Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача заборгованість за договором № б/н від 23.12.2007 року у розмірі 23\~623,30 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтування вимог зазначає, що 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Відповідачка належним чином зобовязання за даним договором не виконує, у звязку з чим, виникла заборгованість. Станом на 26 травня 2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 26\~059,84 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3\~171,86 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13\~527,98 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9\~360,00 грн. Від цієї суми заборгованості віднімається сума, у розмірі 4\~037,65 грн., яка була задоволена судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 24.12.2008 року з відповідачки [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ «ПриватБанк», та різниця становить 22\~022,19 грн. Також, нараховані штрафи відповідно до пункту 8,6 Умов та правил надання банківських послуг: штраф (фіксована частина) у розмірі 500,00 грн., штраф (процентна складова) у розмірі 1\~101,00 грн. 11 коп. Таким чином, заборгованість становить 23\~623,30 грн., яку необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено у повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року залишено без змін а апеляційна скарга ПАТ КБ «ПриватБанк» відхилена. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 листопада 2015 року рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 27 лютого 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 13 липня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у позові. Також надав суду заяву про застосування строку позовної давності на підставі чого і просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Суду повідомив, що на момент укладення договору у 2007 році вона не отримувала на руки платіжну картку, вона лише отримала екземпляр анкети-заяви та після предявлення його до каси банку отримала готівку у розмірі 4\~000,00 грн. через касу. Коли вона здійснювала поточні платежі аби погасити кредит, вона приходила до банку, називала своє прізвище згідно якого встановлювали номер картки, та вносила готівку через касу банку в рахунок погашення заборгованості. Картки в неї на руках ніколи не було, вона її не отримувала. Заперечувала факт здійснення оплати 17 лютого 2012 року. Їй невідомо хто, з якої картки та з якою метою перерахував на її рахунок 300,00 грн. Особисто вона цього не робила. Просила відмовити у позові. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні встановлено, що 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 4\~000,00 грн., у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік, на суму залишку заборгованості за кредитом (а.с. 10). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з умовами надання банківських послуг, правилами користування платіжною карткою складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. Кредитодавець свої зобов`язання виконав повністю та надав позичальнику обумовлену договором суму грошових коштів. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 ЦК України - «Позика», якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. В той же час, відповідач не виконав умови кредитного договору, погашення кредиту не здійснював належним чином, чим порушив зобовязання, щодо щомісячної сплати кредитних коштів та процентів за користування наданими кредитними коштами, що прямо передбачалось умовами та правилами надання банківських послуг. Як зазначено у позові, у звязку з невиконанням кредитних зобовязань, станом на 26 травня 2014 року заборгованість відповідачки перед банком становить 26\~059,84 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3\~171,86 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом у розмірі 13\~527,98 грн., заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9\~360,00 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с. 6-9). Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як вбачається із матеріалів справи, судовим наказом Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року, з відповідача вже було стягнуто заборгованість за кредитним договором у розмірі 4\~037,65 грн. Наказ набрав чинності 26 січня 2009 року (а.с. 5). Відповідно до ч.4 ст. 338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних визначив наступні підстави скасування рішень судів: -Судами не було зясовано чи виконано зазначений судовий наказ та коли, а відтак не встановлено період, за яки банк мав право нараховувати проценти за користування кредитними коштами; -Суди не перевірили суму нарахованої заборгованості, зокрема, з якого часу утворилася вказана сума; -Суди не перевірили обставин переривання строку позовної давності внаслідок часткового погашення боргу, на які вказував позивач; -Суди не врахували, що кредитні кошти були перераховані на платіжну картку, яка діє в межах визначеного строку, не встановили строк дії кредитного договору та платіжної картки. Не зясували, чи продовжувався цей строк та чи видавалась відповідачу нова банківська картка, чи відбувалася пролонгація дії договору з урахуванням позиції висловленої ВСУ у постанові № 6-103цс14 від 24.09.2014 року. В звязку з чим суд вважає за необхідне зазначити наступне. Судом встановлено, що згідно постанови Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ про повернення виконавчого документа стягувачеві від 30.06.2010 року, судовий наказ № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року, про примусове стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 4\~037,65 грн., зазначений судовий наказ було повернуто Позивачу, у звязку з тим, що у Відповідача відсутнє майно на яке може бути звернено стягнення (а.