Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] (надалі за текстом - позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON], яка продовжує навчання. Зазначила, що позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON], [INFO]. Остання здобуває вищу освіту в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка. Вказала, що відповідач коштів по утриманню доньки, забезпеченні її літературою, витрати на проїзд не несе. Перешкод у спілкуванні з донькою відповідачу не створюються, у зв'язку із чим, позивач просила стягнути з відповідача кошти на час навчання останньої в Інституті міжнародних відносин Київського національного університету імені Тараса Шевченка, у розмірі ј (однієї чверті) заробітку (доходу) але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно і до припинення навчання або до досягнення [PERSON] 23 років. До початку судового засідання від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона зазначила, що позов підтримує в повному обсязі та просить його задовольнити з підстав викладених у ньому. До початку судового засідання від відповідача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнав в повному обсязі, проти ухвалення рішення не заперечував. Згідно із ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом - ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 Постанови від 12.06.2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки, відповідач визнав позов у повному обсязі і таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах платежу за один місяць. Рішення в частині стягнення аліментів за один місяць підлягає негайному виконанню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі або рішенні, у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене, по справі відсутні підстави для відмови у прийнятті визнання відповідачем позову, визнання відповідачем позову не суперечить закону та надані учасниками справи докази свідчать про те, що визнання відповідачем позову не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. Враховуючи, той факт, що відповідач позовні вимоги визнав в повному обсязі до початку розгляду справи по суті, а відтак, на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 352,40 гривень з позовних вимог про стягнення аліментів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved