Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

У серпні 2015 року позивач Комунальне підприємство «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» звернулося до Шевченківського районного суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за житлово - комунальні послуги в розмірі 4500,00 грн., з урахуванням індексу інфляції за період прострочки, що становить 436,51грн. та 3% річних в розмірі 166,18грн. від суми заборгованості, а також 243,60 грн. судового збору. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 року позовні вимоги Комунального підприємства «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» задоволено в повному обсязі. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києві від 03.12.2015 року заочне рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.11.2015 року та призначено справу до розгляду. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідачі не в повній мірі сплачують кошти за надані їм послуги по обслуговуванню будинку, прибудинкової території та комунальні послуги, в зв'язку з чим станом на 01.01.2012 року утворилась заборгованість в розмірі 4500,000 грн., стягнення трьох відсотків річних та нарахування на борг індексу інфляції позивач мотивує вимогами ст. 625 ЦК України. Крім того, позивач просить стягнути на його користь понесені ним судові витрати. В ході розгляду справи представником позивача через канцелярію суду подано клопотання про уточнення позовних вимог, а саме у зв'язку з тим що відповідачами сплачено борг за житлово - комунальні послуги в повному обсязі, тому представник позивача просить суд стягнути з відповідачів відповідно до ст. 625 ЦК України індекс інфляції за період прострочки, що становить 436,51 грн. та 3 % річних в розмірі 166,18 грн. від суми заборгованості, а також 243,60 грн. судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про слухання справи у його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надіслав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності та залишити позовну заяву без розгляду у зв'язку з повторною неявкою представника позивача. В раніше поданих запереченнях, просив суд також відмовити у задоволенні інфляційних втрат та трьох процентів річних у зв'язку із пропуском позовної давності. Щодо клопотання про залишення позову без розгляду слід зазначити, що згідно із п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення заяви без розгляду, якщо належним чином повідомлений позивач повторно не з'явився в судове засідання, якщо від нього не надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В даному випадку, після скасування заочного рішення, судове засідання було призначене на 02.02.2016 року, яке не відбулось у зв'язку із перебуванням судді на лікарняному, а 22.03.2016 року від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності. А тому, підстави для залишення позову без розгляду на підставі п. 3 ч. 1 ст. 207 ЦПК України, відсутні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надіслала до суду заяву, в якій просила розглядати справу в її відсутності, в позові відмовити в повному обсязі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, свого представника чи письмових заперечень до суду не направили, про день та час слухання справи повідомлялись належним чином. Дослідивши письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані проживаючими в [ADDRESS]. Як вбачається з довідки Форми 3 від 17.08.2015 року власником особового рахунку квартири [ADDRESS], є [PERSON]. Будинок в якому знаходиться квартира [ADDRESS], перебуває на балансі позивача КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району», попередня назва - КП УЖГ Шевченківської районної у м. Києві ради. В результаті несплати за послуги по утриманню будинку, прибудинкової території та надані комунальні послуги, станом на 01 січня 2012 року, за жильцями вказаної квартири накопичився борг, який з урахуванням індексу інфляції та 3% річних становить 5102,69грн., що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. (а.с.5). Згідно з ст. 179 ЖК України, користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватизованого житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями житлових будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 2 п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою КМУ від 08.10.1992 року № 572 з наступними змінами, власники та наймачі (орендарі) квартир зобов'язані оплачувати надані житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Крім того, згідно ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться. Згідно із п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням… . А ч.3 цієї статті передбачено, що члени сім'ї власника будинку зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і при домової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі у витратах вирішуються в судовому порядку. В матеріалах справи наявна довідка КП «Центр обслуговування споживачів Шевченківського району» від 19.01.2016 року № 8 про відсутність станом на 01.01.2016 року заборгованості (а.с. 104). Окрім того, в своїй заяві від 22.03.2016 року представник позивача також підтвердив про сплату основної суми заборгованості за житлово-комунальні послуги. Разом із тим, представник позивача підтримав позов в частині стягнення з відповідачів відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, 3 % річних в розмірі 166,18 грн. та інфляційних втрат в розмірі 436,51 грн., оскільки правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. Проте, відповідач [PERSON] вважав вказані вимоги також необґрунтованими та просив суд застосувати до них позовну давність в три роки. Щодо застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період з 01.11.2008 року по 01.01.2012 року, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із ч. 1 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У відповідності до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Частиною 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Із матеріалів справи вбачається, що 02.04.2012 року було видано наказ про стягнення з відповідачів заборгованості за житлово-комунальні послуги та ухвалою від 14.06.2012 року, вказаний судовий наказ було скасовано та роз'яснено позивачу його право на розгляд його вимог в позовному провадженні (а.с. 6). Разом з тим, згідно із Правовою позицією, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 січня 2015 року у справі № 6-214цс14: «частиною другою статті 264 ЦК України визначено, що позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Судовий наказ відповідно до частини першої статті 95 ЦПК України є особливою формою судового рішення про стягнення з боржника грошових коштів або витребування майна за заявою особи, якій належить право такої вимоги. Ураховуючи те, що судовий захист права кредитора на стягнення грошових коштів може бути реалізовано як у позовному провадженні, так і шляхом видачі судового наказу як особливої форми судового рішення, подання кредитором заяви про видачу судового наказу в порядку, передбаченому розділом ІІ ЦПК України, перериває перебіг строку позовної давності». Проте, відповідно до ч. 3 ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Так, з аналізу норм законодавства вбачається, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Разом із тим, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідачів трьох процентів річних в розмірі 166,18 грн. та інфляційних втрат в розмірі 436,51 грн. за період з 01.11.2008 року по 01.01.2012 року, а враховуючи дату скасування судового наказу - 14.06.2012 року, позивач мав праву на звернення до суду за захистом його права до 14.06.2015 року включно. Вимог про стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за період з 01.01.2012 року позивачем не заявлено. А тому, даний позов було подано через канцелярію суду 25.08.2015 року із пропуском позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позову. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed