Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У серпні 2013 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 01.08.2009 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №750. У зареєстрованому шлюбі з [PERSON] у них народились двійнята: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач зазначила, що спільне життя з відповідачем не склалось, а тому рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2012 року їх шлюб було розірвано. За твердженням [PERSON] під час спільного подружнього життя із [PERSON] ними придбане наступне майно: Автомобіль марки «Hyundai Tucson 2,7» 2007 року випуску, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 90 000 грн.; [PERSON] вказувала, що грошові кошти позичені їй до укладення шлюбу та особисті заощадження були коштами, які належали їй особисто, а квартира придбана у шлюбі з [PERSON], у розумінні п. 3 ч.1 ст. 57 СК України є майном, набутим за час шлюбу, але за кошти, які належали особисто [PERSON] Таким чином, позивач просила визнати за нею право особистої власності на квартира [ADDRESS]. При цьому, [PERSON] вважає, що при поділі автомобіля, який є спільною сумісною власністю подружжя, слід відступити від рівності часток подружжя та присудити їй ? вартості автомобіля «Hyundai Tucson 2,7» реєстраційний номер [NUMBER], право ж власності на вказаний транспортний засіб визнати за [PERSON], оскільки після припинення шлюбних стосунків діти залишились проживати із нею, а відповідач відмовляється належним чином утримувати дітей. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав викладених у позові із врахуванням висновку судової оціночно-технічної експертизи з визначення дійсної вартості квартири [ADDRESS] на час розгляду справи. Відповідач не заперечував проти поділу майна подружжя, виказував свою готовність сплатити грошову компенсацію, однак не погоджувався із доводами [PERSON] щодо джерела коштів на придбання спірної квартири та пропонував свій порядок розподілу спільної сумісної власності. Заслухавши пояснення позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлено наступне. Згідно Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції у м. Києві 01.08.2009 року, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №750 ( а.с. 9). Від шлюбу з [PERSON] у позивача народились двійнята: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позивач підтвердила у судовому засіданні, що спільне життя з відповідачем не склалось, а тому рішенням Печерського районного суду м. Києва від 30.03.2012 року їх шлюб було розірвано. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу) і вважається, що кожна річ набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами у справі що спільним майном подружжя є автомобіль марки «Hyundai Tucson 2,7» 2007 року випуску, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 90 000 грн. При цьому, в судовому засіданні сторони не дійшли згоди щодо джерела коштів на придбання квартири [ADDRESS] та її вартості на час розгляду справи. Згідно висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 25.07.2014 року №13642/13-43 за результатами проведення судової оціночно-технічної експертизи дійсна (ринкова) вартість житлової квартири [ADDRESS], в цінах на час проведення дослідження складає 812 908 грн. Таким чином, суд при вирішення питання поділу майна подружжя виходить саме із вартості квартири визначеної у вказаному висновку експерта який отримано з ініціативи та спільної згоди сторін у справі. Згідно Свідоцтва від 04.12.2009 року право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстроване за [PERSON] 28.12.2009 року. З матеріалів справи вбачається, що квартира [ADDRESS] придбавалася [PERSON] 17.11.2009 року на прилюдних торгах, що підтверджується протоколом проведення прилюдних торгів №1-К-99-ОБ-і (а.с. 92). У відповідності до Квитанції №К99/5/38 від 05.11.2009 року гарантійний внесок за придбання квартири внесено [PERSON] 05.11.2009 року (а.с.132), при цьому, кошти за придбану квартиру у розмірі 406 550 грн. сплачувались за нотаріально оформленим дорученням від імені [PERSON] рівними частинами по 197 179 грн. 72 коп. батьком позивача - [PERSON] та батьком відповідача - [PERSON] (а.с. 131), що підтверджується квитанціями від 26.11.2009 року за №К99/О/37 та №К99/О/38. Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За правилами ч. 3, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Зі змісту ч.1 ст. 218 ЦК України вбачається, що не може доводитися свідченнями свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення. Таким чином, за відсутності письмових доказів, суд не бере до уваги твердження [PERSON] про передачу її особистих грошових коштів [PERSON] та доручення останньому придбати квартиру. Більше того, вказане твердження є сумнівним з огляду на позицію позивача щодо розпорядження грошовими коштами та необхідності оформлення письмових розписок навіть із власним батьком. З огляду на надані [PERSON] розписки про позику коштів у свого батька, виписки із банківських рахунків [PERSON] та довідки про свої доходи, суд не виключає наявності у [PERSON] власних грошових збережень та зобов»язань грошового характеру перед третіми особами, при цьому, враховуючи дати оформлення вказаних документів та суми які фігурують у них, не вважає їх належними та допустимими доказами на підтвердження факту придбання спірної квартири саме на ці кошти. Враховуючи зазначене, наявні докази у справі, суд вважає спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «Hyundai Tucson 2,7» реєстраційний номер [NUMBER] вартістю 90 000 грн., та квартиру [ADDRESS] вартістю 812 908 грн. За правилами ст. 71 СК України майно, що є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя ділиться між ними в натурі, при цьому неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України, а присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З матеріалів справи вбачається та підтверджено в судовому засіданні сторонами згоду на присудження [PERSON] спірного автомобіля та готовність останнього сплатити грошову компенсацію частини його вартості, при цьому спільної згоди щодо присудження спірної квартири [ADDRESS] та можливості сплати відповідної грошової компенсації частини її вартості не досягнуто, що виключає можливість поділу квартири в натурі та присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на вказане помешкання. Згідно з ч.1 ст.70 Сімейного кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Ч.3 ст.70 Сімейного кодексу України визначено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У судовому засіданні встановлено та підтверджено Довідкою Форма №3 від 17.04.2013 року Управління житловими будинками Управління справами Верховної Ради України, що [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] проживають і зареєстровані разом із матір»ю [PERSON] в квартирі [ADDRESS]. За рішенням Печерського районного суду м. Києва від 13.04.2012 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини усіх доходів щомісячно на кожну дитину, але не менше 30% прожиткового мінімуму. Розмір аліментних відрахувань на утримання малолітніх дітей, згідно виписки №072103-2013/0802 по рахунку позивача у ПАТ «БТА Банк» за розрахунковий період з 09.07.2012 року по 05.07.2013 року склав 10 493 грн. 31 коп., що в перерахунку на одну дитину у середньому складає всього 400 грн. на місяць (а.с. 34, 35). Згідно із Законом України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років складає 972 грн., а у відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2013 рік» прожитковий мінімум для дитини віком до 6 років складає 1032 грн. З огляду на зазначене, розмір сплачуваних [PERSON] аліментів явно недостатній для повноцінного забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. За таких обставин, суд вважає можливим відступити від рівності часток подружжя та визнати за [PERSON] право власності на 2/3 частини квартири [ADDRESS], а за [PERSON] відповідно, право власності на 1/3 частину вказаного помешкання, при цьому виділити у власність [PERSON] автомобіль «Hyundai Tucson 2,7» 2007 року випуску, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] зобов»язавши останнього сплатити на користь [PERSON] 45 000 грн., що є ? частиною вартості автомобіля. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, на користь [PERSON] підлягає стягненню з [PERSON] 2 294 грн. в рахунок оплати судового збору. Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 218 Цивільного кодексу України, ст.ст. 59, 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, Закон України «Про Державний бюджет України на 2013 рік», Закон України «Про Державний бюджет України на 2014 рік»,

Outcome: partial