Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та визнання громадянина таким, який втратив право користування жилим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.06.2013 року позивачка є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі окрім неї зареєстрований також відповідач по справі і який є колишнім власником та у вказаній квартирі не мешкає з 17.06.2013 року та особистих речей не зберігає. Враховуючи зазначене просить суд усунути перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS], визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] Донецької області. У судове засідання позивачка [PERSON] та її представник за довіреністю [PERSON] не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Надали до суду заяву, у якій підтримали позовні вимоги у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечували та просили суд розглянути справу за їх відсутності. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі договору договору купівлі-продажу від 20.06.2013 року [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. (а.с. 3). Як вбачається з довідки про склад сім'ї від 21.08.2015 року, у квартирі [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON], [INFO], який є колишнім власником. (а.с.7). Згідно акту про не проживання від 21.08.2015 року, відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS], з 17.06.2013 року (а.с.6). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 20.06.2013 року [PERSON] зобов'язаний знятися з реєстраційного обліку та звільнити квартиру до 01.07.2013 року. (а.с.3) Право власності колишнього власника припинено у зв'язку з відчуженням об'єкта нерухомості (п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України). Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ст. ст. 150, 155 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено право користування жилим будинком (квартирою). Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, проаналізувавши вищезазначені обставини та норми законів, суд приходить до висновку, що позивач, який в установленому законом порядку набув право власності на спірну квартиру, має право на визнання попереднього власника таким, що втратив право користування квартирою.

Outcome: approved