Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-14 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом в інтересах дітей: [PERSON] та [PERSON], у якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 10.12.2015 року, просив визначити порядок користування квартирою № 82 на вул. Корольова, 15 у м. Червонограді наступним чином: [PERSON] виділити у користування житлову кімнату № 3 площею 11,7 м.кв. та прилеглий балкон, площею 0,9 м кв, а [PERSON] виділити у користування житлову кімнату № 4 площею 16,2 м.кв. та прилеглий балкон 1,2 м.кв. На обгрунтування позовних вимог послалася на те, що 14.07.2007 року між ним та відповідачем був укладений шлюб. Від подружнього життя у них є двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. За час шлюбу він придбав 2-х кімнатну квартиру за адресою: вул. Корольова, 15/82 у м. Червонограді Львівської області. Згідно з технічним паспортом квартира складається з: № 1 коридор 7,4 м.кв., № 2 кладова 0,8 м.кв., 0,9 м.кв., № 3 житлова кімната 11,7 м.кв., № 4 житлова кімната 16,2 м.кв., № 5 кухня 7,5 м.кв., № 6 туалет 1,1 м.кв., № 7 ванна кімната 2,4 м.кв., 2-х балконів: 1,2 м.кв. та 0,9 м.кв. Стосунки між ним та відповідачем погіршились і вони проживають у окремих кімнатах, згоди щодо подальшого місця проживання між ними немає. Останні місяці він зі старшим сином [PERSON] живуть в кімнаті № 4 площею 16,2 м.кв., а відповідач із сином [PERSON] у кімнаті № 3 площею 11,7 м.кв., іншою площею квартири користуються спільно. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, пославшись на обставини, викладені у позовній заяві. Позивач додатково пояснив, що відповідач чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, запрошує у квартиру своїх подруг, які часто гостюють у них, створюючи йому некомфортні умови. Відповідач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнали. Відповідач заперечила чинення з її боку перешкод у користуванні позивачем квартирою. Бажає користуватися усіма кімнатами спірної квартири. Представник органу опіки та піклування Червоноградської міської ради у судове засідання не зявилася, подала суду витяг з рішення Виконавчого комітету Червоноградської міської ради від 22.10.2015 року № 193, згідно з яким вирішення спірного питання покладено на дуку суду. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. Установлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 14.07.2007 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії І-СГ № 072240, виданого 14.07.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Червоноградського міського управління юстиції Львівської області. Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 20.11.2015 року, яким, зокрема, вирішено розірвати шлюб між сторонами на даний час не набрало законної сили. Від подружнього життя сторони мають двох дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження. Відповідно до копії довідки КП «Комінтех» № 7113 від 25.08.2015 року сторони у справі та їх діти зареєстровані за адресою: [INFO], що свідчить, зокрема, про право дітей на користування цією квартирою. Згідно з даними технічного паспорта зазначена квартира складається з: № 1 коридор 7,4 м.кв., № 2 кладова 0,8 м.кв., 0,9 м.кв., № 3 житлова кімната 11,7 м.кв., № 4 житлова кімната 16,2 м.кв., № 5 кухня 7,5 м.кв., № 6 туалет 1,1 м.кв., № 7 ванна кімната 2,4 м.кв., 2-х балконів: 1,2 м.кв. та 0,9 м.кв. Сторонами визнано, що квартира № 82 на вул. Корольова, 15 у м. Червонограді є обєктом їх спільної сумісної власності як подружжя з рівними частками. Відповідно до ст. 60, ч. 1 ст. 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Як зазначено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина 3 статті 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 369 ЦК України передбачено, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно зі ст.\~\~150 ЖК України громадяни, які\~\~мають у приватній власності будинок (частину\~\~будинку), квартиру,\~\~користуються ним (нею) для\~\~особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися\~\~цією власністю на свій розсуд:\~продавати,\~\~дарувати,\~\~заповідати,\~\~здавати\~\~в\~\~оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК України жилі будинки (квартири), що є у приватні власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування\~\~жилим будинком\~\~(квартирою), крім випадків,\~\~установлених законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року (з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири,\~\~якщо про\~\~це заявлено позов. Відповідно до ст. 176 СК України батьки зобовязані передати у користування дитини майно, яке має забезпечити її виховання та розвиток. Права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюється законом. Частинами 3, 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не\~\~встановлено\~\~за згодою\~\~між\~\~дитиною\~\~та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає,\~\~опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідженні та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Усупереч наведеному сторонами не подано суду належних та допустимих доказів неможливості поділу спірної квартири в натурі й із відповідними клопотаннями про призначення експертизи сторони під час судового розгляду не зверталися. Крім того, на обґрунтування своїх вимог позивач посилається на чинення йому з боку відповідача перешкод у користуванні спірною квартирою, проте жодного доказу на підтвердження цієї обставини суду не подав, а відповідач вказану обставину заперечила. При цьому суд звертає увагу на те, що у такому випадку належним способом захисту порушеного права є звернення до суду з негаторним позовом. У своїй позовній заяві позивач посилається на те, що відносини між ним та дружиною погіршилися і вони почали проживати в окремих кімнатах, а згоди щодо подальшого місця проживання між ними немає. Те, що сторони ночують у різних кімнатах: позивач, як правило, зі старшим сином, а відповідач з меншим або з обома дітьми у судовому засіданні підтвердила й відповідач. Ураховуючи ці обставини, незважаючи на право позивача на встановлення порядку користування приміщеннями спірної квартири, навіть за умови виділення йому у користування кімнати з балконом, площа яких є пропорційно меншою, ніж належна йому частка у праві власності на квартиру, як про це він просить у позові, суд звертає увагу на те, що у позові не зазначено способів реалізації прав дітей на користування квартирою, кімнати у якій, у разі задоволення позову, будуть перебувати у користуванні лише батьків, чим не доведено, що таким порядком користування приміщенням двокімнатної квартири не будуть порушені права дітей. За таких обставин суд дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed