Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що з 1994 року по 2003 рік він перебував у шлюбі з відповідачем. В цьому шлюбі в них народилося двоє синів: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] . В лютому 2003 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира з нього стягнуто на користь [PERSON] аліменти на неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку, починаючи з 30.01.2003 року і до повноліття сина [PERSON] , після чого в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку і до повноліття [PERSON] , але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно. У грудні 2003 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира шлюб між ними розірвано та вирішено питання залишення при матері на подальше виховання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] . До та після розірвання шлюбу вони ще до 2009 року проживали разом та вели спільне господарство, і весь час він забезпечував синів усім необхідним, а з квітня 2009 року він та їхній старший син [PERSON] стали проживати окремо від відповідача за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи на його повному утриманні до грудня 2012 року. В червні 2019 року він дізнався, що виконавче провадження щодо виконання виконавчого листа № 2-3405, виданого Богунським районним судом міста Житомира 20.02.2003 року, у зв`язку з припиненням підстав для стягнення з нього аліментів на сина [PERSON] закрите не було, і на нього було накладено ряд обмежень. Відповідач з 1994 року по 2009 року взагалі не приймала участі в матеріальному забезпеченні дітей, не працювала, а тому всі витрати на синів він ніс самостійно. Сина [PERSON] він продовжував забезпечувати матеріально після того, як вони стали проживати окремо. Тому позивач просить звільнити його від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 32378,88 грн. на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] та від сплати заборгованості за аліментами в розмірі 20715,30 грн. на користь відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] . Відповідач направила до суду відзив на позовну заяву, з викладеними у ньому запереченнями на позовну заяву, зазначивши про те, що їй на праві приватної власності належить двохкімнатна квартира [ADDRESS] , де з нею завжди проживали й були зареєстровані їхні діти [PERSON] та [PERSON] . Постановою Корольовського районного суду міста Житомира від 29.01.1998 року з позивача на її користь було стягнуто аліменти на сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку до повноліття дитини, а в подальшому рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 20.02.2003 року в справі № 2-3405 з нього стягнуто аліменти на сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку, починаючи з 30.01.2003 року і до повноліття сина [PERSON] , після чого в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку і до повноліття [PERSON] , але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно. Після розірвання шлюбу позивач проживав у квартирі своєї матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Позивач коштів на утримання дітей та сплату комунальних послуг їй не надавав, діти перебували на її повному утриманні, а також утримувати дітей їй допомагали її батьки, вона працювала і з 2005 року мала заробітну плату. З весни 2009 року позивач переїхав у м. Дніпропетровськ, де створив нову сім`ю. З її дозволу з літа 2009 року син [PERSON] періодично проживав у квартирі своєї баби [PERSON] , куди відповідач постійно передавала продукти харчування для нього, забезпечувала його одягом та приладдям для навчання. Протягом 2003, 2004, 2006-2012 років позивач не сплачував аліментів на дітей. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 19.03.2013 року в справі № 2-3606/12 відмовлено в задоволенні позову позивача до неї про визначення місця проживання сина [PERSON] разом із позивачем. Виконавчі провадження щодо стягнення з [PERSON] аліментів на дітей перебували на виконанні в Ленінському ВДВС Дніпропетровського МУЮ та Корольовському ВДВС міста Житомира, так як у добровільному порядку він аліменти не сплачував. За її заявою була порушена відносно [PERSON] кримінальна справа щодо його ухилення від сплати аліментів. У період 2009-2012 роки позивач проживав у м. Дніпропетровську, разом із сином [PERSON] не проживав і його не утримував. Про стягнення з нього аліментів йому було відомо з часу ухвалення судами зазначених рішень. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Окрім того, позивач подала до суду заяву про застосування строку позовної давності до заявлених вимог, зазначивши, що про існування заборгованості позивачу було відомо з 2012 року, підтвердженням чому є його власноручна письмова заява від 06.08.2012 року до Корольовського ВДВС міста Житомира та подання Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11.12.2012 року про існування в [PERSON] заборгованості за аліментами, в якому зазначено, що боржник з`явився до відділу ДВС та був ознайомлений з правами та обов`язками, попереджений про кримінальну відповідальність за несплату аліментів, із сумою боргу ознайомлений та надав квитанції про сплату аліментів на суму 2000,00 грн. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи його обставинами, викладеними в позовній заяві, пояснивши, що до 2009 року аліментів він не сплачував, а коли старшому синові виповнилося повноліття, став сплачувати аліменти на меншого сина, вважаючи, що оскільки старший син проживає з ним, то меншого сина має утримувати матір. Деякий час проживав у м. Дніпропетровську, виїхавши туди майже півроку на роботу. Позивач сплачував кошти на утримання дітей, але в нього відсутні чеки та розписки про їх сплату. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Також пояснила, що позивач дітей матеріально не забезпечував. Після відкриття виконавчого провадження щодо стягнення аліментів позивач повідомляв Корольовський ВДВС міста Житомира, що проживає в м. Дніпропетровську, тому виконавчі листи були направлені туди, а ВДВС Дніпропетровського МУЮ повідомляв про проживання в м. Житомирі, тому виконавчі листи неодноразово перенаправлялися з одного міста в інше. Старшого сина позивач налаштував проти неї, хоча син жодного дня не жив із позивачем. В останнє судове засідання відповідач не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причин неявки до суду не повідомила. