Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 2328 грн. за спожиту електроенергію, а також 490 грн. штрафних санкцій. В обґрунтування заявлених позовних вимог, позивач зазначила, що є власником 13/100 частин квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 13.03.2003 року, за яким у дар прийняла одну кімнату, площею 17,57 кв.м., жилою площею 10,80 кв.м. (згідно технічного паспорта кімната № 5) Власниками 44/100 частин квартири є сини позивача [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2002 року, за яким набули у власність три кімнати (згідно технічного паспорта кімнати №№ 1, 2, 3). Кімнати згідно технічного паспорта №№ 6 та 7 є неприватизованими та вільними. Власником кімнати № 4, площею 14,1 кв.м. є відповідач [PERSON], в якій проживає стороння особа. На ім'я позивача оформлено договір про користування електричною енергією, витрати за всю спожиту електричну енергію несе позивач. Оскільки фактично власниками кімнат у квартирі є родина позивача та відповідач, між позивачем та відповідачем існувала домовленість розподіл витрат на електричну енергію порівну. Відповідач надав згоду на сплату половини вартості від спожитої електричної енергії, однак вказану домовленість не виконує. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. З'ясовано відсутність відзиву на позов станом на час судового розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, у зв'язку із чим суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд надходить до наступних висновків. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником кімнати, загальною площею 17,57 кв.м., житловою площею 10,80 кв.м., що складає 13/100 ідеальних часток квартири № [ADDRESS] на підставі договору дарування, укладеного 13.03.2003 року між [PERSON] та [PERSON] Власниками 44/100 ідеальних часток квартири № [ADDRESS] є діти позивача [PERSON] та [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 09.08.2002 року, укладеного з [PERSON] та [PERSON] Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначає про те, що відповідач є власником кімнати № 4, площею 14,1 кв.м. у квартирі № [ADDRESS], і за вказаних обставин просить стягнути з останнього половину вартості витрат на електроенергію. Вирішуючи питання про права позивача, суд виходить з того, що матеріали цивільної справи не містять жодних доказів в обґрунтування тієї обставини, що відповідач є власником кімнати у квартирі № [ADDRESS]. На підтвердження вказаного факту позивач в розпорядження суду належних та допустимих доказів не надала. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи та підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). За змістом положень ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. У поданому позові позивач просить стягнути з відповідача половину вартості плати за електроенергію. Однак, суд окремо звертає увагу на ту обставину, що з наданої копії договору купівлі-продажу від 09.08.2002 року вбачається, що власниками 44/100 частин квартири є [PERSON] та [PERSON], які станом на час звернення до суду з позовом та розгляду справи судом, є повнолітніми. За змістом положень статті 360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Згідно ст. 541 ЦК України, солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Посилаючись на ту обставину, що позивач та відповідач мають рівні ідеальні частки у квартирі № [ADDRESS], в обґрунтування вказаної обставини позивач жодних доказів в розпорядження суду не надала. Частиною першою статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першої статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням вказаних норм закону правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи і інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або ос порені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або про відмову в їх задоволенні. Таким чином, враховуючи, що в силу ст.ст. 4 ЦПК України, 15 ЦК України, судовому захисту підлягає порушене, невизнане, або оспорюване цивільне право особи, а з наведених вище підстав, позивачем не доведено факт порушення цивільного права, яке б підлягало захисту судом.

Outcome: dismissed