Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-08 00:00:00

у серпні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив зняти арешт з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимогзазначено про те, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] , який є власником Ѕ частки. Власником іншої Ѕ частини квартири є [PERSON] . Право власності на квартиру [ADDRESS] набуто [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Київською міською радою народних депутатів України, та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори 05.04.2012 року. Позивач дізнався про арешт квартири, накладений Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою 22.10.2004 року на підставі постанови Оболонського районного суду м. Києва від 13.05.2003 року. Зазначає, що накладений арешт перешкоджає реалізації його права власності на зазначене нерухоме майно. Ухвалою судді Оболонського районного суду м. Києва від 16.08.2021 року матеріали цивільної справи направлено до Голосіївського районного суду м. Києва для розгляду за підсудністю. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 27.09.2021 року відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд надходить до наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 05.04.2012 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори за реєстровим номером 10-511; та 1/3 частини квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 03.12.1997 року на підставі наказу № 90 від 03.12.1997 року. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна, на квартиру [ADDRESS] 22.10.2004 року накладено арешт Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою на підставі постанови Оболонського районного суду м. Києва від 13.05.2003 року. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Положеннями ст. 391 ЦК України закріплено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Судом встановлено, що позивач є співвласником квартири [ADDRESS] , однак позбавлений реалізувати право власності у зв`язку із накладеним у 2004 році обтяженням. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 статті 81 ЦПК України, визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню.

Outcome: approved