Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-12 00:00:00

У серпні 2015 року представник позивача Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», який під час розгляду справи змінив назву на Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» (надалі АТ КБ «Приватбанк») звернувся до суду із зазначеним вище позовом та просив суд: стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № К3V3GK04126726 від 13 лютого 2008 року в сумі 358988,15 дол. США та судові витрати. В мотивування заявлених позовних вимог зазначив, що 13.02.2008 року між ПАТ «Приват Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № К3V3GK04126726. За умовами укладеного договору, ПАТ КБ «Приват Банк» зобов`язався надати відповідачу кредитні кошти у розмірі 189175,00 дол. США на строк до 13.02.2023 року, а відповідач повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку встановлених кредитним договором. Банк виконав свої зобов`язання за договором, надавши [PERSON] кредитні кошти. Відповідач належним чином не виконує передбачені договором зобов`язання, внаслідок чого станом на 14.07.2015 року перед ПАТ КБ «Приватбанк» утворилась заборгованість у розмірі 358988,15 дол. США, яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 165255,37 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 118336,91 дол. США; заборгованості по комісіям за користування кредитом у розмірі 4728,57 дол. США; заборгованості по сплаті пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 322583,75 дол. США; штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,38 дол. США; штрафу (процентна складова) у розмірі 30545, 23 дол. США. Ухвалою суду від 21 серпня 2015 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням від 28 січня 2015 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитом у розмірі 358988 доларів США 15 центів, що за курсом 21, 96 відповідно до службового розпорядження НБУ від 14.07.2015 року складає 7883379, 68 грн., яка складається із: заборгованості за кредитом у розмірі 165255 доларів США 37 центів; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 118336 доларів США 91 цент; заборгованості по комісіям за користування кредитом у розмірі 4728 (чотири тисячі сімсот двадцять вісім) доларів США 57 центів; заборгованості по сплаті пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 322583 долари США; штрафу (фіксована частина) у розмірі 11 доларів США 38 центів; штрафу (процентна складова) у розмірі 30545 доларів США 23 центи та витрати зі сплати судового збору 3654 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справ від 04 лютого 2019 року визначено головуючим суддю Яценко Н.О. За заявою відповідача від 04 лютого 2019 року ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 01 листопада 2019 року поновлено [PERSON] строк на перегляд заочного рішення. Скасовано заочне рішення від 28 січня 2015 року, справу призначено до судового розгляду. Представник позивача АТ КБ «Приватбанк» правом на участь в судовому засіданні не скористався, будучи повідомленим про час та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. Правом на безпосередню участь в судовому засіданні відповідач [PERSON] не скористалась. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог. В мотивування заперечення зауважив, що рішенням суду від 18 березня 2011 року вже стягнуто достроково заборгованість за кредитними договором, тому просив АТ КБ «ПриватБанк» відмовити в задоволенні заявлених позовних вимог. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про відмову АТ КБ «ПриватБанк» в задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно кредитного договору № К3V3GK04126726 від 13 лютого 2008 року укладеного між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] , остання отримала кредит на придбання нерухомості у розмірі 189175, 00 дол. США, зі строком погашення до 13.02.2023 року. Умовами укладеного кредитного договору передбачене щомісячне погашення кредитної заборгованості в сумі 1988,03 дол.США, щомісячно (а.с.13-14). Відповідач [PERSON] свої зобов`язання за кредитним договором №К3V3GK04126726 від 13 лютого 2008 року належним чином не виконала, в результаті чого утворилась станом на 14.07.2015 року складає 358988,15 дол. США, яка складається: заборгованості за кредитом у розмірі 165255,37 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 118336,91 дол. США; заборгованості по комісіям за користування кредитом у розмірі 4728,57 дол. США; заборгованості по сплаті пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором у розмірі 322583,75 дол. США; штрафу (фіксована частина) у розмірі 11,38 дол. США; штрафу (процентна складова) у розмірі 30545, 23 дол. США. Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2011 року, яке не оскаржено та набрало законної сили 29 березня 2011 року, частково задоволено позовні вимоги ПАТ КБ «Приват Банк». Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приват Банк» заборгованість по кредитному договору К3V3GK04126726 від 13 лютого 2008 року станом на 14 грудня 2010 року у розмірі 269047,13 дол.США, що в гривневому еквіваленті становить 2138724,65 грн. (а.с.216-217). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і означається його суб`єктивними і об`єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у розгляді справи, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішенням у такій справі правовідносини. Таким чином, законодавець намагається забезпечити єдність судової практики та запобігти появі протилежних за змістом судових рішень. Частиною першою статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику суду як джерело права. У преамбулі та статті 6 параграфу 1 Конвенції, рішенні Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553/99 «Совтрансавто-Холдінг» проти України», а також у рішенні Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова, установа зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно положення ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як видно з матеріалів справи, АТ КБ «ПриватБанк» реалізував право, передбачене положення ч.2 ст.1050 ЦК України звернувшись до суду з позовом у січні 2011 року та достроково стягнув увесь розмір кредитної заборгованості, який визначив станом на 14 грудня 2010 року у розмірі 269047,13 дол.США. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків і пені є безпідставним. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав (не виконав, чи виконав не в повному обсязі), не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, оскільки строк дії договору змінився. У такому випадку кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України. Відповідно до положень ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Як видно з тексту позовної заяви від 16 липня 2015 року, АТ КБ «Приватбанк» просить суд стягнути з [PERSON] заборгованість по кредитному договору №К3V3GK04126726 від 13 лютого 2008 року, в тому числі заборгованості за кредитом у розмірі 165255,37 дол. США; заборгованості по процентам за користування кредитом, які раніше рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2011 року вже було стягнуто. У Постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата прийшла до висновку, що у випадку закінчення строку кредитування або пред`явлення вимоги про дострокове повернення кредиту кредитор втрачає право на нарахування процентів передбачених кредитним договором, а його права підлягають захисту відповідно до положень частини 2 статті 625 ЦК України, а саме, кредитор отримує право нараховувати 3 % річних від простроченої суми кредиту. У подальшому зазначений висновок щодо неможливості нарахування процентів передбачених кредитним договором був підтриманий Великою Палатою у своїх Постановах від 04.07.2018 року у справі № 310/11534/13-ц та від 31.10.2018 року у справі № 202/4494/16-ц. Вимог про застосування ст.625 ЦК України позивачем в рамках даного спору не заявлено, у зв`язку з чим суд вирішує спір виключно в межах заявлених вимог з дотриманням принципу диспозитивності в силу ст.13 ЦПК України. Отже, оскілки позивачем реалізовано право на дострокове примусове стягнення усієї суми кредитної заборгованості, збільшення валютного курсу, та періоду стягнення не може бути підставою для порушення ст. 61 Конституції України та подвійної відповідальності [PERSON] за кредитними зобов`язаннями в рамках укладеного 13 лютого 2008 року кредитного договору № К3V3GK04126726, тому в задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно положення п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, у зв`язку із відмовою позивачу в задоволені позовних вимог, судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed