Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначала, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11 грудня 1998 року на праві власності належить Ѕ частка житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , інша Ѕ частка даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1998 року на праві власності належить її дочці [PERSON] , третій особі у справі, яка у цьому будинку не зареєстрована та не проживає. У даному житловому будинку у 2001-2002 роках ще за життя її сина [PERSON] , який помер [INFO] , було зареєстровано місце проживання його двох синів, її онуків, відповідачів [PERSON] та [PERSON] , у 2007 році у будинку було зареєстровано місце проживання дружини останнього [PERSON] , а пізніше двох їхніх дітей, які є її правнуками: у 2010 році - [PERSON] , [INFO] , у 2012 році - [PERSON] , [INFO] . У 2012 році відповідачі [PERSON] , подружжя [PERSON] та [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] вселилися до вказаного житлового будинку за місцем своєї реєстрації, де певний час вони тимчасово проживали. У лютому 2016 року [PERSON] разом зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] та малолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] добровільно виселилися з даного будинку та переїхали на інше постійне місце проживання за адресою: [ADDRESS] , проте з реєстраційного обліку вони не знялися. У березні 2016 року [PERSON] зареєстрував шлюб та переїхав на інше постійне місце проживання до своєї дружини, проте з реєстраційного обліку він також не знявся. З часу виселення відповідачі у будинку більше не з`являлися, належні їм речі у будинку відсутні. Усі платежі по комунальних послугах вона оплачує самостійно. Оформити субсидію вона можливості не має, у зв`язку з реєстрацією відповідачів у будинку. Відповідачі знятися добровільно з реєстрації місця проживання у будинку відмовляються, хоча фактично у будинку вони не проживають з 2016 року, членами її сім`ї як співвласника будинку вони не являються. Позивач посилалася на те, що згідно із ст. ст. 317, 319, 383, 391 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права власності. Відповідно до ст. ст. 64, 156 ЖК України право користуватися жилим приміщенням може виникнути та існувати лише в осіб, які є членами сім`ї власника будинку. Оскільки відповідачі спільним побутом з власником будинку не пов`язані, позивач вважає, що їхнє право на користування цим будинком підлягає припиненню на вимогу власника майна на підставі положень ч. 2 ст. 406 ЦК України. Відповідачі до членів її (позивача) сім`ї та сім`ї іншого співвласника будинку її дочки [PERSON] не належать, у будинок вселилися не як члени сім`ї власника будинку, право користування житловим приміщенням набули тимчасово, до першої вимоги власника будинку про його звільнення, є тимчасовими жильцями та не мають подальшого користування житлом, оскільки у лютому-березні 2016 року добровільно залишили будинок, спільне господарство вони із нею не ведуть, тривалий час у житловому будинку відповідачі не проживають без поважних причин, тому вони втратили право користування зазначеним житловим будинком. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у суді позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеному вище, просили суд задовольнити позовні вимоги, вказуючи на те, що реєстрація відповідачів, які добровільно вибули на інше постійне місце проживання, у будинку [ADDRESS] порушує права власника будинку, членами сім`ї якого вони не являються, тому порушене право власника будинку підлягає захисту. Просили суд задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, відзив на позов до суду не подавав. Відповідачі [PERSON] і [PERSON] та їхній представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, проти його задоволення заперечували, оскільки іншого житла для реєстрації місця проживання як свого, так і малолітніх дітей [PERSON] і [PERSON] , вони не мають. Пояснили, що вони з дітьми стали проживати у житловому будинку своєї бабусі [PERSON] з 2012 року як члени її сім`ї, проте 29 січня 2016 року вони змушені були переїхати на інше постійне місце проживання до будинку за адресою: [ADDRESS] , який вони орендують уже тривалий час, оскільки позивач у своєму будинку займалася перешиванням куфайок і валянок, що негативно впливало на стан здоров`я їхнього сина [PERSON] , який з народження хворіє на обструктивний бронхіт, внаслідок алергічної реакції на пил і шерсть у нього виникла бронхіальна астма. З часу залишення будинку вони у ньому не з`являлися, їхні речі в будинку відсутні. Щоб мати зареєстроване місце проживання вони готові сплачувати позивачу [PERSON] певну суму за домовленістю. Вважають, що доказів порушення прав власника позивачем [PERSON] суду не надано, позов є необґрунтованим, просили суд у його задоволенні відмовити. Третя особа [PERSON] у суді позов підтримала, просила суд задовольнити позовні вимоги повністю, вказуючи на те, що вона є дочкою позивача, після смерті у 1998 році її батька [PERSON] та чоловіка позивача вона та її мати стали власниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , по Ѕ частки кожна. Вона (третя особа) у житловому будинку не зареєстрована та не проживає, оскільки має свою сім`ю. Відповідачі у будинку зареєстровані, проте з початку 2016 року усі вони самостійно виселилися з цього жилого приміщення та з того часу в ньому без поважних причин вони не проживають, їхні речі у будинку відсутні. Реєстрація відповідачів у будинку порушує права співвласника будинку її матері, яка проживає у будинку та не може оформити субсидію. Представник третьої особи Органу опіки та піклування Броварської районної державної адміністрації Київської області Сліпчук І.О. у суді позов не підтримала, надала суду висновок Органу опіки та піклування про недоцільність зняття з реєстрації місця проживання двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до досягнення дітьми повноліття, оскільки їхні батьки не мають у власності іншого житла для можливої реєстрації місця проживання дітей. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. За змістом ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що позивач [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 11 грудня 1998 року, є власником Ѕ частки житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Інша Ѕ частка даного житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 11 грудня 1998 року на праві власності належить дочці позивача [PERSON] , третій особі у справі. Із довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 26 липня 2018 року Гоголівською сільською радою Броварського району Київської області, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , тобто у належному позивачу [PERSON] на праві спільної часткової власності житловому будинку, у якому вона постійно проживає, зареєстровані позивач [PERSON] та відповідачі: онук [PERSON] , [INFO] , - з 28 березня 2001 року, онук [PERSON] , [INFO] , - з 21 серпня 2002 року, його дружина [PERSON] , [INFO] , - з 25 квітня 2007 року, правнук [PERSON] , [INFO] , - з 10 березня 2010 року та правнук [PERSON] , [INFO] , - з 02 лютого 2012 року. Із акту обстеження житлово-побутових умов, складеного 04 липня 2018 року депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області Бреус Н.М. за результатами обстеження житлово-побутових умов позивача [PERSON] , яка зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що в ході обстеження виявлено, що онуки позивача [PERSON] та [PERSON] зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] і двома дітьми [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною вище адресою, проте не проживають за даною адресою з 2016 року по теперішній час. Згідно із актом обстеження житлово-побутових умов, складеним 04 липня 2018 року депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області Таран С.Ю. у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] за результатами обстеження житлово-побутових умов відповідача [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , виявлено, що відповідач [PERSON] зі своєю сім`єю: дружиною [PERSON] та двома дітьми сином [PERSON] та сином [PERSON] дійсно не зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , проте проживають за цією адресою з 2016 року по даний час. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у суді не заперечували та визнали той факт, що 29 січня 2016 року вони з малолітніми дітьми [PERSON] і [PERSON] вибули з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , де зареєстровані та проживали, до іншого місця проживання за адресою: [ADDRESS] , де вони на даний час проживають постійно, їхні речі у житловому будинку позивача відсутні. Після залишення даного будинку, де вони зареєстровані, до будинку для проживання вони не поверталися. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідач [PERSON] будь-яких доказів на спростування викладених у позові обставин щодо його не проживання з 2016 року у будинку [ADDRESS] до суду не подавав. Згідно із ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ч. 1 ст. 316, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У ч. 2 ст. 386 ЦК України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За змістом ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із ч. ч. 2, 4 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також інших підстав, не заборонених законом і таких, що не суперечить моральним засадам суспільства. Верховний Суд у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 243/7004/17 зазначив, що відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, ст. 156 ЖК члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Аналіз приведених норм закону дає підстави для висновку про те, що право користування жилим приміщенням, що належить громадянинові на праві власності, нарівні з власником виникає у членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні діти [PERSON] та [PERSON] тривалий час не проживають у будинку [ADDRESS] та не ведуть спільного господарства разом із позивачем, тому вони перестали бути членами сім`ї співвласника будинку [PERSON] . У ч. ч. 1, 3, 4 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичних осіб, які не досягли чотирнадцяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Суд встановив, що малолітні діти [PERSON] , 2007 р. н., та [PERSON] , 2011 р. н., будучи зареєстрованими у житловому будинку [ADDRESS] , що праві спільної часткової власності належить позивачу [PERSON] , у ньому фактично не проживають з 29 січня 2016 року, з цього часу вони постійно проживають разом зі своїми батьками [PERSON] та [PERSON] за іншою адресою: [ADDRESS] , чого останні у судовому засіданні не заперечували та визнали ці обставини, тому їхнє (дітей) право щодо користування спірним будинком не порушено, оскільки вони ним не користуються. Пред`являючи позов [PERSON] , посилалася на положення ст. 391 ЦК України та зазначала, що реєстрація відповідачів у належному їй на праві спільної часткової власності будинку [ADDRESS] , порушує її права як співвласника будинку, перешкоджає його вільному користуванню та розпорядженню своєю власністю. За змістом ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Відповідно до ч. 1 ст. 402 ЦК України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Верховний Суд у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 347/452/18 зазначив, що аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до положень ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У ч. 2 ст. 406 ЦК України встановлено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право користування чужим майном (сервітут) - житловим будинком [ADDRESS] у відповідачів виникло відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України, тому припинення цього права здійснюється за вимогою власника майна на підставі ст. ст. 405, 406 ЦК України. Суд вважає, що оскільки відповідачі не належать до членів сім`ї власника та не пов`язані спільним побутом з позивачем, їх право на користування чужим майном - зазначеним вище житловим будинком підлягає припиненню на вимогу співвласника цього майна [PERSON] відповідно до вимог ч. 2 ст. 406 ЦК України. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У ч. ч. 1, 3 ст. 12, ч. ч. 1, 5 ст. 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Посилання відповідачів [PERSON] та [PERSON] на те, що позивач створювала їм неможливі умови для проживання, оскільки займалася перешиванням куфайок та валянок, що негативно впливало на стан здоров`я малолітнього [PERSON] , свого підтвердження в суді не знайшли. Доказів того, що позивач чи третя особа, як співвласники житлового будинку, чинили відповідачам перешкоди у користуванні будинком суду не надано. Оцінивши досліджені у судовому засіданні докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та малолітні [PERSON] , 2007 р. н., та [PERSON] , 2011 р. н., тривалий час не проживають у належному позивачу та третій особі на праві спільної часткової власності житловому будинку без поважних причин, добровільно припинили спільне проживання з позивачем, а також те, що їхня реєстрація у цьому будинку порушує права [PERSON] як співвласника будинку вільно розпоряджатися цим майном на власний розсуд, останньою заявлено вимогу про припинення права користування (сервітуту) відповідачів належним їй майном, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved