Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-24 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Зазначав, що [INFO] померла [PERSON], а [INFO] помер [PERSON] які були батьками його та відповідача. Звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини йому стало відомо про те, що 07 травня 2001 року батьками, кожний окремо, склали заповіти яким усе їх майно вони заповіли братові [PERSON] Вважає, що оскільки за життя батьків, батько [PERSON] неодноразово застосовував до [PERSON] як дружини, фізичне та психічне насильство через що остання ніколи йому не перечила, ураховуючи що обидва заповіти батьків були складені в один і той же день, то матір'ю [PERSON] було складено заповіт на користь відповідача під впливом насильства зі сторони батька. Також, складений матір'ю заповіт суперечить її дійсному волевиявленню, яка за життя неодноразово висловлювалася про поділ її та батька майна як спільного майна батьків між ним та відповідачем у рівних частках. За таких обставин, в порядку ст. 231 ЦК України, просив визнати заповіт складений [PERSON] 07 травня 2001 року на користь відповідача недійсним. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та у своєму поясненні послалися на те, що починаючи з середини 80-х років проживає із власною родиною окремо від батьків. Також, має окремо господарство і його рідний брат, [PERSON] Його та відповідача батьки [PERSON] та [PERSON] тобто матір та батько відповідно, проживали самі у власному господарстві що в с. Лунка Герцаївського району та батько, як чоловік що пережив дружину продовжував проживати один й після смерті [PERSON] до часу його смерті. Після смерті матері до нотаріальної контори із завою про прийняття спадщини не звертався так як у господарстві залишився проживати батько, а після смерті останнього, у строк для прийняття спадщини звернувся до нотаріальної контори із відповідною завою де дізнався, що батьками, кожним окремо було складено заповіти на користь відповідача. Знаючи суворий характер його батька якому ніхто не міг перечити, а у противному останній застосовував фізичну силу яку неодноразово було застосовано відносного його матері, остання, за власною волею не могла скласти заповіт на ім'я відповідача так як вона більше полюбляла його як найменшого у родині. Вважає що такий заповіт був складений матір'ю під впливом психічного насильства зі сторони батька який свого часу більше й допомагав братові ніж йому. Наявність такого заповіту позбавив його права на спадкування, а тому просив задовольнити його вимоги й скасувати заповіт який був складений матір'ю на ім'я відповідача. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений про час і місце судового розгляду, в судове засідання не з'явилися без поважних причин, оскільки про їх існування наявність суду не повідомлено на момент розгляду справи, в зв'язку з чим, суд ураховуючи думку відповідача, в силу ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та постановити заочне рішення. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази по справі встановив наступне. Як вбачається з матеріалі справи, 07 травня 2001 року [PERSON] та [PERSON], діючи кожний окремо, склали заповіти, яким усе належне їй майно заповіли [PERSON] (а.с. 6, 7). [INFO] [PERSON] померла (а.с.10), а [INFO] помер [PERSON] (а.с. 9). Нормою статті 1234 ЦК України встановлено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Заповіт як односторонній правочин в розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Частиною 1 ст. 231 ЦК України встановлено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 21 своєї постанови «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 6 листопада 2009 року, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Тобто, мається на увазі насильство не лише фізичне, а й психічний тиск (погрози, залякування, які породжують страх і який є мотивом вчинення правочину, тощо), а саме заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою укласти правочин. Тиск необхідно оцінювати з точки зору особистості конкретної людини з урахуванням виду правочину. Відповідно до ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Як на докази підтвердження факту застосування на час складання оспорюваного заповіту до спадкодавця [PERSON] фізичного та психічного насильства зі сторони її чоловіка [PERSON] послався на покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суду показали що вони не були очевидцями події щодо складання [PERSON] заповіту на користь відповідача, а лише знають батька позивача [PERSON] як особу із складним характером якого ніхто майже не міг переконати за тих чи інших обставин. Останній здебільшого бажав аби висунуті ним ті чи інші вимоги були виконанні у спосіб на який він вказував. У противному, [PERSON] влаштовував сварки та скандали. За вищенаведених обставин, суд приходить до висновку, що доводи позивача про складання 07 травня 2001 року його матір'ю [PERSON] на користь відповідача заповіту проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психологічного тиску з боку [PERSON] як чоловіком не підтверджено належними та допустимими доказами, а тому вимоги позивача є безпідставними й задоволенню не підлягають. Свідки, на яких посилався позивач, відомі лише обставини складного характеру батька позивача. Будь-які інші докази які б підтверджували об'єктивність зазначених позивачем фактів судом не встановлено. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed