Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала, що 19 червня 2002 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано у міському відділі реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 607. Від вказаного шлюбу у них з відповідачем спільних дітей немає. Разом з тим, сімейне життя у них з відповідачем не склалося й відповідно шлюбні відносини фактично припинені, з лютого 2012 року вони проживають окремо, спільного господарства ведуть, у зв'язку з чим збереження сім`ї та досягнення примирення з відповідачем є неможливе та суперечить її інтересам, наміру продовжувати подружні відносини з відповідачем вона не має. Посилаючись на вказане, просила шлюб, укладений між нею та відповідачем, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції розірвати та після розірвання шлюбу присвоїти їй прізвище «Войцікевич». У судове засідання позивачка не з'явилася, надала нотаріально посвідчену заяву, в якій просила розгляд справи провести у ї відсутності, а також заперечувала щодо надання судом строку для примирення (а.с 16). Вій представника позивачки через канцелярію суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, зокрема шляхом розміщення оголошення в пресі. Причину своєї неявки суду не повідомив. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України судове засідання проводилось без технічної фіксації. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що з 19 червня 2002 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними зареєстровано міським відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького обласного управління юстиції, про що вчинено відповідний актовий запис № 607 (а.с.3). Від вказаного шлюбу у сторін спільних дітей немає, як і не має спільно нажитого майна, що підтверджується укладеною між ними угодою. Також судом в ході розгляду справи встановлено, що сторони фактично не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть, проживають окремо. Зокрема, відповідно до угоди про роздільне проживання за взаємною згодою подружжя, сторони заявили про свій намір перейти до роздільного проживання та не матимуть один до одного жодної майнової претензії будь-якого типу, оскілки вони не мають майна у їхній спільній власності, а також зазначили й інші умови щодо режиму їх окремого проживання (а.с. 6-7). Таким чином, судом достовірно встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами втрачено почуття любові одне до одного. Сім'я розпалася й відповідно існує формально, сторони не підтримують подружніх відносин, проживають окремо та не ведуть спільного господарства. Оскільки подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, суд приходить до висновку, що її зберегти немає можливості. Так, згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Крім того, згідно із положеннями ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Крім того, згідно із ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. За таких обставин, ураховуючи вищевказані положення закону, суд дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що збереження укладеного між сторонами шлюбу є неможливим, суперечить їх інтересам, оскільки сім'я розпалася та на даний час шлюб носить лише формальний характер, сторони проживають окремо та не ведуть спільного господарства, у зв'язку із чим приходить до висновку, що укладений між сторонами шлюб підлягає розірванню. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, так як позивачка документально підтвердила понесені нею судові витрати, тому підлягають стягненню з відповідача, судовий збір по зверненню до суду та витрати пов'язані з розміщенням оголошення в пресі в розмірі 343,60 грн.

Outcome: approved