Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та згідно з уточненою позовною заявою просила: -визнати довіреність, яка була видана [PERSON] на імя [PERSON] в м. Москві 18 березня 2010 року, недійсною з моменту укладення. -стягнути з відповідача [PERSON] збитки, що завдані у зв'язку з вчиненням дій за довіреністю, яка була видана [PERSON] на імя [PERSON] в м. Москві 18 березня 2010 року, у розмірі 793 300 (сімсот девяносто три тисячі триста) гривень. -визнати договір оренди квартири від 19.07.2012 року, укладений між [PERSON], [PERSON], в особі представника за довіреністю [PERSON], з одного боку, і [PERSON], з іншого боку, недійсним з моменту його укладання. -визнати договір оренди квартири від 01.03.2013 року, укладений між [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, недійсним з моменту його укладання. -стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] не отриману орендну плату за договором оренди квартири № 80а від 01.03.2013 року в розмірі 380 800 (триста вісімдесят тисяч вісімсот) гривень. -стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON] солідарно на користь [PERSON] неотриману орендну плату за договором оренди квартири № 53 від 19.07.2012 року в розмірі 412 500 (чотириста дванадцять тисяч пятсот) гривень. -стягнути з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за цільовими внесками з квартири в розмірі 89 514,42 (вісімдесят девять тисяч пятсот чотирнадцять гривень 42 копійки). -стягнути солідарно з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що [PERSON] у період знаходження в шлюбі з [PERSON] шляхом обману та зловживанням довірою вмовив її видати довіреність на керування та розпорядження всім її майном. У звязку з тим, що позивач працювала практично без вихідних та відпусток та мала опікуватися двома неповнолітніми дітьми, вона вважала, що її колишній чоловік буде займатися передачею в оренду нерухомого майна, у тому числі в м. Одесі на вигідних умовах, та отримувати орендну плату для утримування родини, в інтересах сімї. Довіреністю від 18 березня 2010 року [PERSON] уповноважила [PERSON], зокрема, керувати, користуватися та розпоряджатися всім майном, що їй належить, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, право укладати всі дозволені законом угоди, у тому числі з нерухомим майном, зокрема: продавати, купувати, обмінювати, здавати в оренду, закладати, приймати під заставу, приймати в дар, визначати всі умови угод на власний розсуд; отримувати де б то не було належне майно, гроші від усіх фізичних та юридичних осіб, а також сплачувати податки, збори та інші платежі. Довіреність була видана строком на 3 (три) роки без права передоручення вказаних повноважень третім особам. Таким чином, незважаючи на той факт, що відповідач [PERSON] обманом вмовив позивачку видати йому довіреність на управління та розпорядження майном, позивачка принаймні мала «законні сподівання» на отримання можливості ефективно здійснювати свої права через представника. Позивач та відповідач [PERSON] є власниками наступного нерухомого майна в Україні в місті Одесі: 1.Квартира № 53, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 2.Квартира № 79, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 3.Квартира № 80, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 4.Квартира № 80а, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 5.Квартира № 175, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 6.Квартира № 175а, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 7.Нежитлове приміщення комори №15 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 8.Нежитлове приміщення комори №16 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 9.Нежитлове приміщення комори №28 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі. Оскільки позивач [PERSON] запевняв позивачку, що квартири в м. Одесі передаються орендарям періодично та на короткий термін, та всі кошти йдуть на покриття комунальних платежів, [PERSON] після спливу терміну довіреності була впевнена, що після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком негативних наслідків від укладання цієї довіреності вже бути не може. Позивач [PERSON] 07.07.2017 року приїхала до м. Одеси з метою перевірки стану свого нерухомого майна, поточного ремонту, сплати необхідних платежів, скасування заповіту, який був складений на користь колишнього чоловіка, тощо. Оскільки місцем її реєстрації в м. Одесі є квартира [ADDRESS], позивач мала намір проживати саме в цій квартирі. 08.07.2017 року позивачці стало відомо, що в зазначених вище квартирах перебувають невстановлені особи, які перешкоджали у користуванні нерухомістю, не відчиняли двері, у звязку з чим вона повідомила про ці факти правоохоронні органи. До приїзду співробітників поліції до квартири №80-А прибули двоє чоловіків, та жінка, яка представилася адвокатом. Вони «довели до відома позивачки», що існують договори оренди спірних квартир, які були укладені від імені [PERSON] її колишнім чоловіком, зокрема з відповідачами, [PERSON] та [PERSON], що незважаючи на те, що термін дії довіреності від 18.03.2010 року вже сплив, договори оренди пролонговані, особи перебувають у квартирах законно та мають право надавати помешкання будь-яким особам, та не допускати позивачку до її власності. За цими фактами [PERSON] була допитана в якості потерпілої в кримінальному провадженні № 12017160500003985, про що складений протокол допиту 13.07.2017 року. Також позивачка пояснила, що останній раз вона була в квартирах в жовтні 2014 року, ключі від усіх квартир були у відповідача [PERSON], квартири надавались в оренду періодично на короткі терміни. Про існування договорів оренди з відповідачами [PERSON] та [PERSON] позивач дізналася тільки 08.07.2017 р., відповідач [PERSON] ніколи не вказував таких осіб як орендарів у розмовах. Сама договори оренди квартир з відповідачами вона ніколи не укладала, гроші ніколи не отримувала. В межах цього кримінального провадження були допитані відповідачі та ними були надані відповідні пояснення. Зокрема, відповідачем [PERSON] був наданий договір оренди квартири № 80а в будинку 2/6 по провулку Обсерваторному в м. Одесі від 01.03.2013 року, укладений між [PERSON], в особі [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Орендна плата складає 5600 (пять тисяч шістсот) гривень на місяць. Також відповідач [PERSON] надав до правоохоронних органів розписку [PERSON] про отримання грошей за оренду кв.80а по Обсерваторному провулку, 2/6 в м. Одесі до 31.12.2017 року (дата складання розписки не вказана). У своїх поясненнях від 05.08.2017 р. він зазначив, що дійсно знайомий з [PERSON], зустрічався з ним та уклав договір оренди безпосередньо в квартирі, гроші сплачував [PERSON] або особам, які приходили від нього, в квартирі мешкає його знайомий [PERSON]. Останню оплату з січня до 31 грудня 2017 року у розмірі 67200 гривень здійснював з січня по червень 2017 року, за якою приходили якісь особи від імені відповідача [PERSON] Також [PERSON] пояснив, що після подій, що трапилися 08.07.2017 року, він подзвонив відповідачу [PERSON] та вимагав «чтобы он разобрался со своей женой [PERSON] ... на что он сказал, что нужно время и он в сложившейся ситуации разберется...» Адвокатом [PERSON] був також наданий договір оренди квартири [ADDRESS], від 19.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору. Орендна плата складає 5500 (пять тисяч пятсот) гривень на місяць, та сплачується авансовими платежами. Також, відповідач [PERSON] надав до правоохоронних органів розписку [PERSON] про отримання грошей за оренду кв.53 по Обсерваторному провулку, 2/6 в м. Одесі до 31.12.2017 року. У звязку з викладеними обставинами, на думку позивачки, між її колишнім чоловіком [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] внаслідок зловмисної домовленості були укладені правочини, які направлені на одержання обопільної вигоди та створення негативної ситуації для позивачки. Більш того, відповідачі 08,07.2017 р, в усній бесіді зазначили, що між ними існують договори оренди на інші квартири. Відповідно до п. 1.2. договору оренди квартири № 53 від 19.07.2012 р. орендна плата за користування встановлюється 5500 (пять тисяч пятсот) грн. на місяць. Відповідно до розписки, що була складена відповідачем [PERSON] орендна плата отримана до 31 грудня 2017 року. Тобто відповідач [PERSON] відповідно до умов договору повинен був сплатити, а позивач [PERSON] отримати за весь період 412 500 (чотириста дванадцять тисяч пятсот) гривень. Згідно з п. 1.2. договору оренди квартири № 80а від 01.03.2013 року орендна плата за користування встановлюється 5600 (пять тисяч шістсот) грн. на місяць. Відповідно до розписки, що була складена відповідачем [PERSON] орендна плата отримана до 31 грудня 2017 року. Тобто відповідач [PERSON] відповідно до умов договору повинен був сплатити, а позивачка [PERSON] отримати за весь період 380 800 (триста вісімдесят тисяч вісімсот) гривень. Зазначені суми відповідно до статті 232 ЦК України, позивач може просити суд стягнути з відповідачів солідарно. Що стосується стягнення збитків за ч. 2 статті 230 ЦК України, позивач [PERSON] має право на стягнення збитків з відповідача [PERSON] у розмірі 793 300 (сімсот девяносто три тисячі триста) гривень. Також відповідачі не сплачували комунальні платежі та час звернення [PERSON] до суду з цим позовом заборгованість за послугами складала 89\~514,42\~(вісімдесят\~девять тисяч\~пятсот чотирнадцять\~гривень 42\~копійки) - (24 055,34 + 4631,17 +12687,52 +5583,00 + 26268,21 +16 289,18) грн. Також, на думку позивача, своїми неправомірними діями відповідачі спричинили [PERSON] моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Моральна шкода виявилася в стражданнях від неправомірних дій відповідачів, необхідності звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав, отримувати претензій відносно того, що вона неправомірно вимагає звільнити обєкти нерухомості, шукати житло у терміновому порядку, оскільки квартира, де вона зареєстрована та мешкає була зайнята відповідачами. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд у їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, вивчивши обставини, якими обґрунтовуються вимоги та заперечення, а також докази, якими вони підтверджуються, з урахуванням пояснень осіб, які брали участь у справі, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до частин 1 та 2\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути,зокрема, визнання правочину недійсним Судом встановлено, що з 03 жовтая 1998 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу проведений запис про шлюб № 1291, Гагарінським відділом ЗАЦС м. Москви. Рішенням Нікулінського районного суду м. Москви від 20 квітня 2016 року шлюб, зареєстрований 03.10.1998 року Гагарінським відділом РАЦС м. Москви, актовий запис № 1291 між [PERSON] та [PERSON], було розірвано. Рішення набрало чинності 06.02.2017 року, сторонами отримано Свідоцтво про розірвання шлюбу. У зазначеному рішенні встановлений факт, який не оскаржувався сторонами, про те шо вони проживали разом та вели спільне господарство до 14.04.2015 року. Довіреністю від 18 березня 2010 року, посвідченою нотаріусом міста Москви [PERSON], [PERSON] уповноважила [PERSON], зокрема, керувати, користуватися та розпоряджатися всім майном, що їй належить, з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось, право укладати всі дозволені законом угоди, у тому числі з нерухомим майном, зокрема: продавати, купувати, обмінювати, здавати в оренду, закладати, приймати під заставу, приймати в дар, визначати всі умови угод на власний розсуд; отримувати де б то не було належне майно, гроші від усіх фізичних та юридичних осіб, а також сплачувати податки, збори та інші платежі. Довіреність була видана строком на 3 (три) роки без права передоручення вказаних повноважень третім особам. Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що відповідач ввів її в оману та вмовив видати йому довіреність на управління та розпорядження майном. Також, зазначила, що [PERSON] запевняв її, що квартири в м. Одесі передаються орендарям періодично та на короткий термін, та всі кошти йдуть на покриття комунальних платежів. Таким чином, надання довіреності позбавило позивачку права володіння та користування своїм майном, а також спричинило збитки. Проте, суд критично відноситься до вказаних доводів позивача з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 237 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ) представництвом є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони яку вона представляє. Відповідно до ч.1 ст. 244 ЦК України представництво яке ґрунтується на договорі може здійснюватися за довіреністю. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України, довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Відповідно до ч.1 ст. 245 ЦК України форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставами недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п'ятою, шостою ст. 203 ЦК України. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. При цьому законодавець не розмежовує і не розрізняє підстави недійсності одностороннього чи двостороннього (багатостороннього) правочину. Підставами недійсності правочину відповідно до ст. 203 ЦК України є невідповідність (суперечливість) його змісту вимогам Цивільного кодексу, іншим актам цивільного законодавства; відсутність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; відсутність вільного волевиявлення учасника правочину і невідповідність його внутрішній волі; невідповідність форми вчинення правочину установленій законом; правочин має бути спрямований на настання реальних правових наслідків. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 0611.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. По своїй правовій природі довіреність є одностороннім правочином. Виходячи з вище викладеного суд дійшов висновку, що юридична сила довіреності не залежить від отримання згоди на її видачу як з боку представника, так і з боку інших осіб. Повноваження виникають незалежно від згоди останніх, і правильно оформлена довіреність дійсна у будь якому разі, так як повноваження, яке виникає у представника, не стосується майнових або особистих майнових прав інших осіб крім довірителя. Довіреність як документ, що підтверджується повноваження представника адресована тим особам, з ким можливе укладання правочинів від імені особи, яка видала довіреність, а також містить інші різноманітні дії, не повязані з відчуження будь-якого майна. Статтею 230 Цивільного кодексу України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має\~місце,\~якщо сторона\~заперечує наявність\~обставин,\~які можуть\~перешкодити вчиненню\~правочину,\~або якщо\~вона замовчує\~їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Відповідно до п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», особами, які беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Між тим, позивачем не надано доказів щодо введення її в оману під час видання спірної довіреності. З огляду на вищевикладене, суд дійшов до висновку, що на момент вчинення спірних договорів оренди, довіреність яка була видана [PERSON] на імя [PERSON] в м. Москві 18 березня 2010 року була чинною. Позивач просить суд стягнути з відповідача збитки завдані у зв'язку з вчиненням дій за довіреністю, яка була видана [PERSON] на імя [PERSON] в м. Москві 18 березня 2010 року, у розмірі 793\~300, проте вказані вимоги не підлягають задоволенню, оскільки підстав для визнання довіреності недійсною судом не встановлено, а також завдання збитків позивачу та саме в заявленому нею розмірі. Відповідно до інформаційної довідки, позивач та відповідач [PERSON] є власниками наступного нерухомого майна в місті Одесі: 1.Квартира № 53, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 2.Квартира № 79, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 3.Квартира № 80, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 4.Квартира № 80а, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 5.Квартира № 175, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 6.Квартира № 175а, в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 7.Нежитлове приміщення комори №15 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 8.Нежитлове приміщення комори №16 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі; 9.Нежитлове приміщення комори № 28 в будинку №2/6 провулок Обсерваторний, в м. Одесі. У матеріалах справи наявний договір оренди квартири № 80а в будинку 2/6 по провулку Обсерваторному в м. Одесі від 01.03.2013 року, укладений між [PERSON], в особі [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору. Відповідно до п. 1.2 Договору Оренди від 01.03.2013 року, за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду в розмірі 5600,00 гривень на місяць, до складу якої включено комунальні платежі, витрати на обслуговування й ремонт будинку й квартири, витрати по оплаті комунальних і інших послуг. Згідно з п.п. 4.2.1 Договору, орендар не несе відповідальності за збереження задовільного стану приміщення, яке орендується, майна в цьому приміщенні, його псування, крадіжку тощо. З матеріалів справи вбачається договір оренди квартири [ADDRESS], від 19.07.2012 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку. Відповідно до п. 1.1. Договору строк оренди - 35 місяців, відповідно до п. 1.5. - строк оренди автоматично продовжується на той самий строк, якщо сторони не виявлять бажання припинити дію договору до закінчення строку дії цього договору. Відповідно до п. 1.2 Договору оренди від 19.07.2012 року, за згодою сторін договором встановлюється плата за оренду квартири в розмірі 5500,00 гривень на місяць, до складу якої до складу якої включено комунальні платежі, витрати на обслуговування й ремонт будинку й квартири, витрати по оплаті комунальних і інших послуг. Згідно із ст.\~202\~ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Дво - чи багатосторонніми правочинами є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до ч. 1 ст.\~626\~Цивільного кодексу\~України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст правочину становить собою сукупність умов, які направлені на досягнення відповідного та очікуваного для всіх сторін правочину правового ефекту у спосіб, який би не суперечив законодавству. Під змістом правочину, умови якого не суперечать законодавству, слід розуміти умови договору про його предмет і мету. Статтею 627\~Цивільного кодексу\~України передбачено, що відповідно до статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено у частині першій\~статті 628 Цивільного кодексу України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 Цивільного кодексу України\~визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що підстав для визнання Договору оренди квартири від 19.07.2012 року, укладеного між [PERSON], [PERSON], в особі представника за довіреністю [PERSON], з одного боку, і [PERSON], з іншого боку, недійсним з моменту його укладання та договору оренди квартири від 01.03.2013 року, укладеного між [PERSON] в особі представника за довіреністю [PERSON], з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, недійсним з моменту його укладання, не має. Щодо стягнення з відповідачів солідарно моральної шкоди в розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень, суд зазначає наступне. Пунктом третім частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, як юридичний факт, є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені нормами статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1ст. 1167 ЦК України). На підставі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (ч. ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України). За правилами ч. 3 ст. 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до\~п.\~5\~постанови Пленуму\~ВСУ №4\~від 31.03.95\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Пунктом 18 Постанови Пленуму передбачено, що при розгляді справ про відшкодування моральної шкоди суди мають виявляти і всебічно з'ясовувати причини й умови, що призводять до порушення прав фізичних і юридичних осіб та заподіяння їм моральної шкоди, Тобто, умовами застосування цих норм є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. Відсутність хоча б одного з елементів виключає цивільно-правову відповідальність. Позивач звертаючись до суду з даним позовом посилалася на те, що своїми неправомірними діями відповідачі спричинили [PERSON] моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 10 000 (десять тисяч) гривень. Моральна шкода виявилася в стражданнях від неправомірних дій відповідачів, необхідності звертатися до правоохоронних органів за захистом своїх прав, отримувати претензій відносно того, що вона неправомірно вимагає звільнити обєкти нерухомості, шукати житло у терміновому порядку, оскільки квартира, де вона зареєстрована та мешкає була зайнята відповідачами. Між тим, суд не приймає до уваги такі твердження позивача як підставу позову, оскільки: відсутні будь-які докази того, що саме діями відповідачів були спричинені душевні та моральні страждання. Крім того, вимоги щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 10 000,00 гривень не містять жодного обґрунтування саме такого розміру завданої моральної шкоди. У звязку із вищевикладеним суд відмовляє в задоволенні позовних вимог щодо стягнення з відповідачів моральної шкоди в розмірі 10\~000,00 гривень у повному обсязі. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Оскільки суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання довіреності недійсною, визнання договорів недійсними, стягнення збитків та моральної шкоди, то судові витрати у відповідності до ст. 141 ЦПК України, покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed