Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У серпні 2020 року представник позивача адвокат Ціленко І.В. звернувся до суду із позовом до Державної інноваційної фінансово-кредитної установи (далі - ДІФКУ), у якому, з урахуванням наданих уточнень, просить визнати протиправним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 22 травня 2020 року №38-к/тр про застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани; визнати протиправним та скасувати наказ Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 16 липня 2020 року №62-к/тр про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу міжнародної діяльності; поновити [PERSON] на посаді начальника відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 17 липня 2020 року; стягнути з Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на користь [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17 червня 2020 року по день ухвалення рішення судом; стягнути з відповідача на користь позивача витрати зі сплати судового збору в сумі 840,80 грн. На обґрунтування позовних вимог адвокат зазначив, що позивач [PERSON] працювала за трудовим договором у Державної інноваційної фінансово-кредитної установи на посаді начальника відділу міжнародної діяльності. Наказом відповідача від 22 травня 2020 року №33-к позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани, підставою для чого стали висновки відповідача стосовно порушення з боку [PERSON] трудової дисципліни, що виразилося у нехтуванні нею покладених на неї посадових обов`язків. Так, за результатами службового розслідування комісія дійшла висновку, що в діях [PERSON] вбачаються порушення п. 2.9, п. 2.12, п. 2.14, п. 2.16 Посадової інструкції начальника міжнародного відділу ДІФКУ, затвердженої головою Правління 26.07.2018 року; розділів IV, V «Антикорупційної програми ДІФКУ», затвердженої наказом № 37 від 05.07.2018 року; Інструкції з діловодства в ДІФКУ, затвердженої наказом від 22.09.2017 року № 27; Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5. У подальшому наказом ДІФКУ від 05 травня 2020 року № 45 «Про результати службового розслідування» позивача було зобов`язано в термін до 20 травня 2020 року відновити/повернути втрачені службові документи за номенклатурним номером 12-03 та привести у відповідність до затвердженої номенклатури ДІФКУ справу з індексом 12-07. Зазначає, що в період з 17 червня 2020 року по 15 липня 2020 року включно [PERSON] за станом здоров`я перебувала на лікарняному. Разом з тим, наказом ДІФКУ від 16 липня 2020 року № 75-к/тр [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України. Позивач вважає, що оскаржувані накази, на підставі яких [PERSON] було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та звільнено з роботи, є протиправними, а обставини, які були відображені у висновках службового розслідування та покладені в їх основу, такими, що не відповідають дійсності. Посилається на те, що обов`язковою умовою для притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності та накладення на нього дисциплінарного стягнення є наявність встановленого факту невиконання чи неналежного виконання ним трудової дисципліни. Однак, із матеріалів службового розслідування вбачається, що фактичною підставою для оголошення [PERSON] догани стали висновки Комісії стосовно порушення нею положень посадової інструкції начальника міжнародного відділу ДФІКУ, що зумовило в подальшому втрату номенклатурних справ, які перебували у її розпорядженні. Так, у межах проведення службового розслідування позивачем були представлені до Комісії письмові пояснення, а також документальне підтвердження факту передачі запитуваної номенклатурної документації, зокрема справи з індексом 12-03, голові Правління [PERSON] за його особистим розпорядженням (копія акту від 04.02.2020 року додається). Крім того, позивачем до матеріалів позовної заяви була також додана копія службової записки від 08.04.2020 року реєстр.№340, складеної першим заступником голови Правління Соколовою О.І., із змісту якої вбачається, що усі меморандуми, укладені Установою протягом 2018-2019 р.р., були передані голові Правління [PERSON] за його дорученням 04.02.2020 року. Проте ці обставини були відверто проігноровані та залишені Комісією поза увагою під час проведення службового розслідування. Стосовно того факту, що справа з номенклатурним індексом 12-07 «Журнал реєстрації меморандумів та договорів про нерозголошення інформації, інвестиційних договорів» не заводилася, то такі обставини позивачем не заперечуються, поряд із цим, реєстрація та облік відповідної документації здійснювався [PERSON] окремим додатком (описом) до номенклатурної справи 12-03. Відтак, наведені обставини, на думку позивача, не можуть бути свідченням про грубе порушення [PERSON] своїх посадових обов`язків, оскільки такі виконувались. Між тим, відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани не були виконані вимоги розділу 3 Порядку проведення службового розслідування в ДІФКУ. Комісією не було забезпечено повне, всебічне й об`єктивне проведення службового розслідування із встановленням всіх фактичних обставин справи, а також наявності вини [PERSON] у вчиненні нею ймовірного дисциплінарного проступку. У позові стверджує, що виконання [PERSON] доручення голови Правління Ставнюка В.В. щодо передачі йому номенклатурної документації не перебуває в причинно-наслідковому зв`язку із подальшим її зникненням та не є порушенням з боку позивача посадових обов`язків та, як наслідок, трудової дисципліни. Також вважає нікчемними та такими, що не містять під собою жодного правового підґрунтя посилання Комісії у висновках службового розслідування на факти порушення позивачем приписів Положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю, затвердженого наказом ДІФКУ від 05.07.2018 року № 37 та розділів IV, V «Антикорупційної програми ДІФКУ», оскільки обставини неправомірного поширення чи розголошення конфіденційної інформації, а також вчинення з боку [PERSON] будь-яких корупційних правопорушень відповідачем встановлені не були та документально не підтверджені. Факт порушення [PERSON] трудової дисципліни відповідачем в ході службового розслідування не встановлений, належними та допустимими доказами не доведений. Крім того, в силу приписів ст.148\~КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується не пізніше одного місяця з дня його виявлення, тоді як з матеріалів службового розслідування вбачається, що про факт втрати номенклатурної документації відповідачу стало відомо 03 квітня 2020 року, а дисциплінарне стягнення у вигляді оголошення догани було застосовано відповідно до оскаржуваного наказу тільки 22 травня 2020 року, а отже за межами строку, визначеного законом. У зв`язку з наведеними обставинами наказ ДІФКУ від\~22\~травня 2020\~року №\~33-к підлягає скасуванню як протиправний. Щодо наказу ДІФКУ від 16.07.2020 року № 75-к/тр, згідно з яким [PERSON] було звільнено з роботи на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України, позивач зазначає, що згідно з вимогами п.3\~ст.40\~КЗпП України передумовою застосування до працівника такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи є обов`язкове встановлення факту систематичного невиконання ним без поважних причин своїх трудових обов`язків. На виконання вимог комісії щодо усунення виявлених порушень [PERSON] було підготовлено та передано на узгодження проект листа-звернення до партнерів ДІФКУ стосовно необхідності отримання дублікатів документів. Надано інші копії документів, які підтверджують вжиття необхідних заходів. Разом із тим, у період з 17.06.2020 року по 15.07.2020 року [PERSON] за станом здоров`я перебувала на лікарняному, відтак подальша робота стосовно пошуку та відновлення втрачених документів була призупинена з об`єктивних та поважних причин, які не залежали від волевиявлення позивача. Враховуючи викладене,\~висновки відповідача\~щодо систематичного\~невиконання [PERSON] \~без поважних\~причин покладених\~на неї\~трудових обов`язків\~є такими,\~що не\~відповідають дійсності\~та спростовуються\~матеріалами справи.\~ За таких обставин, звільнення позивача з роботи на підставі п.3 ст.40 КЗпП України відбулось незаконно, у зв`язку з чим спірний наказ також підлягає скасуванню. На підставі викладеного, а також доводів, зазначених у позовній заяві, представник позивача звернувся за судовим захистом. 21 серпня 2020 року ухвалою Октябрського районного суду м.Полтави позовну заяву прийнято до провадження та призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін (а.с.45-46). Під час розгляду судової справи від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про уточнення реєстраційних номерів оскаржуваних наказів, що зазначені в прохальній частині позовної заяви, вірні реквізити яких просила врахувати при вирішенні позовних вимог (а.с.93-94). У судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача [PERSON] на адресу суду надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить задовольнити (а.с.106). Від представника відповідача адвоката Обущака В.В. надійшли заява про розгляд справи без участі відповідача за наявними у справі матеріалами (а.с.107), а також клопотання про приєднання доказів до матеріалів справи, у якому зазначено, що Державна інноваційна фінансово-кредитна установа заперечує проти позовних вимог (а.с.52, 63, 67). За таких обставин, ураховуючи волевиявлення учасників про розгляд справи без їх участі, суд вважає можливим розглянути справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, а також ураховуючи позицію сторони відповідача, яка позов не визнає та заперечує проти позовних вимог, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до\~ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.ч. 1, 4, 6, 7\~статті 43\~Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені\~Кодексом законів про працю України. Як вбачається з матеріалів справи, сторони: позивач [PERSON] (а.с.11-13) та відповідач Державна інноваційна фінансово-кредитна установа (код ЄДРПОУ 00041467) перебували між собою у трудових відносинах, та позивач працював у відповідача за трудовим договором на посаді начальника відділу міжнародної діяльності, що не заперечувалось сторонами. Установлено, що наказом в.о. голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи Шкуракова С.О. від 22 травня 2020 року № 38-к/тр «Про оголошення догани» було притягнуто до дисциплінарної відповідності та оголошено догану [PERSON] , начальнику відділу міжнародної діяльності, за порушення трудової дисципліни (невиконання чи неналежне виконання працівником з його вини обов`язків, покладених на нього локальними нормативно-правовими актами ДІФКУ, посадовою інструкцією і не вжиття вичерпних та своєчасних заходів з розшуку (або відновлення) втрачених документів справи за номенклатурним індексом справи 12-03 відділу міжнародної діяльності, які віднесені до відомостей, що становлять комерційну таємницю згідно з Переліком інформації, що становить комерційну таємницю та конфіденційну інформацію в ДІФКУ, затвердженим наказом від 25.01.2019 року №3). Підставою зазначено висновок комісії із службового розслідування від 30 квітня 2020 року, пояснення [PERSON] від 27 квітня 2020 року, рішення правління від 20 травня 2020 року №17 (а.с.81). Згідно з\~наказом в.о.\~голови правління\~Державної інноваційної\~фінансово-кредитної\~установи Шкуракова\~С.О.\~від 16\~липня 2020\~року №\~62-к/тр\~«Про припинення\~трудового договору»\~ [PERSON] на\~підставі пункту\~3\~ст.40\~КЗпП України\~за систематичне\~невиконання працівником\~без поважних\~причин обов`язків,\~покладених на\~нього трудовим\~договором або\~правилами внутрішнього\~трудового розпорядку,\~якщо до\~працівника раніше\~застосовувалися заходи\~дисциплінарного чи\~громадського стягнення\~на підставі\~рішення правління\~ДІФКУ від\~16.07.2020\~року №35\~було звільнено\~з роботи\~(а.с.86). Із даними наказами позивач [PERSON] не згодна, вважає дії відповідача по їх винесенню незаконними, зокрема, просить накази скасувати та поновити її на посаді з дня звільнення. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що її безпідставно та з порушенням вимог законодавства звільнено з посади начальника відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, чим порушено законні права. Щодо позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді догани суд зазначає про таке. Як вбачається з копії оскаржуваного наказу від 22 травня 2020 року №38-к/тр, підставою для застосування вищезазначеного дисциплінарного стягнення відносно [PERSON] зазначено, зокрема, висновок комісії із службового розслідування щодо порушення з її боку трудової дисципліни, а саме невиконання чи неналежне виконання покладених на неї посадових обов`язків (а.с.81). Так, згідно з наказом в.о. голови правління [PERSON] від 14 квітня 2020 року №36 «Про проведення службового розслідування» у зв`язку з виявленням 03 квітня 2020 року відсутності документів поточного діловодства призначено відповідне розслідування та створено комісію для його проведення (а.с.76). За результатами службового розслідування, комісією 30 квітня 2020 року складено Висновок, згідно з яким було встановлено, що 03 квітня 2020 року відповідно до службової записки архіваріуса відділу кадрів [PERSON] (вх.№326) стало відомо, що згідно з п.4 наказу від 17.03.2020 року №22 «Про призначення відповідальних за діловодство в структурних підрозділах ДІФКУ» структурними підрозділами ДІФКУ та відокремленими посадовими особами було надано звіти за результатами проведеної інвентаризації справ станом на 31.03.2020 року. Відповідно до цього було встановлено, що відділом міжнародної діяльності надана інформація про відсутність справ за номенклатурними індексами справ: 12-03 «Документи (меморандуми, протоколи зустрічей, договори нерозголошення конфіденційної інформації) про співробітництво з міжнародними та іноземними організаціями» та 12-07 «Журнал реєстрації меморандумів та договорів про нерозголошення інформації, інвестиційних договорів», які були укладені впродовж 2018-2019 рр. Відповідно до поданих міжнародним відділом уточнених номенклатур справ у листопаді 2018 року та у 2019 році справу 12-07 протягом 2018-2019 рр. заведено не було, в той час як справа 12-03 була вказана як заведена в 2018 році в кількості 1 справа та має статус перехідної, тобто такої, що продовжувала формуватися протягом 2019 року. В 2019 році відділом також подано інформацію про те, що справа є в наявності в кількості 1 справа та є перехідною й продовжує формуватись в 2020 році. При цьому, вжиті комісією з проведення службового розслідування заходи з пошуку втрачених документів і справ, що внесені до номенклатури ДІФКУ, позитивного результату не дали та виявилися негативними. Таким чином, комісія встановила факт відсутності документів у відділі міжнародної діяльності (а.с.15-20, 77-79). На підставі вищевикладеного та беручи до уваги, що згідно із п.2.14 посадової інструкції начальника відділу міжнародної діяльності, затвердженою головою правління 26.07.2018 року, саме начальник відділу контролює правильність оформлення та зберігання документів відділу відповідно до затвердженої номенклатури, Дисциплінарною комісією було запропоновано позивачу надати письмові пояснення за фактом відсутності у її розпорядженні запитуваних номенклатурних справ. Разом із тим, відповідно до наданих позивачем [PERSON] на адресу комісії письмових пояснень зазначено, що справа з номенклатурним індексом 12-07 «Журнал реєстрації меморандумів та договорів про нерозголошення інформації, інвестиційних договорів» не заводилася, а справа 12-03 «Документи (меморандуми, протоколи зустрічей, договори нерозголошення конфіденційної інформації) про співробітництво з міжнародними та іноземними організаціями» була передана колишньому голові правління ДІФКУ, [PERSON] , за його дорученням, що підтверджується актом прийому передачі від 04.02.2020 року (а.с.27, 28). Крім того, першим заступником голови правління Сокол О. надано інформацію, зокрема про те, що відповідно до службової записки від 07.04.2020 року №331 повідомлено, що всі меморандуми, укладені Установою протягом 2018-2019 років були передані Голові правління [PERSON] за його дорученням 04.02.2020 року. За інформацією, отриманою від [PERSON] , меморандуми були передані в.о. Голови Правління Шкуракову С.О. (а.