. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді домоволодіння [ADDRESS] у м. Дніпрі (до перейменування - Дніпропетровськ). У грудні 2013 року [PERSON] звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, проте у зв'язку з тим, що частина документів, необхідних для оформлення спадщини не збереглись або не були оформлені, свідоцтво нотаріус так і не видав. Тому, позивач просила суд встановити факт належності [PERSON] права власності на домоволодіння [ADDRESS] та визнати право власності на домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом за [PERSON] У судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про час та дату повідомлена належним чином, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти позову не заперечував. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] померла [INFO] року, про що відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 4753, що підтверджується свідоцтвом серії [NUMBER], копія якого наявна в матеріалах справи (а.с. 9). Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 лютого 2016 року встановлено факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON], яка померла [INFO] року. Встановлено, що [PERSON] є рідною тіткою [PERSON] (а.с. 18 - 19). Відповідно до положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [PERSON], яка померла [INFO] року, було побудовано будинок [ADDRESS] (колишній Дніпропетровськ), збудовано будинок у 1973 році, що підтверджується технічним паспортом на домоволодіння [ADDRESS], складеним 22.10.1993 БТІ. (а.с. 20 - 28). Відповідно до технічного паспорта, складеного 13.05.2015 року ФОП [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серії [NUMBER], на житловий будинок [ADDRESS] домоволодіння складається з: житлового будинку літ. А - 1 (загальною площею 43,5 кв.м., житловою 28,3 кв.м.), вбиральні літ. Б, сараю літ. Г, літньої кухні літ. Д (загальною площею 23,2 кв.м.), споруд № 1 - 10, мощення, що підтверджується копією, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 29 - 39). Згідно з експертним висновком про вартість об'єкту оцінки, складеного ФОП [PERSON] (сертифікат [NUMBER] від 26.03.2015 року), станом на 06.11.2016 року ринкова вартість об'єкта оцінки - житлового будинку [ADDRESS] складає 98 276 грн., що підтверджується копією висновку, яка наявна в матеріалах справи (а.с. 40). Також судом було витребувано у приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. спадкову справу № 26/2013, відкриту після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. Оглянувши у судовому засіданні спадкову справу № 26/2013, відкриту після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, суд встановив, що 19 грудня 2013 року позивач [PERSON] звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті тітки - [PERSON]. Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіної О.В. від 15 травня 2015 року відмовлено [PERSON] у видачі на її ім'я свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння [ADDRESS] Підставою чого є відсутність правовстановлюючих документів на вказане майно. Правовідносини, що виникли між сторонами урегульовані нормами ЦК України, ЦК УРСР. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1973 році. У 1973 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Так, згідно із ст. 1 Указу кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пунктом 2 Постанови передбачає, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Тобто, виникнення права власності не пов'язувалася із реєстрацією цього права. Міністерством комунального господарства Української РСР 31.01.1966 р. затверджено Інструкцію про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 10 цього переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, суд доходить висновку, що [PERSON] мала фактично право власності, а тому її майно є спадковою масою та підлягає державній реєстрації з огляду на таке. Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), про що зазначено у ст. 1216 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. А відповідно до ч. 2 ст. 1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 1266 ЦК України, племінники спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові (сестрі, братові спадкодавця), якби вони були живими на час відкриття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи, що нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, суд доходить висновку, що позивачем вірно обрано спосіб захисту свого права. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до приписів ст. 141 ЦПК України, та враховуючи, що позовні вимоги задоволено, суд вважає за необхідне судові витрати у справі вигляді судового збору стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved