Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» про визнання недійсним договору фінансового лізингу № 000563 від 17 лютого 2015 року щодо придбання автомобіля Хюндай Санта Фе, оскільки вказаний кредитний договір укладений під впливом помилки. Зокрема, при укладенні договору фінансового лізингу сторонами було обумовлено, що вартість автомобіля складає 326 000 грн., а в договорі зазначено 652 000 грн. Враховуючи, що позивачем у виконання такого договору було сплачено 65 000 грн. як частини оплати вартості автомобіля, то просив суд стягнути вказані кошти з відповідача, а також 5 000 грн. матеріальних витрат та 10 000 грн. у відшкодування моральної шкоди. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги. Представник відповідача до судового засідання не з'явився з невідомих причин. Тому, суд розглянув справу у відсутність представника відповідача в порядку заочного провадження, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Судом встановлено, що 17 лютого 2015 року між сторонами [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс» укладено договір фінансового лізингу № 000563, відповідно до якого лізингодавець (ТОВ «Лізингова компанія «Автофінанс») зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно - автомобіль Хюндай Санта Фе вартістю 652 000 грн., що еквівалентно 24 603, 77 доларів США відповідно до п. 8.2 договору та додатків № 1, № 2 до договору (а.с. 9-17), а лізингоодержувач ([PERSON]) зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. У виконання умов договору позивач сплатив відповідачу частину вартості у розмірі 65 200 грн. (а.с. 22). Відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Зі змісту договору вбачається, що вказаний договір, хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в преамбулі договору зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу. А відтак, на вказані правовідносини розповсюджуються положення закону щодо фінансового лізингу. Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачу) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості з лізингоодержувачем або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов, на певний строк і за встановлену плату. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються цим законом, положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно зі ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ст. 10, 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Оскільки під час судового розгляду справи позивачем не доведено обставин, що він помилився щодо обставин, які мають істотне значення (щодо вартості автомобіля), не доведено, що відповідач ввів в оману позивача з приводу укладеного договору, інших підстав для визнання цього договору недійсним позивач не зазначає, то підстав для визнання його недійсним з підстав укладення договору фінансового лізингу внаслідок помилки чи обману немає. При цьому, суд бере до уваги, що сторонами як у договорі, так і в додатках до нього була визначена одна і таж ціна вартості автомобіля - 652 000 грн., що еквівалентно 24 603, 77 доларів США, визначено строк договору; розмір лізингових платежів; інші умови договору. Доводи позивача про обговорення з відповідачем іншої суми вартості автомобіля, ніж 652 000 грн., яка зазначена у договорі, у суді не підтвердились і позивачем не надано суду доказів цього. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання договору недійсним, то і іншій позовні вимоги про застосування наслідків недійсності правочину та стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір позивачу відповідачем не відшкодовується.

Outcome: dismissed