с.29). Відповідно до змісту згаданого висновку Комісія провела також попередню оцінку потенційних ризиків для діяльності установи внаслідок втрати документів справи 12-03 та дійшла до висновку, що втрата вищевказаних документів справи 12-03, які віднесені до відомостей, що становлять комерційну таємницю ДІФКУ, створює загрозу фінансово-економічній діяльності та економічній безпеці ДІФКУ, загрозу втрати ділової репутації, втрати комунікацій та досягнутих домовленостей з потенційними інвесторами та власниками проектів, сприяє формуванню негативного іміджу у ділових відносинах як в межах країни, так і за кордоном. В тому числі цей факт унеможливлює підтвердження та обґрунтування цільового використання окремими посадовими особами установи бюджетних (державних) коштів, витрачених на службові закордонні відрядження (їх доцільність, мету, немає підтвердження результатів, досягнутих під час відряджень тощо. Зазначено, що справа №12-03 має постійний строк зберігання та відноситься до складу документів Національного архівного фонду України (а.с.78). На підставі вищевикладених обставин Комісія дійшла висновку, що начальник відділу міжнародної діяльності [PERSON] через неналежне виконання своїх обов`язків та інших нормативно-розпорядчих актів ДІФКУ всупереч інтересам установи впродовж більш як двох років не організувала та не контролювала роботу щодо правильності оформлення та зберігання документів відділу відповідно до затвердженої номенклатури відділу, зокрема, не було організовано облік та реєстрацію меморандумів, договорів про нерозголошення інформації, інвестиційних договорів з міжнародними та іноземними організаціями, які відповідно до номенклатури справ мали реєструватись в журнальній формі; не вжила будь-яких своєчасних заходів щодо збереження, розшуку, відновлення службових документів справ відділу міжнародної діяльності за номенклатурним індексом 12-03; після звільнення 17.02.2020 року голови правління [PERSON] не витребувала повернення службових документів, не повідомила про втрату службових документів; не дотрималась вимог Положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю, затвердженого наказом ДІФКУ від 05.07.2018 року № 37 та розділів IV, V «Антикорупційної програми ДІФКУ». Таким чином, на думку комісії з проведення службового розслідування, в діях начальника відділу міжнародної діяльності [PERSON] вбачається порушення п.2.9, п.2.12, п.2.14, п.2.16 Посадової інструкції начальника міжнародного відділу ДІФКУ, затвердженої головою Правління 26.07.2018 року; розділів IV, V «Антикорупційної програми ДІФКУ», затвердженої наказом від 05.07.2018 року № 36; Положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю в ДІФКУ, яке затверджено наказом від 05.07.2018 року №37, Інструкції з діловодства в ДІФКУ, затвердженої наказом від 22.09.2017 року № 27, а також Правил організації діловодства та архівного зберігання документів у державних органах, органах місцевого самоврядування, підприємствах, в установах і організаціях, затверджених наказом Міністерства Юстиції України від 18.06.2015 року № 1000/5. Згідно з наказом Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 05 травня 2020 року № 45 «Про результати службового розслідування» позивача [PERSON] зобов`язано в термін до 20 травня 2020 року відновити/повернути втрачені службові документи за номенклатурним номером 12-03; привести у відповідність до затвердженої номенклатури ДІФКУ справу за номенклатурним індексом 12-07 (а.с.26). Відповідно до наказу Державної інноваційної фінансово-кредитної установи від 15 червня 2020 року №63 «Про відновлення втраченої документації» позивача зобов`язано: до 16.06.2020 року забезпечити підготовку звернень згідно переліку, зазначеного у п.1.1 наказу з метою їх наступного підписання заступником голови правління [PERSON] ; терміново створити реєстр відновлюваних документів (меморандумів, угод, договорів, тощо), зазначених у п.1.1 наказу та забезпечити його подальше ведення, щоденно інформуючи про проведену роботу у письмовій формі першого заступника голови правління [PERSON] ; на період відновлення втрачених документів (меморандумів, угод, договорів, тощо), зазначених у п.1.1 наказу забезпечити ведення реєстру супроводження цих звернень та контактів виконавців кожного партнера (адреса листування, відповідальна особа, контактний номер зв`язку, примітки щодо процесу тощо), щоденно інформуючи про проведену роботу у письмовій формі першого заступника голови правління [PERSON] ; продовжити пошук та відновлення втрачених документів (меморандумів, угод, договорів, тощо), щоденно інформуючи про проведену роботу у письмовій формі в.о. голови правління [PERSON] (а.с.30-35). Як вбачається з наявних у справі матеріалів, у межах проведення згаданого службового розслідування позивачем [PERSON] були представлені до Комісії письмові пояснення, а також документальне підтвердження факту передачі запитуваної номенклатурної справи з індексом 12-03 голові правління [PERSON] за його дорученням, що підтверджується копією акту від 04 лютого 2020 року. Зазначені відомості підтверджуються також копією службової записки від 08 квітня 2020 року реєстр. №340, складеної першим заступником голови правління Соколовою О.І. Разом із тим, на час описаних подій [PERSON] перебував на посаді Голови правління Державної інноваційної фінансово-кредитної установи. Позивачем не\~заперечується той факт, що справа з номенклатурним індексом 12-07 «Журнал реєстрації меморандумів та договорів про нерозголошення інформації, інвестиційних договорів» не заводилася, однак реєстрація та облік відповідної документації здійснювався [PERSON] окремим додатком (описом) до номенклатурної справи 12-03, чого не було спростовано стороною відповідача. Аналізуючи наведені обставини, суд вважає, що у даному випадку відсутнє грубе порушення посадових обов`язків, як це констатовано відповідачем під час службового розслідування і оформлено відповідним наказом, з огляду на таке. Відповідно до ст.3\~КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до\~ст.139\~КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 147\~КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана або звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно з ч.1 ст.147-1 КЗпП України дисциплінарні стягнення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Відповідно до\~ч.ч.1-4\~ст.149\~КЗпП України до\~застосування дисциплінарного\~стягнення власник\~або уповноважений\~ним орган\~повинен зажадати\~від порушника\~трудової дисципліни\~письмові пояснення. За кожне\~порушення трудової\~дисципліни може\~бути застосовано\~лише одне\~дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Отже, підставою для застосування дисциплінарного стягнення є дисциплінарний проступок. Дисциплінарним проступком є винне невиконання чи неналежне виконання працівником своїх трудових обов`язків, що випливають із нормативно-правових та інших актів у сфері праці, колективного і трудового договорів. Складовими дисциплінарного проступку є дії (бездіяльність) працівника; порушення або неналежне виконання покладених на працівника трудових обов`язків; вина працівника; наявність причинного зв`язку між діями (бездіяльністю) і порушенням або неналежним виконанням покладених на працівника трудових обов`язків. Недоведеність хоча б одного з цих елементів виключає наявність дисциплінарного проступку. Відповідно до пункту 3 Порядку проведення службового розслідування в ДІФКУ, затвердженого наказом голови Правління ДІФКУ від 15 березня 2011 року №13, службове розслідування має встановити наявність чи відсутність факту правопорушення (факту надзвичайної події), з приводу якого було призначено розслідування, його обставини і наслідки; осіб, дії чи бездіяльність яких сприяли негативним наслідкам або створювали загрозу для їх спричинення; наявності причинного зв`язку між наслідками правопорушення (надзвичайної події) та неправомірними діями працівників; конкретні неправомірні дії або бездіяльність працівників, які вчинили порушення; вимоги законів чи інших нормативно-правових актів, у тому числі локальних нормативно-правових актів Установи або посадових інструкцій, які було порушено; ступінь вини осіб, що причетні до правопорушення; форму правопорушення (навмисно чи з необережності), мотиви протиправної поведінки працівника і його ставлення до скоєного; причини та умови, що сприяли правопорушенню; наявність збитків, можливість і шляхи їх відшкодування (а.с.21-25). Відповідно до Посадової інструкції начальника відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи, затвердженої головою правління 26 липня 2018 року, зокрема, п.2.9 начальник відділу відповідно до покладених на відділ завдань забезпечує формування позитивного іміджу Установи на міжнародній арені та популяризацію інвестиційних можливостей України шляхом проведення офіційних заходів, презентацій, консультацій; п.2.14 - контролює правильність оформлення та зберігання документів відділу відповідно до затвердженої номенклатури; п.2.16 дотримується та сам забезпечує додержання працівниками відділу: правил внутрішнього трудового розпорядку, положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю, рекомендацій до дрес-коду працівників, інструкції з діловодства, вимог по охороні праці та пожежній безпеці (а.с.97-101). Проте відповідачем під час прийняття оскаржуваного рішення про притягнення [PERSON] до дисциплінарної відповідальності у вигляді оголошення догани не були виконані вимоги розділу 3 Порядку проведення службового розслідування в ДІФКУ, статті 149 КЗпП України, не встановлено всіх фактичних обставин, а також наявності вини [PERSON] у вчиненні нею дисциплінарного проступку, а також причинного зв`язку між наслідками правопорушення та діями працівника. Так, виконання [PERSON] доручення голови правління Ставнюка В.В. щодо передачі номенклатурної документації не перебуває в причинно-наслідковому зв`язку із втратою такої справи, а тому не свідчить про порушення визначених посадових обов`язків та трудової дисципліни саме з боку позивача. Крім того, не підтверджено належними та допустимими доказами факти порушення позивачем приписів Положення про конфіденційну інформацію та комерційну таємницю, затвердженого наказом ДІФКУ від 05.07.2018 року №37 та розділів IV, V «Антикорупційної програми ДІФКУ», ураховуючи, що обставини неправомірного поширення чи розголошення конфіденційної інформації, а так само вчинення з боку [PERSON] будь-яких корупційних правопорушень відповідачем встановлені не були та відсутні будь-які об`єктивні дані про це. Разом із тим, стороною відповідача не спростовано тверджень позивача про те, що [PERSON] здійснювались відповідні заходи щодо ведення відповідної документації, і в подальшому заходи щодо відновлення втрачених документів, які на її думку, були достатніми запобіганню негативних наслідків для установи. Згідно\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених\~ст.82 цього Кодексу. Виходячи з аналізу норм КЗпП України, у справах, в яких оспорюється незаконне притягнення до дисциплінарної відповідальності, саме роботодавець повинен довести, що притягнення до дисциплінарної відповідальності відбулося без порушення законодавства про працю, що відповідачем зроблено не було. Трудові спори з питань накладення дисциплінарних стягнень вирішуються в установленому законодавством порядку. Постановою Пленуму ВСУ від 06.12.1992 № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що при розгляді справ про накладення дисциплінарних стягнень за порушення трудової дисципліни судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилося порушення, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені\~статтями 147-1-149 КЗпП України\~правила і порядок застосування дисциплінарного стягнення, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи враховані обставини, за яких вчинено проступок тощо. У наказі про накладення дисциплінарного стягнення обов`язково має бути зазначено, у чому конкретно проявилося порушення трудової дисципліни, тобто має бути вказівка на фактичні обставини, які стали причиною для застосування заходу дисциплінарного стягнення. Разом з тим, наказ про оголошення позивачу догани не містить посилання на те, які саме порушення посадової інструкції та який саме конкретно дисциплінарний проступок вчинила [PERSON] . Наявність у наказі посилання на порушення позивачем вимог нормативних актів ДІФКУ, посадової інструкції в цілому і невжиття вичерпних та своєчасних заходів з розшуку документів, які на думку відповідача, порушені позивачем, не вказує на конкретний, вчинений останньою, дисциплінарний проступок. Між тим, зазначений у наказі факт порушень з боку [PERSON] трудової дисципліни відповідачем достеменно не встановлений та не доведений належними і допустимими доказами. Враховуючи викладене, суд вважає, що оспорюваний позивачем наказ є незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки матеріали справи свідчать про недотримання відповідачем при його виданні вимог\~ст.149 КЗпП України. Враховуючи вищевикладені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновків, що дисциплінарне стягнення відносно [PERSON] накладено відповідачем із порушенням вимог трудового законодавства та за відсутності у її діях складу дисциплінарного проступку, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності та накладення на неї дисциплінарного стягнення у вигляді догани відбулося без законної підстави, оскільки в наказі відсутні відомості про конкретизацію винних дій особи, яка притягується до відповідальності із посиланням на нормативні акти та об`єктивний склад правопорушення, тому заявлені\~вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу №38-к/тр від 22 травня 2020 \~року\~«Про оголошення догани» знайшли своє повне підтвердження, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають до задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання звільнення позивача незаконним, скасування наказу та поновлення позивача на роботі суд зазначає про таке. Відповідно до\~статті 43 Конституції України\~кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1\~КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Частиною 2\~статті 2 КЗпП України\~передбачено, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] посилається на незаконність та безпідставність її звільнення за наказом №62-к/тр від 16 липня 2020 року через те, що відповідачем не встановлено факту систематичного невиконання працівником без поважних причин своїх трудових обов`язків (п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України), а також порушення процедури звільнення, що порушує трудові права позивача та суперечить закону. Згідно з пунктом 3 частини першої\~статті 40 КЗпП України\~трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Тому передумовою застосування до працівника такого виду дисциплінарного стягнення як звільнення з роботи є обов`язкове встановлення факту систематичного невиконання ним без поважних причин своїх трудових обов`язків. Як вбачається, з долучених до справи представником відповідача документів, приводом для розгляду питання щодо звільнення [PERSON] із займаної посади згідно з п.3 ст.40 КЗпП України, серед іншого, були обставини, зазначені у службовій записці першого заступника голови правління Стефановського С.Г. від 05 червня 2020 року №445, у якій останній вбачав порушення позивачем п.3 та 4 розділу ІV антикорупційної програми ДІФКУ; невиконання посадових обов`язків, передбачених п.2.1, 2.16 та 2.21 посадової інструкції начальника відділу міжнародної діяльності ДІФКУ; порушення вимог п.4.1 Правил внутрішнього трудового розпорядку Колективного договору; порушення ст.139 КЗпП України (а.с.82). До цього позивачем надавалася відповідачу службова записка від 16 червня 2020 року №465, складена на ім`я заступника голови Правління ДІФКУ Підлісної Я.В., з якої вбачається, що на виконання наказу т.в.о. голови правління [PERSON] підготовлено та надано на узгодження проект листа-звернення до партнерів ДІФКУ стосовно необхідності отримання дублікатів документів (а.с.36, 37). Також до позову долучено копію службової записки від 16 червня 2020 року №472, адресованої на ім`я в.о. голови правління ДІФКУ Шкуракова С.О., а також його першого заступника [PERSON] , відповідно до якої вбачається, що [PERSON] на виконання вищезазначеного наказу було підготовлено та передано на узгодження керівництву редакцію проекту звернення до міжнародних та державних партнерів ДІФКУ про втрату та необхідність отримання дублікатів документів, а також реєстр відновлювальних документів (а.с.38). Крім того, як зазначив представник позивача у позовній заяві, у період з 17 червня 2020 року по 15 липня 2020 року включно [PERSON] за станом здоров`я перебувала на лікарняному (листок тимчасової непрацездатності був зданий до відділу кадрів за місцем роботи), унаслідок чого забезпечення пошуку та відновлення втрачених документів не відбувалося з об`єктивних та поважних причин, які не залежали від волевиявлення позивача. Факт тривалої непрацездатності та перебування [PERSON] на лікарняному не заперечувався стороною відповідача та підтверджується, зокрема, наданими відповідачем документами (а.