Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що на підставі кредитного договору від 09 липня 2007 року банк зобовязався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 68 773,04 грн. на термін до 09.07.2014 року, а відповідач зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Позивач зобовязання за договором кредиту виконав у повному обсязі, а саме надав кредит у розмірі, передбаченому умовами договору. Відповідач не надавав своєчасно кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також іншими витратами, відповідно до умов договору, станом на 04.08.2016 року має заборгованість у розмірі 109 756,83 грн., яка складається з наступного: 28 139,15 грн. заборгованість за кредитом, 16 671,86 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 1 712, 50 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом, 63 233,32 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Позивач просив стягнути заборгованість в сумі 90 000 грн., а саме заборгованість за кредитом, за відсотками та комісією у вказаному розмірі, а заборгованість за пенею в сумі 43 476,49 грн. та судові витрати. Рішенням Олександрівського районного суду Донецької області від 12 вересня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що відповідач заперечував наявну заборгованість та поставив під сумнів правильність проведеного розрахунку, посилаючись на відсутність у розрахунку платежів, які були сплачені відповідачем на виконання умов договору. Предметом позову, який підлягає доказуванню, є розмір заборгованості за кредитним договором. Банк надав суду докази щодо наявності заборгованості, а саме розрахунок заборгованості. Відповідач, в свою чергу, не спростовував докази, надані банком, щодо цього факту. Судом першої інстанції фактично звільнено відповідача від виконання зобовязань за кредитним договором та звільнено від відповідальності за невиконання зобовязань на підставі лише одних формальних міркувань. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово бухгалтерської експертизи з метою зясування питання наявності або відсутності заборгованості відповідача за кредитним договором не проводилось, а надані до суду документи належним чином не досліджені. Поставивши під сумнів правильність проведеного розрахунку та не надавши власного розрахунку, відповідач поклав тягар доказування виключно на позивача, в той час, коли згідно ст. 60 ЦПК України повинен був довести власним розрахунком відсутність заборгованості за договором. Суд поклався на припущення відповідача щодо невірності розрахунку, за відсутності належних та допустимих доказів з боку відповідача,а також не перевірив чи збігається сума заборгованості погашеної відповідачем із сумою заборгованості чи окремими її складовими у розрахунку позивача. В засіданні апеляційного суду представник позивача [PERSON] підтримував апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні. Відповідач в засідання апеляційного суду не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності у звязку із неможливістю явки за станом здоровя. Згідно ч.2 ст. 205 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що позивачем не надано достатніх доказів існуючої заборгованості відповідача по кредиту, крім того, позивачем не виконана вимога суду щодо надання належної копії договору, у наданій суду копії умови викладені нерозбірливо. Відповідач надав оригінали квитанцій від 9 серпня 2010 року та від 17 лютого 2009 року, якими підтверджено, що він сплачував кредитні платежі, але ці платежі безпідставно не були враховані позивачем в рахунок сплати кредиту. З вказаними висновками суду погодитись у повному обсязі неможливо, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права. Статтею 1054 ЦК визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Із справи вбачається, що 09 липня 2007 року між сторонами був укладений кредитний договір № DO1DAU00080178, за яким позивач отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредит у розмірі 68 773,04 грн. на термін до 09.07.2014 року та зобовязався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, що встановлені кредитним договором. Кредит в сумі 68 773,04 грн. виданий на наступні цілі: 47 935 грн. на придбання автомобіля, 34 грн. на оплату за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна та в розмірі 29 324,69 грн. на оплату стразових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3,2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі1,34% в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 1% від суми виданого кредиту в період видачі кредиту, щомісячно в період сплати в розмірі 0,14% від суми виданого кредиту. Періодом сплати визначено період з 10 по 15 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за виключенням винагороди, яка виплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1048,78 грн. для погашення заборгованості по кредитному договору, яка складається із заборгованості по кредиту, процентам, винагороди. У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на невиконання відповідачем умов договору та наявність заборгованості за кредитом в сумі 28 139,15 грн., за відсотками 16 671,86 грн., по комісії 1 712,50 грн., пені 63 233,32 грн.. Відповідач у запереченні на позов посилався на те, що він своєчасно з 10 по 15 число кожного місяця сплачував кошти у погашення кредиту в сумі 1 048,78 грн., кредит він погасив достроково повністю, що підтверджено банківськими квитанціями, останній платіж здійснено 21 травня 2012 року. Неодноразово він звертався у банк з проханням надати інформацію про виплачений кредит, але отримав три відповіді про те, що інформація надана бути не може. У серпні 2015 року банк звертався до суду з позовом про стягнення з нього коштів за кредитом, але через повторну неявку представника позивача позов був залишений без розгляду. Просив застосувати строк позовної давності. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що позивачем не враховані дві квитанції від 09 серпня 2010 року на суму 490 грн. та від 17 лютого 2009 року на суму 10 428,84 грн. та на неодноразові звернення відповідача до банку спеціаліст банку визнав неспроможність провести розрахунок. Висновок суду щодо неврахування квитанції від 09 серпня 2010 року на суму 490 грн. невірний, оскільки із розрахунку заборгованості вбачається, що 10 серпня 2010 року віднесено до графи сплачено процентів 421,50 грн., сплачено комісії 68,50 грн., всього 490 грн.. Отже, ця квитанція банком врахована (а.с. 6, 35). Квитанція від 17.02.2009 року врахована позивачем не у повному обсязі. У розрахунку заборгованості вказано, що за цей день сплачено процентів 903 грн., погашено пені 28,84 грн., сплачено комісії 137 грн., тобто враховано 1068,84 грн.. Залишок у розмірі 9 359,16 грн. позивачем в рахунок погашення кредиту не враховано (а. с. 5, 32). Представником позивача надано відповіді на запит апеляційного суду про те, що квитанція від 17.02.2009 року про прийняття банком 10 428 грн. видана помилково та у цей день відповідач сплатив лише 1 068,84 грн.. Однак, іншої квитанції на суму 1 068,84 грн. не надано. Квитанція, видана банком на суму 10 428 грн. від 17.02.2009 року містить всі необхідні реквізити, печатку приходної каси із зазначенням прізвища працівника банку, вказівку про погашення заборгованості саме за спірним кредитом. Тому посилання банку про видачу квитанції помилково та неврахування її під час проведення розрахунку є безпідставним. На неодноразові запити суду банк відмовився надати розрахунок заборгованості з врахуванням квитанції на суму 10 428 грн., посилаючись на неможливість проведення розрахунку та на те, що квитанція видана помилково. Із наданих відповідачем квитанцій, а також із наданих позивачем виписки про погашення кредиту, розрахунку заборгованості та виписки по рахунку вбачається, що відповідач сплачував суми в погашення кредиту, не у повній мірі дотримуючись умов договору. Так, згідно п.7.1 кредитного договору позивач повинен був сплачувати в погашення кредиту щомісячно в період з 10 по 15 число кожного місяця по 1048,78 грн.. Однак, у вересні 2007 року платіж був здійснений 17 вересня, у лютому 2009 року платіж здійснений 17 лютого, тобто платежі здійснені невчасно, у березні 2009 року платіж здійснено не у повному обсязі в сумі 520 грн., у квітні та у липні 2009 р. платежі здійснювались 17 числа, у січні 2010р. 18 числа, у січні 2001 року платіж здійснено 20 числа, у лютому 2012 року 24 числа. Згідно з п.7.4 договору при порушенні позичальником зобовязань по погашенню кредиту, передбачених пунктами 1.1, 2.2.4,2.3.3 цього договору позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом в розмірі 2,5 % на місяць, розраховані на суму непогашеної у строк заборгованості за кредитом. 21 травня 2012 року відповідач здійснив останній платіж за кредитним договором. У березні 2013 року відповідач звернувся із заявою до банку, у якій вказував, що за його розрахунками він виплатив кредит достроково, оскільки сплачував щомісячні платежі у сумах, більших, ніж визначено договором, однак, працівники банку повідомили його про заборгованість в сумі 26 тисяч гривень, просив надати докладний розрахунок заборгованості та періодів її утворення. На цю заяву банком надано відповідь, про те, що заборгованість виникла через припинення внесення щомісячних платежів з березня 2012 року, а також через списання банком коштів з кредитної лінії на сплату страхових платежів, які не були здійснені відповідачем. Із наданих відповідачем копій листів, отриманих ним від банку вбачається, що у 2014 році він звертався до банку із запитами щодо перерахунку, та отримав відповіді від 01.07.2014 року, від 11.08.2014 року, від 26.08.2014 року про те, що працівники банку шукають необхідну інформацію в архівах і програмних комплексах банку та проводять перевірку даних, після закінчення цієї роботи буде надана відповідь. Як вбачається з виписки про погашення кредиту, наданої банком 28 серпня 2013 року за період з 09 липня 2007 року по 28 серпня 2013 року позивач сплатив 78 798,21 грн., з яких 25 670 грн. віднесено на погашення тіла кредиту, 9 331,75 грн. на погашення простроченого тіла кредиту, 23 533,63 грн. на погашення процентів, 16 540,74 грн. на погашення прострочених процентів, 2 604,72 грн. на погашення комісії, 1 299,78 грн. на погашення простроченої комісії, 454,09 грн. на погашення пені та штрафів. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2013 року частково задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» до ПАТ «Акцент Банк», [PERSON] про звернення стягнення. В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DO1DAU00080178 від 09.07.2007 року звернено стягнення на предмет застави автомобіль DAEWOO FSO, модель Ланос, рік випуску 2007, реєстраційний номер АН 4423СЕ, що належить на праві власності відповідачу [PERSON] шляхом опису та передачі зазначеного автомобіля ПАТ КБ «Приватбанк» з правом його продажу ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі продажу будь яким способом з іншою особою покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» судовий збір у розмірі 337,97 грн., у іншій частині позову відмовлено. Ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 11 вересня 2015 року позовна заява ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишена без розгляду. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) (п.1.ч.2 ст. 258 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність (ст. 257 ЦК України) за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Такі правові позиції висловлені Верховним Судом України у справі № 6-2520цс15 6 квітня 2015, у справі № 6-154 цс15 від 30 вересня 2015р.. Позивач здійснив останній платіж за кредитним договором 21 травня 2012 року. Згідно з договором платежі слід здійснювати щомісячно з 10 по 15 число кожного місяця. У червні 2012 року під час несплати чергового платежу позивач дізнався про порушення його права. До суду з даним позовом позивач звернувся 18 серпня 2016 року, пропустивши встановлений законом строк позовної давності 3 роки, а до вимог про стягнення пені 1 рік. Представник позивача підтвердив в засіданні апеляційного суду про відсутність домовленості між сторонами щодо збільшення строку позовної давності. Позивач подав заяву про застосування строку позовної давності. Представник позивача посилався на те, що строк давності перервався предявленням позову в Індустріальний районний суд м. Дніпропетровська. Однак, як вбачається із наданої представником позивача копії заочного рішення цього суду від 22 травня 2013 року воно набуло законної сили 04.06.2013 року. Згідно з частинами 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Предявленням вказаного позову перебіг строку позовної давності дійсно перервався, але трьохрічний строк з моменту набуття чинності рішенням минув 5.06.2016 року, а позивач звернувся з даним позовом 18.08.2016 року, з пропуском встановленого законом 3-х-річного строку позовної давності та строку в 1 рік до вимог про стягнення пені. Клопотання про поновлення пропущеного строку позивач не заявив, вважаючи, що строк не порушено, доказів поважності причин пропуску строку не надав. Залишення ухвалою Олександрівського районного суду Донецької області від 11 вересня 2015 року позову банку до відповідача без розгляду строку позовної давності не перериває, відповідно до ч.1 ст. 265 ЦК України. Оскільки позов обґрунтований, але поданий з пропуском встановленого законом строку позовної давності, та позивачем не надано доказів поважності причин пропуску строку у задоволенні позову слід відмовити у звязку із пропуском строку позовної давності. Згідно з п. п.3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України невідповідність висновків суду обставинам справи та неправильне застосування норм матеріального і процесуального права є підставою для скасування рішення і ухвалення нового рішення.

Outcome: partial