Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У січні 2016р. [PERSON] звернулась до суду з позовом, уточненим у подальшому до Одеської міської ради, посилаючись на те, що [INFO] померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина у вигляді 7/100 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яка належала померлій на праві власності на підставі договору дарування від 30 червня 1958 року, зареєстрованого Одеським бюро технічної інвентаризації у книзі №30, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 03 серпня 2006 року та ухвали рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 29 грудня 2006 року. При житті, а саме 10 квітня 2009 року [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла їй. Отже спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є вона [PERSON], яка прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Інших спадкоємців на за заповітом, на за законом не має. Зазначала, що 24 грудня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів. Посилаючись на те, що вона після смерті [PERSON] не має можливості оформити своє право власності на спадкове майно, позивачка просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за заповітом на 7/100 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яке складається з житлового приміщення під літ. «Н», житлова 12-1 площею 18,03 кв.м., житлова 12-2 площею 12.22 кв.м., кухні 12-3 площею 8,85 кв.м., літній кухні під літ. «Б». Представник позивачки, діючий на підставі договору від 03 лютого 2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 80). Представник Одеської міської ради, діючий за довіреністю від 14 січня 2016 року в судове засідання не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив, надав заяву про слухання справи у його відсутність (а.с.134,135). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому, при ухваленні рішення, суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що позивачка [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с.7). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували з 12 травня 1957 року до [INFO] в зареєстрованому шлюбі (а.с.112 звор.). 03 лютого 1979 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу (а.с.7). Встановлено, що при житті, а саме 10 квітня 2009 р. [PERSON] склала заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.9). [INFO] [PERSON], померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/12 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яка належала їй на праві власності на підставі договору дарування від 30 червня 1958 року (а.с.12). Відповідно до п.1 договору дарування від 30 червня 1958 року [PERSON] у постійне користування перейшли одна кімната під літ. «Н» та тамбур, що підтверджується копією договору дарування від 30 червня 1958 року (а.с.12). Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є [PERSON], рідна донька померлої, позивачка у справі, яка прийняла спадщину, оскільки в установлений законом строк звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.102). Інших спадкоємців немає, оскільки чоловік померлої [PERSON] від обов'язкової частки відмовився (а.с.110). Судом встановлено, що 1/12 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], належала на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування від 30 червня 1958 року (а.с.12). 05.07.1958р. право власності [PERSON] на 1/12 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS] було зареєстроване в МБТІ, що підтверджується довідкою від 05 07.1958 р. (а.с.13). Листом від 24 грудня 2015 року №535/02-14 приватним нотаріусом позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/12 частину домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування ід 30 червня 1958 року у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів та державної реєстрації права власності (а.с.20,113,114). Крім того, приватний нотаріус своєю постановою від 18 березня 2016 року № 118/02-31 також відмовила у вчиненні нотаріальних дій (а.с.119). Відповідно до п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012р. № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що у позивачки відсутні документи, перераховані у п.4.15 вказаного Порядку, а саме відсутні оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, яке належало померлій. Оригінали правовстановлюючих документів на спадкове майно, позивачка та її представник також суду не надали, тому суд прийшов до висновку, що у позивачки немає можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Відповідно до ст. 25 ЦК України - здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Суд вважає, що право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. З цих підстав суд може встановити належність нерухомого спадкового майна спадкодавцю та визнати за спадкоємцем право власності на спадкове майно. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст.1299 ЦК України). Згідно абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 10 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), яке діяло на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. В матеріалах справи також відсутні документи про державну реєстрацію спадкового нерухомого майна, а саме право власності спадкодавця на 7/100 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яке складається з житлового приміщення під літ. «Н», житлова 12-1 площею 18,03 кв.м., житлова 12-2 площею 12.22 кв.м., кухні 12-3 площею 8,85 кв.м., літній кухні під літ. «Б». Відповідно до довідки КП «МБТІ та РОН» від 17.03.2014року на 31.12.2012 року за [PERSON] було зареєстровано на праві власності на підставі договору дарування від 30.06.1958 року 1/12 частина домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яка входить в спадкову масу (а.с.87). За таких обставин, суд вважає встановленим факт володіння [PERSON] на праві власності на підставі договору дарування від 30 червня 1958 року, 1/12 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS]. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника позивача щодо права власності спадкодавця на 7/100 частин домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], розрахунок якої був проведений КП «БТІ» ОМР у 1997р. та затверджений Управлінням житлово-комунальним господарством від 11 вересня 1997 року №380, оскільки спадкодавець при житті не оформила своє право власності на 7/100 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], яке складається з житлового приміщення під літ. «Н», житлова 12-1 площею 18,03 кв.м., житлова 12-2 площею 12.22 кв.м., кухні 12-3 площею 8,85 кв.м., літній кухні під літ. «Б» та не отримала свідоцтво про право власності на вказаний об'єкт (а.с.183-185). Крім того, позивачка не заявляла вимоги щодо визначення частки спадкодавця у праві власності на спадкове майно, а тому суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі матеріалів справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для часткового задоволення позову про визнання за позивачкою права власності у порядку спадкування за заповітом на спадкове майно, а саме на 1/12 частини домоволодіння, що розташоване по [ADDRESS], загальною площею 458,2 кв.м., у тому числі жилою 308,7 кв.м. Судовий збір по справі складає 3888,20грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду. Витрати по справі за згодою сторін суд покладає на позивача.

Outcome: partial