Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-11 00:00:00

У січні 2017р. [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом до [PERSON], посилаючись на те, що з відповідачкою у справі перебував у шлюбі, зареєстрованому 31 травня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №124. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний. Позивач зазначав, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 21 лютого 2002 року належить квартира [ADDRESS], в який крім нього зареєстрована також відповідачка у справі. Вказував, що відповідачка вселилася та зареєструвалася в даній квартирі, як член його родини. Стверджував, що після розірвання шлюбу, відповідачка пообіцяла, що переїде до власної квартири, але, в подальшому відмовилася залишити його квартиру та змінила замки у ній. Більш того, відповідачка відмовилася сплачувати комунальні послуги за квартиру. В результаті, він лишився можливості користуватися власною квартирою, але повинен повністю нести всі витрати по утриманню квартири. Посилаючись на вказані вище обставини, позивач просив суд винести рішення, яким припинити сервітут на квартиру [ADDRESS], шляхом визнання [PERSON]такою, що втратила право користування квартирою[ADDRESS], стягнути з відповідачки на його користь 5961,88 грн. витрати на СДПТ та опалення вказаної вище квартири, судовий збір в розмірі 1102,42 коп. та послуги банківської установи в розмірі 16,54 грн. Представник позивача, діюча за ордером від 29 грудня 2016 року та договором від 08 липня 2016 року в судовому засіданні підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити (а.с.28,29). Відповідачка та її представник, діючий за договором та ордером від 12 квітня 2017року в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с.45,46). Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши доводи сторін, які беруть участь у справі, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книгою третьою Цивільного кодексу України, та нормами Житлового кодексу УРСР, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що сторони у справі перебували у шлюбі, зареєстрованому 31 травня 1997 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневої райадміністрації виконкому Одеської міської ради народних депутатів, актовий запис №124, що підтверджується штампом у паспорті (а.с.9). Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 09 вересня 2013 року шлюб між сторонами був розірваний, що підтверджується штампом у паспорті та не заперечуються сторонами (а.с.9). Встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 21 лютого 2002 року належить квартира [ADDRESS] (а.с. 11). Право власності позивача на спірну квартиру зареєстровано в КП «МБТІ та РОН», що підтверджується штампом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.11 звор.). Відповідно до довідки про склад сім'ї та реєстрацію в зазначеній квартирі зареєстровані позивач [PERSON], відповідачка [PERSON], та їх рідний неповнолітній син [PERSON], [INFO] (а.с.12). Встановлено, що позивачка за згодою позивача вселилася та зареєструвалася в квартирі [ADDRESS], як член сім'ї власника. Даний факт не заперечувався та був підтверджений представником позивача в судовому засіданні. Відповідачка в судовому засіданні пояснила суду, що позивач більше трьох років в квартирі не проживає, оскільки добровільно залишив квартиру та пішов до іншої жінки. Не заперечувала, що після погроз позивача, що він приведе до квартиру іншу жінку, змінила замки в квартирі. Не погоджуючись з твердженнями представника позивача, що він повністю сплачує комунальні послуги за квартиру, відповідачка надала суду оригінали квитанцій про сплату нею комунальних витрат. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже норми статті 405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, яке не належить їм на праві власності, за умови відсутності такого користувача в ньому не більше року. При розгляді справи судом було встановлено, що відповідачка в спірній квартирі проживає та зареєстрована у встановленому законом порядку, є колишнім членом сім'ї позивача, отже, у законний спосіб набула право користування житловим приміщенням у спірній квартирі. Згідно ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Відповідно до ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і прибудинкової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно із ч.1 ст.401,402 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів(земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Обов'язковою умовою встановлення сервітуту є певна потреба у користуванні чужим майном та відсутність можливості у задоволенні цієї потреби іншим способом, як встановлення сервітуту з конкретним землекористувачем. При вирішенні спорів щодо встановлення сервітуту судам слід з'ясовувати, чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку; на яких саме умовах (платній чи безплатній, строковий чи безстроковий) сторони бажають встановити сервітут, чим обґрунтований розмір частини земельної ділянки, обтяженої сервітутом та яка мета його встановлення; чи не будуть внаслідок установлення сервітуту порушуватись права власників майна або інших його користувачів, чи може позивач задовольнити свою потребу у користуванні своїм майном інакше як установленням такого сервітуту. У рішенні суд повинен зазначити, в якій саме частині належного відповідачу майна встановлено сервітут і в якому розмірі, чітко визначити обсяг прав особи, що звертається з питанням обмеженого користування чужим майном. В судовому засіданні встановлено, що ніякого сервітуту між сторонами не встановлювалося. Відповідно до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, слід відмовити. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачки витрат на комунальні вислуги, то дані вимоги підлягають задоволенню частково, з наступних підстав. Відповідно до ст.160 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно ст.162 ЖК України плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Матеріалами справи встановлено, що позивач за 2015-2016 рік поніс витрати за опалення квартири [ADDRESS] та СДПТ в розмірі 6036,22 грн., що підтверджується квитанціями (а.с.14-27). Відповідно до оригіналів квитанцій, наданих відповідачкою, остання на утримання квартири [ADDRESS] за період 2015-2017 рік понесла витрати в розмірі 4212,72 грн. Таким чином, сторони за комунальні послуги разом сплатили 10248,94 грн. Оскільки сторони повинні сплачувати комунальні послуги в рівних частках, то кожен з них повинен сплатити по 5124,47 грн. Оскільки, відповідачка сплатила усього 4212,72 грн., а повинна сплатити 5124,47 грн., то різницю в розмірі 911,75 грн.( 5124,47 - 4212,72), остання повинна повернути позивачу. Отже з відповідачки на користь позивача, слід стягнути 911,75 грн. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та стягнення комунальних вимог, підлягають задоволенню частково. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 1102,42 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду. Оскільки, позовні вимоги задоволенні частково, то з відповідачки на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 106,66 грн. (а.с.5).

Outcome: partial