с. 144-145). Згідно пояснень наданих представником позивача у судовому засіданні встановлено, що після цього судовий наказ повторно до примусового виконання не предявлявся, на теперішній час він не виконаний. Таким чином, суд вважає встановленим той факт, що судовий наказ № 2н-2512/2008 від 24 грудня 2008 року на час розгляду справи у суді не виконаний. Щодо часу виникнення заборгованості та її розміру суд зазначає, що відповідно до наданого Позивачем розрахунку заборгованості та виписки з особового рахунку відповідача вбачається, що заборгованість виникла у квітні 2008 року, після того як відповідач не внесла черговий платіж з погашення заборгованості. Судом встановлено відповідно до наданих представником позивача додаткових пояснень, що станом на час звернення до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості у розмірі 4\~037,65 грн. станом на 04.11.2008 року заборгованість складалася з: 3\~171,86 грн. заборгованість за кредитом, 865,79 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом. Оскільки стягнута судовим наказом сума заборгованості не була оплачена відповідачем, заборгованість продовжувала нараховуватися з 05.11.2008 року та станом на 26.05.2014 року та час звернення у 2014 році до суду з даною позовною заявою становила 23\~623,30 грн., яка складається з: 12\~662,19 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом (нарахованих за період з 05.11.2008 року по 26.05.2014 року), 9\~360,00 заборгованість по комісії за користування кредитом, 500,00 грн. штраф (фіксована частина), 1101,11 грн. штраф (процентна складова) (а.с. 149-151). Щодо строку дії платіжної картки та встановлення обставин її пролонгації суд зазначає наступне. Згідно відповіді ПАТ КБ «ПриватБанк» № 30.1.0.0/2-20141203/667 від 11.12.2014 року встановлено, що картка видана за Договором б/н від 23.12.2007 року має термін діє до 01.07.2011 року (а.с. 42). Згідно правової позиції Верховного Суду України висловленої у Постанові № 6-103цс14 від 24.09.2014 року надано розяснення, що відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою строк дії картки вказаний на лицевій стороні карти (місяць і рік), і вона діє до останнього календарного дня зазначеного місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі останнім днем місяця, указаного на картці. Пролонгація договору передбачає продовження строку дії договору після виконання сторонами його умов і переукладання договору на тих самих умовах, на яких він був укладений, із видачею нової платіжної картки із визначеним лімітом кредитних коштів. В обґрунтування обставин пролонгації кредитного договору позивач посилався на п. 9.12. Умов надання банківських послуг та на бланк № 1208040800204072947 «Додаткова інформація» від 16.03.2011 року (а.с. 146), зазначаючи, що вказаний документ є підтвердженням того, що договір було пролонговано. Однак, суд не приймає до уваги зазначений доказ, оскільки він не відповідає умовам належності та допустимості доказів. У відповідності до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до положень ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. З наданого суду бланку № 1208040800204072947 «Додаткова інформація» від 16.03.2011 року (а.с. 146) не можливо встановити про що складений цей документ, не можливо встановити субєкта його вчинення, на чиє імя він виданий, яка платіжна картка видана або пролонгована, а отже він є недопустимим доказом а тому не береться судом до уваги. На вказаному бланку дійсно міститься підпис Відповідача, і у судовому засіданні відповідач не заперечував обставин підписання ним зазначеного документа під час перебування ним у банку. З пояснень відповідача вбачається, що підписала вона цей бланк на вимогу працівників банку. Враховую наведене суд вважає встановленим той факт, що після закінчення строку дії платіжної картки, виданої на імя відповідача, строк її дії не пролонгувався та новий договір між сторонами не переукладався, нова картка відповідачу на видавалася та новий ліміт кредитних коштів сторонами не визначався. Стороною позивача не надано суду належних та допустимих доказів, у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України, які б спростовували ці обставини. Щодо посилання позивача на переривання строку позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Відповідно до ч. 1 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. В обґрунтування факту переривання строку позовної давності позивач посилається не те, що Відповідачем здійснювалися часткове погашення заборгованості, а саме що 17.02.202 року відповідачем було здійснено оплату у розмірі 300,00 грн., що на думку Позивача, свідчить про визнання Відповідачем свого боргу. На підтвердження факту оплати існуючої заборгованості позивачем надано суду виписку з особового рахунку Відповідача за період 01.01.1999 року по 13.01.2016року (а.с. 137-143). З виписки вбачається, що 17 лютого 2012 року на платіжну картку № 2222**** **** 3831 було перераховано 300,00 грн. та зазначено «южное отд. Отделение № 30. Касса: приходная операция. Надходження готівки за платіжними картками (SAMDN5000 **** **** 9973) платник: [PERSON] (з карти на карту № 2222**** **** 3831) Депозит». Отже судом встановлено та цей факт не заперечувався Позивачем, що грошові кошти на картку відповідача надійшли з іншої платіжної картки, тобто мав місце факт перерахування грошей з одної картки на іншу, а не факт внесення відповідачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. В судовому засіданні Відповідач заперечувала факт сплати нею 17 лютого 2012 року грошових коштів у розмірі 300,00 грн. в рахунок погашення заборгованості. Належних та допустимих доказів, які б спростовували факт внесення відповідачем грошових коштів саме в рахунок погашення заборгованості, позивачем суду не надано. Суд не приймає до уваги посилання позивача на той факт, що перерахування грошових коштів з однієї картку на іншу свідчить про вчинення відповідачем дій спрямованих на погашення боргу, оскільки грошові кошти були перераховані з карти невідомої особи на карту відповідача, а не призначалися як сплата відповідачем заборгованості за кредитним договором . Підсумовуючи наведене суд приходить до переконливого висновку, що Позивачем не здійснювалося дії, які б свідчили про визнання ним боргу, а тому переривання строку позовної давності не відбувалося. Вирішуючи питання про задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 3\~171,86 грн. суд зазначає, що вони задоволенню не підлягають, оскільки питання щодо стягнення зазначеної суми вже вирішувалося у судовому порядку, про що було видано відповідний судовий наказ від 24 грудня 2008 року. Позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості по процентами за користування кредитом у розмірі 13\~527,98 грн., та заборгованості по комісії за користування кредитом у розмірі 9\~360,00 грн., задоволенню також не підлягають з підстав пропуску позивачем строку звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Як вбачається з матеріалів справи 23.12.2007 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір № б/н відповідно до умов якого, остання отримала кредит у розмірі 4\~000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Як вже зазначалося судом строк дії платіжної картки сплив 01.07.2011 року. Позивач з позовною заявою звернувся до суду 15 серпня 2014 року, у звязку з чим строк позовної давності щодо стягнення заборгованості за процентами, нарахованими до закінчення строку дії кредитного договору та комісії за користування кредитними коштами, а саме до 01 липня 2011 року, закінчився 01.07.2014 року. Що стосується вимог щодо стягнення нарахованих відсотків за користування кредитом та комісії за користування кредитними коштами станом на 26 травня 2014 року, тобто після закінчення строку дії платіжної картки, то дані вимоги також задоволенню не підлягають, оскільки в даному випадку закінчення строку дії договору співпадає зі сплавом дії платіжної картки, а саме 01.07.2011 року. Право позикодавця вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів у разі прострочення сплати чергових платежів передбачено ст. 1050 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Також, аналізуючи норми ст. ст. 261, 530, 631 ЦК України, слід дійти висновку про те, що у разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, кредитор протягом всього часу - до закінчення строку виконання останнього зобов'язання, вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини позики, що підлягає сплаті разом з нарахованими процентами, а також стягнути несплачені до моменту звернення кредитора до суду з позовом, щомісячні платежі (з процентами) в межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, при порушенні клієнтом строків платежів за будь-яким грошовим зобовязанням передбаченим даним договором більш як на 120 днів, Клієнт зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. + 5% від суми. Як вбачається з матеріалів справи, порушення строків платежів відповідачкою було здійснено ще у 2008 році, у звязку з чим позивач звертався до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості. Згідно вимог ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідності до ст. 258 ЦК України спеціальна позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Оскільки про порушення свого права позивач дізнався ще у 2008 році, а позовні вимоги про стягнення штрафу були подані до суду лише 15.08.2014 року, то суд вважає що в задоволенні даних вимог також необхідно відмовити, у звязку зі спливом строку позовної давності щодо стягнення штрафу. Таким чином позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором задоволені не підлягають, оскільки сплинув строк позовної давності, про застосування якого було заявлено відповідачем. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачу у задоволенні позову відмовлено, судові витрати підлягають віднесенню на користь позивача. На підставі ст.ст. 257-261, 264, 266, 526, 530, 1048-1054 ЦК України, та

Outcome: dismissed