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача, показання свідка, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що з 1994 року по 2003 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією рішення Богунського районного суду міста Житомира від 24.12.2003року у справі № 2-10399/11, яким розірвано зареєстрований між ними Житомирським відділом РАГСу за актовим записом № 1380 від 12.08.1994 року шлюб, а неповнолітніх дітей залишено на подальше виховання при матері (а. с. 4). Постановою Корольовського районного суду міста Житомира від 29.01.1998 року з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнуто аліменти на сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини його заробітку до повноліття дитини (а. с. 56). Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 20.02.2003 року в справі № 2-3405 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів його заробітку, починаючи з 30.01.2003 року і до повноліття сина [PERSON] , після чого в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку і до повноліття [PERSON] , але не менше 1/2 частини неоподаткованого мінімуму доходів громадян, щомісячно (а. с. 5). Із довідки-розрахунку начальника Корольовського ВДВС міста Житомира Котвицького С.В. від 24.10.2012 року та розрахунку зі сплати аліментів начальника Корольовського ВДВС міста Житомира Карпюка С.В. від 25.02.2019 року вбачається, що станом на 01.08.2012 року заборгованість зі сплати аліментів [PERSON] на сина [PERSON] становить 20715,30 грн., а на сина [PERSON] 32378,88 грн. (а. с. 8, 9, 53). Як зазначено в довідці ПП «Крошня - ВЖРЕП № 4» від 22.06.2019 року № 1111, відповідач зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] , де також зареєстровані її діти: син [PERSON] , [INFO] і [PERSON] , [INFO] (а. с. 62). Згідно довідки «КВ ЖРЕП-13» № 1394 від 17.07.2012 року позивач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , де разом із ним без реєстрації з 15.04.2009 року проживає його син [PERSON] та матір позивача [PERSON] (а. с. 6). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка син сторін [PERSON] надав показання про те, що з осені 2007 року він не проживав разом із матір`ю, з якою в нього склалися не дуже добрі відносини, та з того часу став проживати разом зі своїм батьком до досягнення повноліття за адресою: [ADDRESS] , де також проживає його баба [PERSON] і де він проживає до теперішнього часу. Батько завжди піклувався про нього та матеріально забезпечував його до 18 років, а коли деякий час батько був відсутній за місцем проживання, тоді надсилав кошти на його утримання своїй матері, його бабі [PERSON] , яка доглядала за ним. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Частиною 3 ст. 181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утриманні дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів суд повинен виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. Як роз`яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», суд може за передбачених ст. 197 СК України умов повністю або частково звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ч. 1 ст. 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ч. 1 ст. 257 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ч. 1 ст. 253 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України). Аналіз встановлених судом обставин та досліджених доказів дає можливість зробити суду висновок про те, що позивачем не доведено належними, допустимими та достатніми доказами наявності передбачених ч. 2 ст. 197 СК України обставин, які мають істотне значення та які б могли бути підставою для його звільнення від сплати заборгованості за аліментами, яка виникла на неповнолітнього сина [PERSON] . Також є недоведеними вимоги позову в частині звільнення від заборгованості за аліментами на сина [PERSON] за період до [INFO] . Враховуючи наведене, та оскільки при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини, тому суд вважає, що позов в цій частині не ґрунтується на положеннях закону та відмовляє у його задоволенні. Посилання позивача на те, що з квітня 2009 року старший син [PERSON] проживав разом із ним за адресою: [ADDRESS] , перебуваючи на його повному утриманні до досягнення ним повноліття, підтверджуються довідкою «КВ ЖРЕП-13» № 1394 від 17.07.2012 року та показаннями допитаного судом як свідка [PERSON] , які узгоджуються із відомостями, зазначеними в довідці, а таму суд їх вважає правдивими, так як хоча відповідачем й надано довідки ДП «Крошня» ПП «ВЖРЕП № 4» від 16.10.2012 року, 22.01.2013 року, 04.03.2013 року (а. с. 59-61) з інформацією щодо його місця реєстрації, але сам [PERSON] у своїх показаннях вказував на те, що за місцем реєстрації фактично не проживав. За наведених обставин вимоги позову в частині звільнення позивача від заборгованості за аліментами на сина [PERSON] в сумі, яка нарахована за період з 15.04.2009 року до 16.12.2012 року (до повноліття дитини), на переконання суду, є обґрунтованими з огляду на те, що право на отримання аліментів має той із батьків, разом із яким проживає дитина, що визначено ч. 3 ст. 181 СК України. Втім до цієї частини вимог суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності за заявою відповідача, оскільки на час звернення до суду з позовом сплив трирічний строк звернення до суду, враховуючи, що позивач у судовому засіданні пояснив, що про розмір визначеної станом на 01.08.2012 року заборгованості зі сплати аліментів йому стало відомо в 2012 році, й такі пояснення узгоджуються зі змістом подання Ленінського ВДВС Дніпропетровського МУЮ від 11.12.2012 року до прокурора Ленінського району міста Дніпропетровська про вирішення питання стосовно порушення кримінальної справи у відношенні [PERSON] за ст. 164 КК України боржник з`явився до відділу ДВС та із сумою боргу ознайомлений (а. с. 69). Таким чином, у цій частині позову суд також відмовляє в задоволенні в його задоволенні у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом.

Outcome: dismissed