Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення. Позовні вимоги мотивовано тим, що на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2017 року, йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS].Право власності на квартиру зареєстровано у встановленому законом порядку в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Незважаючи на те, що він є єдиним законним власником вказаної квартири, відповідач [PERSON] незаконно вселилась у спірну квартиру, завезла туди свої речі та користується нею без будь-яких правових підстав. При цьому вона протиправно чинить йому перешкоди у доступі до належної йому на праві власності квартири, в зв'язку з чим він звернувся до суду з позовом про вселення його до квартири, який наразі перебуває в провадженні Хортицького районного суду м.Запоріжжя. Такі дії відповідача порушують його права та законні інтереси як власника майна, оскільки він не має можливості за власним розсудом користуватися та розпоряджатися належним йому нерухомим майном. Вказані дії відповідача [PERSON] є підставою для звернення позивача до суду з позовом про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом її виселення з квартири позивача за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою від 11.01.2019 року за даним позовом у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін. 22.01.2019 року відповідач [PERSON] отримала ухвалу про відкриття провадження у справі та позовну заяву з додатками. Враховуючи, що відповідач про відкриття провадження по даній справі сповіщена у встановленому законом порядку, у визначений судом строк відзив на позов не подала, клопотань про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не заявила, а в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що на підставі рішення Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 22.11.2017 року, яке набрало законної сили 20.08.2018 року, [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS]. 13.09.2018 року право власності [PERSON] на вказану квартиру зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується відповідним Витягом від 19.09.2018 року №138342116. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.4,5 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ч.1 ст.109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною першою статті 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями статті 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. При цьому власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України). Згідно із статтею 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, про те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Крім того, в ст.150,156 ЖК України зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей та мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З'ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачу у користуванні власністю та виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку без надання іншого житлового помешкання. При цьому, суд враховує, що позивач [PERSON].є одноособовим власником спірної квартири та має гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час він обмежений в здійсненні такого права, що в свою чергу, підтверджено судовим рішенням, яке набрало законної сили. Однак з незалежних від нього причин він не може здійснювати належне йому право користування та розпорядження житлом в силу проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON], яка не є позивачу членом сім'ї або була вселена до житла за його згодою або згодою колишнього власника. При цьому, відповідач відмовляється добровільно вселити позивача [PERSON] до спірної квартири та звільнити квартиру. Аналізуючи вказані обставини, суд вважає, що такими діями відповідач перешкоджає позивачу в користування та розпорядженні спірною квартирою без достатніх на те законних підстав, чим порушує законне право позивача на користування та розпорядження житловим приміщенням, у зв'язку з чим на підставі ст. 15,16 ЦК України це право підлягає захисту судом шляхом виселення відповідача зі спірної квартири. Також суд враховує, що відповідач [PERSON] право власності на вказану квартиру немає, у зв'язку з чим її виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст. 319,321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідач має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивача, суду також не надано. Зокрема, відповідач не довела, що в установленому законом порядку, спірна квартира їй надаваласьв користування. Вона не є членом сім'їні попереднього, ні діючого власника квартири, у зв'язку з чим мала би рівне з ним право користування спірним помешканням на підставі ст. 61-65 ЖК України. Також суд враховує, що відповідач доводи позивача щодо наявності перешкод в користуванні та розпорядженні спірною квартирою не оспорює, а також не спростовує факту постійного проживання в спірному помешканні без правових підстав.Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона має право займати квартиру для власного проживання, відповідач суду не надала. Належних та беззаперечних доказів, які б свідчили про те, що [PERSON], якапостійно проживає у спірній квартирі,правомірно користується житлом позивача, матеріали справи не містять. При цьому суд вважає, що позивачем пред'явлено негаторний позов про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселеннявідповідача зі спірної квартири через наявність перешкод здійснювати своє право користуватися та розпоряджатися належним йому майном, і цей спосіб захисту цивільного права відповідає вимогам, установленим частиною другою статті 16 ЦК України. Отже, на підставі ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України, суд вважає необхідним захистити порушене право власності позивача і усунути перешкоди в користуванні власністю шляхом виселення відповідача зі спірного житла. На підставі вказаного, позов [PERSON]слідзадовольнитиповністю. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені ним та документально підтверджені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору за подання до суду позову в розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved