Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просив визнати дію Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори з посвідчення дублікату договору дарування від 16 червня 2005 року - незаконною. В обґрунтування позову позивач вказав на те, що 16 червня 2005 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було посвідчено дублікат, що має силу оригіналу договору дарування між [PERSON] і [PERSON], який, немовби, на думку позивача, був посвідчений 07 лютого 1995 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А. Позивач вважає, що нотаріальну дію державний нотаріус Крупська Л.В. вчинила на підставі ксероксу фотокопії договору дарування від 07 лютого 1995 року, що жодним нормативним актом, на підставі яких вчиняються нотаріальні дії, не передбачено, у зв'язку з чим, позивач вимушений звернутись до суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просив позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, заперечувала проти їх задоволення, зазначивши, що зазначений дублікат був виданий з повним дотриманням норм законодавства, крім того, зазначила, що позивачем був пропущений строк звернення до суду з позовною заявою. Вислухавши сторони, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 16 червня 2005 року державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Крупською Л.В. було посвідчено дублікат, що має силу оригіналу договору дарування між [PERSON] і [PERSON]. Згідно пункту 29 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (в редакції, що була чинна на момент виниклих правовідносин), затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 18.06.1994 року №18/5, у разі втрати або зіпсування документа, посвідченого або виданого нотаріусом, за письмовою заявою осіб, за дорученням яких або щодо яких вчинялася нотаріальна дія, державним нотаріусом нотаріального архіву видається дублікат утраченого або зіпсованого документа. До передачі в архів примірників документів, посвідчених або виданих нотаріусом, дублікат утраченого або зіпсованого документа видається нотаріусом за місцем його зберігання. Дублікат документа повинен містити весь текст посвідченого або виданого документа, оригінал якого вважається таким, що втратив чинність. На дублікаті документа робиться відмітка про те, що він має силу оригіналу, і вчиняється посвідчувальний напис. Крім того, про видачу дублікату, нотаріус робить відмітку на примірнику документу, який зберігається в справах державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Встановлено, що у 2005 році архівна справа (наряд) договорів відчуження 1995 року зберігалися в архіві Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. З примірника договору дарування, посвідченого Третьою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 07 лютого 1995 року за реєстровим №2-424 і був виготовлений та виданий дублікат 16 червня 2005 року на реєстровим №4-1376, про що на примірнику договору у наряді 1995 року була проставлена відповідна відмітка про видачу дубліката. Отже, позивач, відповідно до вимог ст.10 ЦПК України, повинен був довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України, зазначені ним обставини того, що нотаріусом був виданий дублікат з порушенням вимог законодавства, чинного на момент виниклих правовідносин, таких доказів він не надав суду, як і не було надано інших доказів на підтвердження вимог позивача. Аналіз наявних та досліджених письмових доказів, підтверджує, що зазначений дублікат був виданий з повним дотриманням норм законодавства. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом частини 2 статті 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Відповідно до статті 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 2 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було з'ясовано в судовому засіданні, позивач, знаючи про існування виготовленого та виданого 16 червня 2005 року дублікату, і можливість його скасування, мав право на звернення до суду з позовною заявою. З цього дня - 16.06.2005 року, відповідно до частини 2 статті 261 ЦК України, і починається перебіг строку позовної давності, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Отже, строк позовної давності, сплинув 17 червня 2008 року. З огляду на це, позивач звернувся до суду з позовною заявою про визнання нотаріальної дії незаконною тільки 02 серпня 2013 року, згідно вхідного штампу канцелярії суду (а.с.2). Таким чином, позивачем був пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав. Інші посилання позивача про те, що він дізнався про порушення свого права у 2013 році, коли звернувся за правовою допомогою до свого представника, суд не приймає до уваги, оскільки вони не ґрунтуються на законі. Згідно частини 4 статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За таких обставин, суд вважає, що вимога позивача про визнання нотаріальної дії незаконною є безпідставною та необґрунтованою, а тому, задоволенню не підлягає. Таким чином, зібрані у справі докази та їх наявна оцінка вказують на наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, оскільки позивачем не було заявлено вимоги про стягнення судових витрат, зазначене питання судом не вирішувалось. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed