Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати дійсним договір міни №248-Н від 17.02.1999 року, який зареєстрований Полтавською Універсальною Аграрно-Промисловою біржою та посвідчений 22.02.1999 року Колективним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (код №03351705), відповідно до якого визначено право власності позивача [PERSON] та її покійного чоловіка [PERSON] на квартиру [ADDRESS] та яка складається з: коридору площею 6,90 кв.м.; кімнати площею 10,5 кв.м.; кімнати площею 17,3 кв.м.; кімнати площею 17,2 кв.м.; кухні площею 5,6 кв.м.; ванної площею 2,0 кв.м.; санвузла площею 1,2 кв.м.; шафи площею 0,6 кв.м.; балкону площею 1,9 кв.м.; одного відділення сараю в підвалі площе 5,0 кв.м. (загальна площа приміщень квартири становить 63,2 кв.м.: житлова (основна) - 45,0 кв.м., допоміжна (підсобна) - 16,3 кв.м., літні неопалювальні приміщення - 1,9 кв.м.). Позовна заява мотивована, зокрема, тим, що для оформлення спадщини виникла необхідність проведення реєстраційних дій щодо нерухомого майна, однак нотаріально посвідчити договір міни квартири не є можливим у зв`язку зі смертю учасника договору. Так, в обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на ті обставини, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , який на день смерті був зареєстрований за адресо: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, актовий запис №127. Також за вказаною адресою зареєстрована позивач, яка володіє і користується цією квартирою до теперішнього часу. До майна покійного чоловіка, яке успадкувала позивач, зокрема, відноситься його частка квартири з відділенням сараю у підвалі, іншою часткою володіє позивач. Позивач звернулась до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини за законом щодо майна померлого чоловіка. Крім того, у вказаній спадковій справі наявні заяви від спільних дітей від шлюбу з [PERSON] , а саме [PERSON] та [PERSON] про відмову від прийняття спадщини, інших заяв до нотаріальної контори не надходило. Так, відповідно до договору міни №248-Н, зареєстрованого Полтавською універсальною аграрно-промисловою біржою та реєстраційного посвідчення від 22.02.1999 року, виданого Колективним підприємством Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» за час спільного проживання позивача з чоловіком [PERSON] ними шляхом укладення договору міни, в рівних частках, у приватну власність набута квартира [ADDRESS] , яка належала на підставі свідоцтва про право власності на житло за № [NUMBER] від 08.07.1991 року [PERSON] . На даний час одна із сторін даного договору, а саме [PERSON] померла. Діяльність Полтавської універсальної аграрно-промислової біржі в даний момент припинена. Для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом на майно покійного чоловіка, яке належало йому на день смерті, у тому числі стосовно його частки квартири з відділенням сараю в підвалі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] приватному нотаріусу в якості правовстановлюючих документів позивачем надано зазначений договір міни та технічний паспорт. Однак своїм листом від 10 липня 2020 року та постановою від 27 липня 2020 року нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно з причин невідповідності правовстановлюючого документу на житловий будинок вимогам ст.ст.47, 227 ЦК УРСР. З прийнятим рішенням приватного нотаріуса позивач категорично не згодна, оскільки вважає, що договір міни №248-Н від 17.02.1999 року на даний час є беззаперечно належним та чинним правоустановлюючим актом. Вказана цивільна угода відповідно до діючого на момент її укладання та діючого на сьогоднішній день законодавства, посвідчена підписами сторін, підписами і відтисками печаток представників сторін, підписом і відтиском печатки директора біржі, а також містить відповідний реєстраційний запис. Разом із тим, зазначена цивільна угода зареєстрована в КП ПБТІ «Інвентаризатор», результатом якого є видача реєстраційного посвідчення від 22.02.1999 року, яке також містить оригінал підпису його начальника та відтиск печатки даної установи. Посилається на те, що положеннями ст.47 ЦК УРСР передбачалося, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягло за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконувала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У позові зазначає, що на виконання вимог ч.2 ст.227 ЦК УРСР (1963 року) 17 лютого 1999 року договір міни був зареєстрований в КП БТІ «Інвентаризатор» та відповідні відомості про власників були внесені у реєстрову книгу за відповідним реєстровим номером. Така реєстрація органом БТІ права власності на нерухоме майно на підставі договору міни, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на 17 лютого 1999 року не суперечила чинному законодавству. Крім того, в договорі міни про необхідність його подальшого нотаріального посвідчення нічого не було зазначено. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. На дату укладення договору міни товарні біржі в Україні реєстрували подібні договори , посилаючись на ст.ст.3, 15, 17 Закону України «Про товарні біржі». Оскільки на момент укладення договору сторони керувались положеннями спеціального законодавства щодо укладення договорів на товарній біржі, під час оформлення договору міни сторони були ознайомлені з його умовами, ніяких претензій з питання оформлення договору не виникало, договір було укладено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства, за спільною згодою сторін та на прийнятних для сторін умовах, умови договору сторонами повністю виконано, право власності позивача на придбане нерухоме майно зареєстроване відповідно до законодавства, що діяло на момент його виникнення, зокрема з дотриманням вимог Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року №121, позивач вважає, що вона та її чоловік за період свого життя на законних підставах набули право власності на придбану квартиру з відділенням сараю в підвалі. На підставі викладеного, успадкувавши все майно покійного чоловіка, позивач у зв`язку з суперечністю окремих правових норм змушена звернутись до суду, оскільки на теперішній час неможливо іншим чином вчинити нотаріальні чи інші необхідні реєстраційні дії стосовно успадкованого нею майна. 18 серпня 2020 року ухвалою судді Октябрського районного суду м.Полтави відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Представник відповідача виконавчого комітету районної у м.Полтаві ради направив на адресу суду відзив на позовну заяву, у якому вважав позовні вимоги, визначені позивачем, такими, що лежать поза межами владних повноважень відповідача. У судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду повідомлені належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила розглядати справу без її участі та задовольнити позов. Представник відповідача направив на адресу суду клопотання, у якому просив розглядати справу за його відсутності, при вирішенні всіх процесуальних питань, пов`язаних з розглядом справи покладався на розсуд суду. Представник третьої особи ПП БТІ «Інвентаризатор» надав до суду заяву про розгляд справи без участі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, надавши належну правову оцінку зібраним доказам, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст.4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, 17 лютого 1999 року брокер [PERSON] , діючий за дорученням члена біржі фірми ПВКФ «Вакор» власника брокерського місця (брокерської контори) №10, діючий в інтересах [PERSON] з однієї сторони та брокер [PERSON] , діюча за дорученням члена біржі фірми ТОВ «Дельта ЛТД», власника брокерського місця (брокерської контори) №4, діюча в інтересах [PERSON] та [PERSON] з другої сторони уклали на торгах секції нерухомості Полтавської універсальної аграрно-промислової біржі договір міни про те, що [PERSON] належну їй квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з: коридор - 1 пл. 6,90 кв.м., кімната жила - 2 пл.10,80 кв.м., кімната жила - 3 пл. 17,40 кв.м., кімната жила - 4 пл. 17,50 кв.м., кухня - 5 пл.5,90 кв.м., ванна - 6 пл. 2,0 кв.м., туалет - 7 пл. 1,20 кв.м., кладова - 8 пл.0,50 кв.м., балкон пл. 0,80 кв.м., один відділок сараю пл. 5,00 кв.м., жилою площею 45,70 кв.м. здійснила обмін на квартиру, що належить [PERSON] , що знаходиться в [ADDRESS] , та на 1/5 частину жилого будинку з частиною надвірних будівель, що належить [PERSON] , що знаходиться в [ADDRESS] , розташованого на земельній ділянці розміром 600 кв.м. (п.1). У даному договорі зазначено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло за №200 від 08.07.1991 року, виданого Полтавським управлінням жилкомунгоспу міськвиконкому та зареєстрованого в Полтавському бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі №116 під реєстровим №16082 (п.2). Станом на час укладення угоди вказані квартири нікому не продані, не подаровані, під забороною не перебувають, про що свідчать довідки (п.5). Квартира [ADDRESS] , переходить у власність [PERSON] та [PERSON] у рівних частинах (п.6). Також у п.16 договору міни сторони передбачили, що відповідно до чинного законодавства України цей договір підлягає реєстрації у бюро технічної інвентаризації за місцем знаходження об`єктів нерухомого майна. Таким чином, договір міни нерухомого майна сторони уклали в письмові формі й зареєстрували його на Полтавській універсальній аграрно-промисловій біржі за №248-Н. Сторони виконали свої зобов`язання за договором міни і надалі право власності [PERSON] та [PERSON] на придбану за вказаним договором квартиру було зареєстровано в Колективному підприємстві Полтавського бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (код №03351705), 22 лютого 1999 року, взамін чого було видано реєстраційне посвідчення про те, що квартира [ADDRESS] , зареєстрована за на праві приватної власності на підставі договору міни, посвідченого Полтавською універсальною аграрно-промисловою біржею від 17.02.1999 року, реєстровий №248-Н та записано в реєстрову книгу №116 за реєстровим №16082. Відповідно до копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого ПП «БТІ «Інвентаризатор» станом на 10 липня 2020 року на замовлення [PERSON] вищевказана квартира складається з: коридору площею 6,90 кв.м.; кімнати площею 10,5 кв.м.; кімнати площею 17,3 кв.м.; кімнати площею 17,2 кв.м.; кухні площею 5,6 кв.м.; ванної площею 2,0 кв.м.; санвузла площею 1,2 кв.м.; шафи площею 0,6 кв.м.; балкону площею 1,9 кв.м.; одного відділення сараю в підвалі площе 5,0 кв.м. (загальна площа приміщень квартири становить 63,2 кв.м.: житлова (основна) - 45,0 кв.м., допоміжна (підсобна) - 16,3 кв.м., літні неопалювальні приміщення - 1,9 кв.м.). Постановою приватного нотаріуса Полтавського міського нотаріального округу Кривенко Н.В. №138/02-31 від 27 липня 2020 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу [PERSON] у видачі свідоцтв про право на спадщину відмовлено Зі змісту вказаної постанови нотаріуса слідує, що згаданий договір міни квартири не був нотаріально посвідчений, а тому як правовстановлюючий документ не відповідає вимогам ст.ст.47, 227 ЦК УРСР, у зв`язку з чим позивач звернувся за судовим захистом для визнання його дійсним у судовому порядку. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплені в Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., зокрема, в ст.1 Першого протоколу до неї (ратифіковано законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР), яка є складовою правової системи відповідно до ст. 9 Конституції України, а також у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч.4 ст.41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. встановлено, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Правовідносини, які склалися між позивачем та іншими учасниками угоди на підставі укладеного між ними 17 лютого 1999 року договору міни квартири [ADDRESS] , мали місце до набрання чинності Цивільним Кодексом України в редакції 2003 року. Отже, відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень, в даному випадку підлягають застосуванню положення Цивільного Кодексу України в редакції 1963 року. Згідно зі ст.242 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) до договору міни застосовуються відповідно правила про договір купівлі-продажу, якщо інше не випливає зі змісту відносин сторін. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Разом із тим, положення ст.227 ЦК України в редакції 1963 року, що діяли на момент укладання договору, передбачали обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі-продажу нерухомого майна. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 цього Кодексу. Водночас, згідно до вимог ч.2 ст.47 ЦК УРСР, яка діяла під час укладання спірного правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах при визнання угод недійсними» визначено, що суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК УРСР 1963 року за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Угоди, зареєстровані на товарній біржі не підлягають нотаріальному посвідченню (ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу»). З урахуванням викладеного, чинне на момент укладання спірного правочину законодавство, а саме ч.2 ст.15 ЗУ «Про товарну біржу», дозволяло укладати угоди міни нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення біржового контракту. Таким чином, незважаючи на існуючу дату укладання правочину та норму, що дозволяла укладати угоди купівлі продажу нерухомого майна за участю фізичних осіб, без нотаріального посвідчення, мала місце колізія норм ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та норми кодифікованого нормативно-правового акта, а саме ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, що вимагала обов`язкового нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу житла, якщо однією із сторін є фізична особа. Відповідно до абз.3 п.2 Постанови №14 Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року, в якому роз`яснено, що у випадку наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають юридичну силу, застосуванню підлягає той, що прийнятий пізніше. Оскільки в даному випадку наявна колізія норм матеріального права, що мають однакову юридичну силу - ст.15 Закону України «Про товарну біржу» та ст.277 ЦК