Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-28 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування нерухомого майна. Посилаючись на статтю 234 ЦК України, позивач просив суд про наступне: -визнати недійсним договір дарування частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів від 23.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 397; -визнати недійсним договір дарування частини будівель та споруд промбази від 23.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 401; -визнати недійсним договір дарування частини незавершеного будівництвом житлового будинку від 23.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований в реєстрі за № 395; -визнати недійсним договір дарування частини приміщення вбудованого магазину промислових товарів від 23.02.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Ганночкою О.В., зареєстрований у реєстрі за № 399. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач та відповідач [PERSON] є колишнім подружжям. На праві спільної часткової власності їм належали спірні об`єкти нерухомого майна. 23 лютого 2017 року [PERSON] уклала договори безоплатного відчуження своєї частки у зазначеному майні на користь своєї матері [PERSON] . Позивач вважав, що [PERSON] діяла недобросовісно і правочини вчинені нею без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються правочинами дарування. В судовому засіданні представник позивача адвокат Гонтар В.М. позов підтримав у повному обсязі та пояснив, що [PERSON] продовжує позиціонувати себе як власник спірного майна. Зокрема, її представник пропонує можливі варіанти залагодження суперечок щодо подальшої долі спірного майна. [PERSON] вважав, що під час вирішення спору суду варто врахувати позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у Постанові від 3 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц, провадження № 14-260 цс 19. Представник відповідачів адвокат Шапошник Р.Ф. позов не визнав. Він зазначав, що [PERSON] тривалий час постійно проживає за кордоном. Цим пояснюється її рішення подарувати частку у спірних об`єктах нерухомості своїй матері [PERSON] [PERSON] повідомив, що представляє інтереси обох відповідачок. Отже, у перемовинах про можливі варіанти вирішення спору щодо подальшого володіння та користування нерухомим майном він діяв від імені [PERSON] [PERSON] вважав помилковими посилання сторони позивача на правову позицію Великої Палати Верховного Суду у справі № 369/11268/16-ц, оскільки обставини справи, що розглядається, не є подібними до тих, які були предметом дослідження та правового аналізу Великої Палати Верховного Суду. Провадження у справі відкрито ухвалою судді від 05 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 26). Ухвалою суду від 05 вересня 2017 року суд задовольнив заяву позивача про забезпечення позову та наклав арешт на спірне нерухоме майно (т. 1, а.с. 45). 11 червня 2018 року суд ухвалив слухати справу за правилами загального позовного провадження та задовольнив клопотання представника позивача про витребування від приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Ганночки О.В. належним чином засвідчені копії оспорюваних договорів дарування (т.1, а.с. 73). Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року суд відмовив у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про скасування заходів забезпечення позову (т.1, а.с. 117). Ухвалою суду від 09 жовтня 2018 року підготовче провадження у справі закрито (т.1, а.с. 123). Ухвалою суду від 17 січня 2020 року позовні вимоги [PERSON] були залишені без розгляду у зв`язку з повторною неявкою позивача. Суд також скасував заходи забезпечення позову, які були вжиті ухвалою суду від 5 вересня 2017 року (т. 1, а.с. 163). Постановою Полтавського апеляційного суду від 06 квітня 2020 року ухвалу Автозаводського районного суду м. Кременчука від 17 січня 2020 року було скасовано та направлено для подальшого розгляду у суд першої інстанції (т.1, а.с. 205-209). Ухвалою суду від 23 березня 2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про залучення до участі у справі в якості співвідповідача приватного нотаріуса Ганночки О.В. (т.2, а.с. 9). Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] та [PERSON] колишнє подружжя; їх шлюб тривав з 12 березня 1999 року по 17 травня 2011 року. Під час шлюбу за спільні кошти вони придбали, серед іншого, і наступне майно: -приміщення вбудованого магазину промислових товарів по [ADDRESS] , -будівлі та споруди промбази по [ADDRESS] , -незавершений будівництвом житловий будинок [ADDRESS] ; - вбудований магазин промислових товарів по [ADDRESS] . Між подружжям існував спір щодо поділу цього майна, який було вирішено апеляційним судом Полтавської області 03 червня 2015 року, справа № 1601/9434/12, провадження 22-ц/786/1281/15. Рішенням апеляційного суду за кожним з подружжям визнано право власності на Ѕ частку спірного майна. У вересні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з неї на його користь Ѕ частини коштів за договорами позики, які були укладені між ним та його матір`ю, а також між ним та його батьком. [PERSON] доводив, що з метою придбання об`єктів нерухомого майна він отримав у позику від батьків грошові кошти на загальну суму 902 832 грн., які повернув за рахунок власних коштів після розірвання шлюбу з [PERSON] (справа № 524/7180/16, провадження № 61-34293 св 18). Рішенням Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 травня 2017 року позовні вимоги [PERSON] були задоволені та з [PERSON] на його користь було стягнуто 451 416 грн. у повернення сплачених [PERSON] коштів за договорами позик. Рішенням апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2017 року рішення Автозаводського районного суду м. Кременчука від 26 травня 2017 року скасовано, ухвалене нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів у повернення сплачених боргів за договорами позики відмовлено. За касаційною скаргою [PERSON] справа переглядалася колегією суддів Другої Судової Палати Верховного Суду. Постановою Верховного Суду від 25 листопада 2019 року касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення апеляційного суду Полтавської області від 18 липня 2017 року - без змін. 23 лютого 2017 року, коли провадження у справі № 524/7180/16 тривало, [PERSON] уклала договори дарування всіх об`єктів спірного нерухомого майна на користь своєї матері [PERSON] [PERSON] вважає, що [PERSON] діяла недобросовісно та спірні правочини уклала з метою ухилення від виконання грошового зобов`язання, а також не мала наміру створити правові наслідки, які обумовлюються договорами дарування майна. Він зазначав, що вчинені правочини порушують його переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 12 Цивільно-процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Після укладення оспорюваних правочинів у травні 2017 року [PERSON] отримав від представника [PERSON] пропозицію про поділ в натурі зазначених об`єктів нерухомості (т.1, а.с. 48). Позивач вважає, що така пропозиція колишнього власника є підтвердженням фіктивності правочинів. Проте в судовому засіданні представник [PERSON] пояснив, що він є представником обох відповідачок і помилково пропозицію щодо поділу майна в натурі підготував від імені [PERSON] , а не [PERSON] . Інших доказів на користь фіктивності оспорюваних правочинів суду не надано. Водночас, сторони не заперечували в судовому засіданні таких фактичних обставин як проживання з 2012 року [PERSON] у Сполучених Штатах Америки, що, зрозуміло, ускладнює можливість володіння нею та користування спірним майном і логічно пояснює укладення договорів дарування на користь близької людини. Оцінюючи аргументи сторін щодо добросовісності поведінки [PERSON] , суд зазначає наступне: однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Судом зазначалося, що справа № 524/7180/16 була вирішена судами не на користь [PERSON] . Зі змісту рішень апеляційної та касаційної інстанції зрозуміло, що підставою відмови у задоволенні позовних вимог стала відсутність доказів того, що договори позики, укладені [PERSON] зі своїми батьками, були спільними зобов`язаннями подружжя, а майно придбавалося за позичені ним кошти. Суди дійшли висновку про відсутність у [PERSON] грошових зобов`язань перед колишнім чоловіком. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що укладені правочині не мають ознаки фраудаторних, тобто таких, що вчинені боржником на шкоду кредитору. У справі № 369/11268/16-ц Велика Палата Верховного Суду досліджувала обставини, які не є подібними до тих, що є предметом розгляду у даній справі. Зокрема, з Постанови Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року вбачається, що відчужуючи будинок та земельну ділянку своїм синам, боржник був обізнаний про наявність такого, що набрав законної сили, вироку суду, яким з нього стягнуто на користь кредитора грошові кошти. Відповідно, боржник міг передбачити негативні наслідки для себе у випадку виконання вказаного рішення. Щодо аргументів позивача про порушення належного йому переважного права купівлі частки у праві власності на ці об`єкти нерухомості, суд зазначає наступне: Відповідно до частини першої статті 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Суд не встановив підстав для висновку про те, що відповідачі внаслідок укладання оспорюваних договорів дарування порушили права [PERSON] . Так, позивач залишається співвласником зазначених об`єктів нерухомості і у разі продажу частки, що належить [PERSON] , має переважне право перед іншими особами на її купівлю. Переважного права співвласника на безоплатне отримання на підставі договору дарування частки у спільному майні діюче цивільне законодавство не передбачає.

Outcome: dismissed