с.83). Однак, 16 липня 2020 року на підставі службової записки першого заступника [PERSON] №521 питання про звільнення (припинення трудового договору) позивача з посади на підставі п.3 ст.40 КЗпП України було позачергово включено до порядку денного засідання правління ДІФКУ. Рішенням правління ДІФКУ від 16 липня 2020 року №35 постановлено погодити звільнення (припинення трудового договору) начальника відділу міжнародної діяльності [PERSON] на підставі п.3 ст.40 КЗпП України (а.с.85). Цього ж дня був прийнятий наказ № 62-к/тр про звільнення позивача з посади. Обов`язок доведення законності звільнення та дотримання встановленої процедури звільнення покладається на роботодавця. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23\~постанови Пленуму\~Верховного суду\~України від\~6\~листопада 1992\~року №\~9\~«Про практику\~розгляду судами\~трудових спорів» за передбаченими\~п.3 ст. 40 КЗпП\~підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Виходячи зі змісту п.3\~ст.40 КЗпП України, для звільнення працівника за систематичне порушення трудової дисципліни необхідно, щоб він вчинив конкретний дисциплінарний проступок, тобто допустив невиконання чи неналежне виконання трудових обов`язків, щоб це невиконання чи неналежне виконання трудових обов`язків було протиправним та винним і носило систематичний характер, а за попередні порушення трудової дисципліни (одне чи декілька) до працівника застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення з додержанням порядку їх застосування, але вони не дали позитивних наслідків і працівник знову вчинив дисциплінарний проступок. Систематичним порушенням трудової дисципліни вважається порушення, вчинене працівником, який і раніше порушував трудову дисципліну, за що притягувався до дисциплінарної відповідальності, та порушив її знову. З урахуванням положень\~статті 147 КЗпП України\~звільнення за передбаченими п.3\~ст.40 КЗпП України\~підставами є заходом стягнення, що застосовується до працівника за порушення ним трудової дисципліни. Таким чином, працівник може бути звільнений з роботи на підставі п.3\~ст.40 КЗпП України, якщо після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення, яке не втратило юридичної сили за давністю і не зняте достроково (ст.151 КЗпП України), він знову вчинив проступок на роботі. Так, у\~наказі № 62-к/тр від 16 липня 2020 року (а.с.86) зазначено: звільнити 16 липня 2020 року [PERSON] з посади начальника відділу міжнародної діяльності «на підставі пункту 3 ст.40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення». Проте, у зазначеному наказі про звільнення позивача [PERSON] у зв`язку з систематичним невиконанням без поважних причин обов`язків, покладених на неї трудовим договором, відповідачем чітко не зазначені назва, стаття, її частина, абзац, пункт, підпункт нормативно-правового акту чи акту локального нормотворення, на підставі якого [PERSON] притягується до дисциплінарної відповідальності у вигляді звільнення, чи застосовувались раніше до неї заходи дисциплінарного або громадського стягнення, які саме та коли саме, а також не конкретизовано, які саме трудові обов`язки не виконані нею без поважних причин після застосування таких заходів, що є підставою для звільнення [PERSON] в розумінні та контексті п.3 ч.1\~ст.40 КЗпП України. Ураховуючи викладене, суд вважає, що наказ про звільнення не містить конкретних пунктів нормативно-правових актів, за невиконання чи неналежне виконання яких відбулося звільнення, оскільки без зазначення таких у наказі про звільнення неможливо встановити чи\~\~були дійсно допущені працівником ті порушення встановлених вимог, які стали підставою для видачі наказу про звільнення та відповідно чи проведено звільнення працівника правильно. Звільнення має відбуватися з дотриманням вимог законодавства про працю, а саме п.3 ч.1\~ст.40\~КЗпП України, оскільки позивача було звільнено саме за систематичне невиконання покладених на нього обов`язків. При звільненні працівника з підстав, передбачених п.3 ч.1 ст.40 КЗпП України, роботодавець повинен навести конкретні факти допущеного ним невиконання обов`язків, зазначити, коли саме вони мали місце, які проступки вчинив працівник після застосування до нього стягнення та коли. Чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати його вчинення систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Отже, необхідна наявність застосованого й такого, що не втратив юридичної сили за давністю або не знятого заходу дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. У справах про поновлення на роботі обов`язок доведення правомірності звільнення працівника з ініціативи роботодавця покладається саме на роботодавця. Разом з тим, у наказі про звільнення\~\~відсутня інформація про те, у чому саме полягало систематичне невиконання позивачем своїх обов`язків і які заходи дисциплінарного стягнення до нього застосовувалися. Таким чином, оскаржений наказ про звільнення позивача не містить чітко сформульованого порушення трудових обов`язків, за що саме був звільнений позивач. Посилання у наказі на пункт 3\~ст.40 КЗпП України\~є загальним та не конкретизованим. За загальними положеннями ЦПК України обов`язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. З огляду на те, що наказ про звільнення не конкретизований, немає доказу фактів, які передували звільненню, притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності за невиконання обов`язків, від позивача не відібрано пояснень при винесенні такого наказу, суд не може вважати звільнення таким, що проведено з дотриманням вимог законодавства. При цьому, як встановлено судом вище, відповідачем не доведено вчинення позивачем дисциплінарного проступку, а тому оголошення догани [PERSON] є неправомірним, а наказ №38-к/тр від 22 травня 2020 року - незаконним. Натомість, відповідачем не надано належних та допустимих доказів, що [PERSON] не виконала ті обов`язки, які є складовими її трудової функції. Окрім цього, як слідує з наявних матеріалів справи, в порушення порядку застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення та вимог передбачених ст.