Української РСР 1963 року, Закон України «Про товарну біржу» було прийнято в 1991 року, а Цивільний кодекс на момент укладання спірного правочину діяв з 1963 року, тому при вирішенні спору про необхідність чи відсутність необхідності нотаріального посвідчення правочину, укладеного на товарній біржі, суд вважає правомірним застосування сторонами спірного правочину ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (як нормативного акта, прийнятого пізніше), що дозволяв укладати біржові контракти щодо відчуження житлової нерухомості фізичною особою без нотаріального посвідчення. Принцип свободи договору на сьогодні прямо передбачений статтею 627 ЦК України, де зазначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Цивільним кодексом УРСР (далі ЦК УРСР) від 18.07.1963 року прямо не встановлювався зазначений принцип, однак, згідно зі статтею 6 ЦК УРСР цивільні права і обов`язки виникли, зокрема з угод, передбачених законом порядку, а також з угод, хоч і не передбачених законом, але таких, які йому не суперечили. Відповідно до ст.41 ЦК УРСР від 18.07.1963 року угодами визнавалися дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Угоди могли бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Тобто, договір міни квартири, укладений 17 лютого 1999 року є угодою у розумінні ст.41 ЦК УРСР. Згідно зі ст.153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Отже, з представлених суду документів видно, що в 1999 році сторони за договором міни №248-Н дійшли згоди щодо усіх істотних умов договору, уклали договір в письмовій формі, зареєстрували на товарній біржі та виконали усі умови договору міни. Нотаріально договір між сторонами посвідчений не був, тому як відповідно до ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» угоди, зареєстровані на біржі не підлягали нотаріальному посвідченню. Окрім того, надалі, пунктом 2 постанови Кабінету Міністрів України «Про врегулювання сплати державного мита при відчуженні об`єктів нерухомого майна» №1030 від 13.08.1996 року було визначено «будь-які угоди про відчуження об`єктів нерухомого майна, укладені на біржах, в агентствах нерухомості тощо, прирівнюються до нотаріального посвідчення цих договорів». Разом із тим, на час розгляду справи позивач позбавлений можливості оформити в установленому законом порядку право на спадщину, що відкрилась після смерті [PERSON] , оскільки договір міни нерухомого майна було оформлено в 1999 році з порушенням вимог закону в частині нотаріального посвідчення угоди, а нині така можливість відсутня із-за смерті одного з учасників договору [PERSON] , яка померла [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис №3464, та цей факт підтверджується наданою до суду копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Як передбачено ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як закріплено в ч.2 ст.76 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається із матеріалів справи доказом укладення і виконання договору його сторонами є зареєстрований на товарній біржі договір міни квартири, що відповідало на час його укладення вимогам ст.15 Закону України «Про товарну біржу». При цьому, норми про державну реєстрацію правочинів, щодо відчуження нерухомості, введені в дію ЦК України 2003 року. На час укладення спірної угоди, вимоги щодо реєстрації правочинів не були чинними. На той час діяли норми, які передбачали тільки реєстрацію нерухомого майна. Як вбачається з матеріалів справи, вимоги щодо реєстрації нерухомого майна позивачем на момент укладання спірної угоди виконано. Отже, оскільки договір міни нерухомого майна №248-Н від 17 лютого 1999 року було оформлено за існуючим в той час порядком, а також мала місце конкуренція норм права, можна зробити висновок, що сторони добросовісно помилялися щодо відсутності необхідності нотаріального посвідчення договору, а тому суд приходить до висновку, що наявні правові підстави для визнання даної угоди дійсною. Водночас, зазначений договір міни у встановленому порядку недійсним, як оспорюваний, в частині невідповідності вимогам Закону України «Про товарну біржу», не визнавався. Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК України, однією з умов виникнення прав та обов`язків учасників цивільних правовідносин є рішення суду. Відповідно до вимог п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту його прав передбачений законом і відповідає йому. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача є законними, обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. За вказаних обставин, відповідно до положень ст.47, ст.227 ЦК України в редакції 1963 року договір міни №248-Н від 17 лютого 1999 року спірного майна може бути визнаний судом дійсним.

Outcome: approved