Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-26 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради про визначення місця проживання дитини, якою просила визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] . В обґрунтування позову, позивач зазначила, що 19.08.2011 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, в якому [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . В подальшому, через погіршення сімейного життя, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2018 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Також позивач зазначила, що дитина після розлучення проживає разом із нею. 09.11.2018 року між сторонами було укладено нотаріальну угоду про сплату аліментів на дитину, відповідно до зазначеного договору, сторони погодили, що дитина залишається проживати з матір`ю, а батько зобов`язується сплачувати аліменти в розмірі та строки погоджені договором. Вказує, що після розлучення регулярно виникають конфлікти та сварки, які влаштовує відповідач, погрожує забрати дитину у позивача, налаштовує дитину проти матері, дитина після зустрічей з батьком налякана, відповідач також регулярно телефонує дитині, погрожуючи її забрати від матері. За наслідком образливої поведінки на відповідача [PERSON] було складено адміністративний протокол за ст.173-2 КУпАП (вчинення домашнього насильства). Сторони не можуть дійти згоди щодо місця проживання дитини, тому позивач змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 07.10.2019 року відкрито провадження у цивільній справі, вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 102-103). 13 листопада 2019 року [PERSON] надав суду відзив на позовну заяву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на недоведеність заявлених позивачем позовних вимог, та вказав, що він у добровільному порядку сплачує аліменти, також стверджував, що немає жодних доказів того, що він мав спроби відібрати дитину у позивача. У відзиві відповідач зазначив, що він активно намагається брати участь у спілкуванні та вихованні дитини, проте, у цьому йому перешкоджає позивач й не дає відповідачу бачитись із дитиною, а жодного спору про місце проживання дитини не має, оскільки йому відомо де саме та з ким мешкає його малолітня дитина, за домовленістю між батьками та згідно умов Договору про сплату аліментів, відповідач не має стосовно цього жодних заперечень (а.с. 136-138). В судовому засіданні позивач та представник позивача, кожен окремо, підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві; відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - Управління-служби у справах дітей Центральної районної у м.Дніпрі ради у судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надавши на адресу суду заяву, у якій прохав розглядати справу без його участі, з урахуванням висновку Виконавчого комітету Центральної районної у м.Дніпрі ради від 19.02.2020 року. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів, де зазначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 16 ЦК України передбачає право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правовідносини, які виникли між сторонами, урегульовані нормами Сімейного кодексу (СК) України. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.160 , ч.1 ст. 161 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. За змістом ч. 4-6 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до принципів 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особисті потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові й моральної та матеріальної забезпеченості. Малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Позиція, що дитина може бути розлучена з матір`ю у виняткових випадках, також викладена у рішенні Європейського Суду з прав людини від 18 грудня 2008 року № 39948/06 у справі «Савіни проти України». Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Судом встановлено, що 19.08.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований Красногвардійським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, про що зроблено відповідний актовий запис № 261, свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER] . Від шлюбу, у сторін [INFO] народилася дитина, [PERSON] , про що було складено актовий запис №261, Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції було видано свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 10). 15 серпня 2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, на підставі рішення Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2018 року по справі №204/5498/18, копія якого наявна у матеріалах справи (а.с. 11). Відповідно до договору про сплату аліментів на дитину від 09.11.2018, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Мазур Я.В., реєстраційний №3821, [PERSON] і [PERSON] досягли згоди щодо проживання дитини з матір`ю (п.1.2.), та у зв`язку з чим, встановили розмір аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 1200 грн. (п.1.3.), які має сплачувати батько дитини - [PERSON] на її утримання (а.с.12). Допитані в судовому засіданні, кожний окремо, свідки [PERSON] , [PERSON] , які є клієнтами позивача, та робили у останньої масаж, надали характеристику особи позивача та були свідками, як позивач телефоном спілкувалась з відповідачем і чули сімейну сварку; свідок [PERSON] , який є знайомим відповідача, охарактеризував родину останнього з позитивного боку; свідок [PERSON] допитана в судовому засіданні знає відповідача як волонтера та їй відомо про те, що бувше подружжя не може знайти між собою порядку участі у вихованні сумісної доньки. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON] яка є психологом психотерапевтом повідомила, що за зверненням матері проводила психодіагностичне дослідження неповнолітньої дитини та зазначила про наявність в сім`ї психотравмуючої ситуації. Оцінюючи зазначені свідчення, які були повідомлені в судовому засіданні свідками [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , суд не приймає останні до уваги як докази. Встановлено та позивачем було підтверджено, що після припинення шлюбу вона разом із донькою проживає у власній квартирі за адресою: [ADDRESS] ; відповідачем вказана обставина була визнана, а тому,

Outcome: dismissed