ст.147-149 КЗпП України, у [PERSON] не відбирались письмові пояснення, натомість, відповідачем протилежних відомостей суду не представлено. Так, з матеріалів справи не вбачається, а відповідачем не надано будь-яких даних про те, що позивачу пропонувалось надати письмові пояснення щодо факту порушення трудової дисципліни (систематичне невиконання посадових обов`язків). До того ж, відсутні конкретні відомості, які свідчать про те, що позивачу пропонувалось надати пояснення саме з обставин, викладених у наказі про звільнення. Більше того, як службова записка щодо ініціювання питання про звільнення позивача, і рішення Правління ДІФКУ щодо погодження звільнення (припинення трудового договору) відносно [PERSON] , так і оскаржуваний наказ датовані 16 липня 2020 року, тобто у стислий проміжок часу, що додатково свідчить про недотримання порядку звільнення працівника. Підсумовуючи викладене, суд вважає, що відповідачем не доведено вчинення позивачем дисциплінарних проступків, а факт систематичного невиконання [PERSON] без поважних причин покладених на неї трудових обов`язків не знайшов свого обґрунтованого підтвердження. Вказані обставини суд вважає суттєвими і такими, що вказують на необґрунтованість підстав звільнення в самому наказі про звільнення. За таких обставин, приймаючи оскаржуваний наказ, відповідачем не дотримано порядку передбаченого чинним законодавством України, не враховано всіх обставин, які мали значення для його видання, в тому числі не надано належного та достатнього обґрунтування підстав для звільнення позивача, а тому такий наказ прийнятий з порушенням норм чинного законодавства та підлягає скасуванню. Згідно з ч.1\~ст.235\~КЗпП України у разі звільнення без законної підстави працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача [PERSON] відбулося без законної підстави, з порушенням вимог законодавства, а тому наказ №62-к/тр від 16 липня 2020 року «Про припинення трудового договору» згідно з яким [PERSON] було звільнено з посади начальника відділу міжнародної діяльності на підставі пункту 3 ч.1 ст.40 КЗпП України, є незаконним (протиправним) та підлягає скасуванню. Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ст. 235 Кодексу законів про працю України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог\~Закону України «Про запобігання корупції»\~іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. За таких обставин, суд приходить до висновку, що порушене право [PERSON] підлягає відновленню шляхом поновлення її на роботі на посаді начальника відділу міжнародної діяльності Державної інноваційної фінансово-кредитної установи з 16 липня 2020 року. Згідно з ч.2\~ст.235 КЗпП України\~при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів, а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно зі ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Беручи до уваги, що позивачем не надано розрахунку розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу з обґрунтуванням його правильності та повноти, у свою чергу клопотання про витребування таких відомостей до суду не заявлялось, суд позбавлений можливості визначити суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 17.06.2020 року згідно заявлених позивачем вимог. Крім того, суд не вправі перебирати на себе функції, якими наділені, уповноважені на це органи, зокрема щодо визначення сум середнього заробітку працівника. За таких обставин, суд вважає доцільним зобов`язати Державну інноваційну фінансово-кредитну установу (код ЄДРПОУ 00041467) нарахувати та виплатити [PERSON] суму середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 16 липня 2020 року по день ухвалення рішення судом, оскільки вирішення наведеного питання належить до дискреційних повноважень відповідача. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню частково. Щодо вирішення питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Відповідно до ч.1\~ст.141 ЦПК України,судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про визнання незаконним дій по винесенню наказів про оголошення догани, про звільнення з роботи, їх скасування та поновлення на роботі, стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу (а.с.9). Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 840,80 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.1798464082 від 12 серпня 2020 року (а.с.1). Доказів понесення інших витрат, вказаних у попередньому розрахунку судових витрат, позивачем не надано і до закінчення судових дебатів не подано заяву про подання таких доказів в подальшому, як це передбачено ч.8\~ст.141 ЦПК України. На виконання вимог\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 840,80 грн. Крім того, беручи до уваги, що позивач згідно з вимогами п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 2522,40 грн. Згідно з п.4 ч.1\~ст.430 ЦПК України\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. На підставі викладеного та

Outcome: partial