Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-13 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову зазначала, що 02.07.2010 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів зроблено запис №387. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO], який мешкає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Зазначила, що спільне життя не склалося у зв'язку з відсутністю взаєморозуміння між ними, різних поглядів на сімейні відносини та сімейне обов'язки по веденню спільного господарства та вихованню дитини. При цьому, вказує, що дитина знаходиться повністю на її утриманні, будь якої матеріальної допомоги від відповідача немає. З травня 2011 року шлюбні відносини між ними були припинені, спільне господарство сторони не ведуть. Крім того зазначила, що між ними втрачені всі фізичні та духовні зв'язки, у зв'язку з чим збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Також зазначила, що спору щодо розподілу майна та місця проживання між сторонами немає. Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд розірвати шлюб укладений із [PERSON] У судове засідання сторони не з'явилась, через канцелярію суду надали заяви, в яких позивач просить позов задовольнити, а відповідач з позовними вимогами згоден. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 55 СК України передбачено, що дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом (ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України). З матеріалів справи вбачається, що 02.07.2010 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Комунарським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції, про що в книзі реєстрації актів зроблено актовий запис №387. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. [PERSON] заявлено позов про розірвання шлюбу через відсутність взаєморозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та сімейне обов'язки по веденню спільного господарства та вихованню дитини, у зв'язку з чим, як зазначає позивач, фактично шлюбні відносини припинилися з травня 2011 року. Згідно п. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ураховуючи особливий характер сімейних відносин та їх об'єктивну недоступність для оточуючих, суд вважає, що позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені.

Outcome: approved