Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-26 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В обґрунтування позову позивачка зазначила, що 31 серпня 2017 року між нею [PERSON] та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, який зареєстрований виконкомом Малоберезнянської сільської рада, про що 31 серпня 2017 року складено відповідний актовий запис за №07, що стверджено свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 31.08.2017 року. За час перебування у шлюбі у подружжя народився син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що вона з відповідачем прожила у спільному шлюбі більше трьох років, вели спільне господарство та будували міцні сімейні відносини, однак це стосується перших років спільного життя, але останній рік вони не можуть як сім`я проживати, разом виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть нескладні поточні проблеми, постійно сперечаються, відповідач принижує її, часто це відбувається в присутності сина, що негативно впливає на нього. Останні шість місяців вони з відповідачем разом не проживають, причиною є те, що у них різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, відповідач не бажає утримувати сім`ю, залишивши позивачку з цією функцією наодинці. На думку позивачки, збереження їх сім`ї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим та суперечить, як її інтересам, так і інтересам малолітнього сина. Зазначає, що їхній спільний син проживає і надалі буде проживати разом з нею. Питання щодо майна набутого в шлюбі, сторони будуть вирішувати в позасудовому порядку шляхом спільного порозуміння, взаємних поступок та інтересів кожного з подружжя. В обґрунтування вимоги про стягнення аліментів на утримання малолітнього сина позивачка зазначила, що з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, відповідач матеріально їй та їхньому спільному сину взагалі не допомагає, внаслідок чого вона не має можливості сама утримувати їхнього малолітнього сина. Відповідач ухиляється від свого обов`язку щодо утримання неповнолітньої дитини. На момент пред`явлення позову між ними не досягнуто згоди з приводу матеріального утримання та виховання неповнолітньої дитини. Вказує, що у зв`язку з тим, що шлюбні відносини не підтримуються, то їй невідомо, де саме працює відповідач, відтак вона змушена сама утримувати та виховувати дитину, тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 141, 150, 180-184 Сімейного кодексу України, позивачка просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень, з моменту звернення з цим позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. При цьому позивачка зазначає, що відповідач немає інших неповнолітніх чи малолітніх дітей, не має на утриманні інших осіб. З урахуванням наведеного, позивачка просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі у розмірі 5000 (п`ять тисяч) гривень щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, відновити їй дошлюбне прізвище « [PERSON] », стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Відповідач відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову не надав. Ухвалою судді Великоберезнянського районного суду Закарпатської області від 12 серпня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні позивачка [PERSON] позов підтримала і просила такий задовольнити. Повідомила, що з відповідачем разом не проживають, шлюбних відносин не підтримують, спільне господарство не ведуть. Примирятися з відповідачем не бажає, оскільки неодноразові спроби примиритися не дали бажаних результатів. Подальше перебування у шлюбі з відповідачем суперечить її інтересам та інтересам їх спільної дитини. Повідомила, що їх неповнолітній син проживає разом з нею, у неї на утриманні є ще одна дитина. Зазначила, що згодна, щоб на утримання дитини з відповідача стягувалися аліменти у розмірі 3000 гривень щомісячно. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти розірвання шлюбу з позивачкою не заперечував, строку для примирення просив не надавати. Підтвердив, що з позивачкою дійсно проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують, їх спільна дитина проживає разом з позивачкою. Однак заперечив щодо заявленого у позовній заяві розміру аліментів у сумі 5000 гривень, вказавши на мінливість свого доходу, просив стягувати з нього на утримання дитини 2000 гривень щомісячно, зазначивши, що саме таку суму взмозі сплачувати. Суддя, заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивачка посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов належить задовольнити частково, зважаючи на таке. Із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 31 серпня 2017 року, судом установлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 31 серпня 2017 року зареєстрували шлюб у Виконавчому комітеті Малоберезнянської сільської ради Великоберезнянського району Закарпатської області, про що було зроблено відповідний актовий запис №07. Подружжя має дитину: сина [PERSON] , [INFO] (свідоцтво про народження серія [NUMBER] від 20 жовтня 2019 року). Позивачка, вказуючи на наявність підстав для розірвання шлюбу та стягнення аліментів з відповідача, звернулася до суду з вказаним позовом за захистом своїх порушених прав. Спірні правовідносини з приводу припинення шлюбу, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами права, які містяться в главі 11 Сімейного кодексу України (далі - СК України). Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється в наслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скористалася даним правом та звернулася до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Приймаючи до уваги пояснення позивачки, суд вважає, що причини, що спонукають її наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що має істотне значення, внаслідок чого позовна вимога про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу, що визначено ч. 3 ст. 105 СК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно з ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Положеннями ст.24 СК України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивачка наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу з позивачкою, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Виходячи з аналізу наведених норм закону та встановлених судом обставин - факту припинення між сторонами шлюбних стосунків, суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно та подальше спільне проживання лише суперечитиме інтересам останніх, що має істотне значення. При цьому, судом враховуються аргументи позивачки, наведені нею в позові, пояснення позивачки, які вона надала у судовому засіданні на підтвердження підстав для його задоволення, зокрема щодо припинення ведення спільного господарства, припинення подружніх відносин, оскільки такі знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи, дослідження зібраних по справі доказів, та не оспорювалися відповідачем. Більше того, у судовому засіданні відповідач не заперечував проти розірвання шлюбу з позивачкою. З`ясувавши фактичні взаємини подружжя та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд не вбачає підстав для зупинення провадження по справі, в зв`язку з наданням сторонам строку на примирення. Приймається до уваги судом і та обставина, що сторони будь-якого бажання щодо примирення та збереження сім`ї не висловили, хоча мали таку можливість, зважаючи на перебування справи на розгляді в суді з серпня 2021 року. Вирішуючи вимоги позивача про стягнення аліментів на дитину, суд виходить з наступного. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами з приводу виконання обов`язку утримувати дитину, регулюються главою 15 Сімейного кодексу України. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). У відповідності до вимог ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1-) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Аналіз наведених норм закону та встановлених судом обставин - відсутності домовленості між батьками дитини щодо визначення розміру аліментів, дає суду підстави вважає, що порушене право позивача, з якою проживає дитина, підлягає захисту шляхом постановлення рішення про стягнення аліментів. Водночас суд не погоджується із запропонованим до стягнення позивачкою розміром аліментів. При визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача, суд у відповідності до вимог ст. 182 СК України, враховує права дитини на достатній життєвий рівень, матеріальний стан позивача, відповідача, відсутність відомостей щодо наявності у платника аліментів зобов`язань з приводу утримання інших осіб, відсутність негативних даних щодо його стану здоров`я, та вважає за необхідне визначити аліменти, які підлягають стягненню з відповідача, у розмірі 2500 гривень, але не менше 50% встановленого прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Такий розмір аліментів, на переконання суду, буде необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку неповнолітнього сина сторін по справі. При цьому суд зауважує, що матеріали справи не містять доказів того, що відповідач має можливість сплачувати аліменти у заявленому позивачкою розмірі. Доводи останньої щодо наявності на її утриманні дитини від першого шлюбу, як підставу до стягнення аліментів у заявленому нею розмірі, судом відхиляються. Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При вирішенні вимог в частині стягнення аліментів суд застосовує норми права, які містяться в ст.ст. 180-183 СК України та на окремі з яких вірно посилається позивачка у поданому позові. Згідно ч. 1 ст. 191 Сімейного кодексу України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. На підставі п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині стягнення аліментів підлягає обов`язковому негайному виконанню у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає за необхідне в порядку ст. 141 ЦПК України стягнути з відповідача на користь позивача 908 гривень 00 копійок судового збору, сплаченого останньою при звернені до суду з позовною вимогою про розірвання шлюбу, а також 908 гривень 00 копійок в доход держави, зважаючи на задоволення вимоги позивача про стягнення аліментів. При цьому, судом враховується те, що позивач при звернені до суду з позовною вимогою про стягнення аліментів була звільнена від сплати судового збору відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: partial