Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулася до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до відповідача, у якому просить визнати інформацію у постанові слідчого Савченко Т.А. від 19 червня 2018 року щодо неї неправдивої й неперевіреної - наклепом, що ганьбить її честь і гідність, а також зобов'язати відповідача письмово спростувати таку інформацію (а.с.3 на звороті). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалася на те, що 24 липня 2018 року їй стало відомо, що 19 червня 2018 року слідчий Савченко Т.А., у провадженні якої перебувало кримінальне провадження за фактом доведення до смерті її доньки громадянки Німеччини [PERSON] винесла постанову про закриття кримінального провадження, у якій зазначила неправдиву і неперевірену інформацію щодо позивача, яка не відповідає дійсності та ганьбить її честь і гідність, а саме про божевілля позивача. Однак позивач зазначає, що вона ніколи не зверталася до лікаря-психіатра за допомогою та жодного діагнозу немає, оскільки вона є врівноваженою та адекватною людиною. Для підтвердження психічно-медичної інформації про позивача відповідач має надати оригінал медичної карти її доньки (а.с.2-3). Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, просила їх задовльнити. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Заслухавши пояснення позивача, дослідивши та оцінивши надані докази, у їх сукупності з увагою на їх належність, допустимість та достатність, проаналізувавши доводи, які викладені в позовній заяві і співставивши їх з матеріалами справи, суд встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого Соборного ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області старшого лейтенанта Савченко Т.А. від 19 червня 2018 року було закрите кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12018040650001035 від 30 квітня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 140 КК України, у зв'язку з встановленням відсутності складу кримінального правопорушення (а.с.4-5). Відповідно до змісту указаної постанови до Соборного ВП ДВП надійшла заява від [PERSON], у якій остання просила вжити заходів до лікаря ОКЛ ім. Мечникова, який неналежно виконав свої професійні обов'язки внаслідок недбалого до них ставлення, що спричинило смерть доньки Хербст Іамзе Йосипівни. Також у постанові зазначено, що мати хворої безперервно втручалась у лікувальний процес, постійно перебувала біля хворої, висловлювала маячні ідеї недовіри до медичного персоналу. У рамках марення переслідування та зовнішнього впливу віднесла частину персоналу лікарів до «агентів зовнішньої розвідки Німеччини», а лікувальні заходи та міри догляду оцінювала як спроби «позбавити її доньку життя на замовлення спецслужб».

Outcome: dismissed