Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-05 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про видачу обмежувального припису, просила: - заборонити [PERSON] перебувати в місці спільного проживання (перебування) з [PERSON] , а саме у квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; - усунути перешкоди [PERSON] у користуванні квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши [PERSON] покинути приміщення вказаної квартири; - заборонити [PERSON] наближення на 100 метрів до місця проживання (перебування), інших місць частого відвідування [PERSON] , а саме: місця реєстрації [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] ; - заборонити [PERSON] особисто і через третіх осіб розшукувати [PERSON] , якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; - заборонити [PERSON] ведення листування, телефонних переговорів з [PERSON] або контактування з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб; - копію рішення направити до Кропивницького відділення поліції Головного управління Національної поліції у Кіровоградській області для взяття [PERSON] , проживаючого за адресою: [ADDRESS] , громадянина України, на профілактичний облік та до виконавчого комітету Кіровоградської міської ради. В обґрунтування поданої заяви зазначено, що заявник проживала зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , у квартирі, що є її власністю за адресою: [ADDRESS] . Починаючи з 21 травня 2019 року, через систематичне вчинення насильства, щодо неї її сином [PERSON] , вона змушена була покинути власне житло та перейти проживати до Обласного центру соціально-психологічної допомоги, що у м. Кропивницькому. Вказано, що її син протягом останніх декількох років постійно чинив щодо неї домашнє насилля. Бив та ображав її, вона неодноразово зверталась до поліції з приводу насилля в сім`ї, але отримувала тільки відписки на її заяви. Була змушена все терпіти та не зверталась до лікарів, оскільки дуже боялась свого сина. Її син ставав все агресивніше, в грудні 2018 року він в черговий раз сильно побив її, так сильно, що її забрала швидка допомога. Нею були отримані травми у вигляді: закритого перелому правої ключиці зі зміщенням, «разрыв правой АКС, закрытый перелом б/бугорка головки правой плечевой кости без смещения», забій, гематоми обличчя, що відповідають ушкодженням середньої тяжкості. За цим фактом було порушено кримінальне провадження 12018120020010746 за ч. 1 ст. 122 КК України. Зазначено, що після нанесення їй тілесних ушкоджень, син продовжував її ображати та бити, кричати на неї, в травні 2019 року вона в черговий раз звернулася до поліції, оскільки вже не мала змоги терпіти щоденні знущання. 19 травня 2019 року син знову намагався її побити, виганяв з дому та ображав нецензурною лайкою. Однак, поліція знову не змогла її захистити. Вони приїхали та поїхали, а вона побоюючись за своє життя була змушена піти з дому до Обласного центру соціально-психологічної допомоги, що у м. Кропивницькому. Зараз коли вона намагається зайти до своєї квартири, її син погрожує їй фізичною розправою та виганяє її. Коли вони зустрічаються у місті, він також ображає її та принижує. В центрі соціально-психологічної допомоги вона може перебувати до 18 серпня 2019 року, йти їй більше нікуди, додому повертатись боїться доки там знаходиться її син. Вважає, що з огляду на дані обставини щодо наявності фізичного та психологічного насильства, що чинить [PERSON] , а також наміри останнього, що виражаються у погрозах, вона є жертвою такого насильства та потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 12 серпня 2019 року відкрито провадження у справі /а.с.26/. У судовому засіданні заявниця [PERSON] та її представник - адвокат Шепеленко А.О., повністю підтримали заявлені вимоги, просили їх задовольнити. [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність заінтересованої особи, за наявних у справі матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 350-5 ЦПК України справа про видачу обмежувального припису розглядається судом за участю заявника та заінтересованих осіб. У разі якщо участь заявника становить загрозу подальшої дискримінації чи насильства для нього, справа може розглядатися без його участі. Неявка належним чином повідомлених заінтересованих осіб не перешкоджає розгляду справи про видачу обмежувального припису. Заслухавши пояснення заявниці, представника заявниці, вивчивши письмові матеріали справи (в.т. адміністративні справи № 404/8839/18, № 3/404/2999/18; № 404/4646/19, № 3/404/1488/19), суд дійшов висновку, що вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 27 вересня 1993 року, виданого Кіровоградською міською Радою народних депутатів, квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.20/. Відповідно до відмітки у паспорті серії [NUMBER] , [PERSON] реєстрована за адресою: [ADDRESS] .с.9-10/. Звертаючись до суду з заявою про видачу обмежувального припису, [PERSON] посилається на ту обставину, що її син [PERSON] впродовж декількох останніх років з невідомих причин та мотивів постійно вчиняє щодо неї домашнє насильство, що полягало у постійних побиттях, образах, приниженнях психологічного характеру. З приводу такої поведінки сина заявниця неодноразово зверталася до правоохоронних органів, проте захисту від цих органів вона не отримала. Відповідно до довідки «Про результати проведення перевірки по заяві [PERSON] » вказано, що 20 листопада 2018 року до Кропивницького ВП ГУ НП в Кіровоградській області надійшла заява від громадянки [PERSON] , мешканки [ADDRESS] про те, що гр. [PERSON] за місцем мешкання висловлювався нецензурною лайкою в її адресу та вчиняє сварки. В ході проведення перевірки, встановити всі обставини даної події не представлялось можливим так як при неодноразовому відвідуванні за місцем мешкання гр. [PERSON] двері квартири ніхто не відчинив. В разі встановлення місця знаходження гр. [PERSON] буде вирішуватися питання притягнення його до відповідальності /а.с.12/. Відповідно до довідки «Про результати проведення за повідомленням гр. [PERSON] з приводу домашнього насильства зі сторони сина [PERSON] » вказано, що 21 травня 2019 року до чергової частини Кропивницького ВП ГУНП в Кіровоградській області з відділу «102» УОАЗОР надійшла електронна картка про те, що спеціальною лінією «102» звернулася гр. [PERSON] , 1964 р.н., яка проживає за адресою: [ADDRESS] , яка повідомила про те, що син гр. [PERSON] , 1984 р.н., 19 травня 2019 року вчинив сварку в ході якої ображав нецензурною лайкою, погрожував, намагався вчинити бійку та виганяв з дому. Вказану подію було зареєстровано до журналу єдиного обліку заяв та повідомлень, про вчинені кримінальні правопорушення та інші події Кропивницького ВП за № 24936 від 21 травня 2019 року. В ході проведення перевірки при опитуванні гр. [PERSON] , він пояснив, що 19 травня 2019 року у них дійсно виникла сварка з матір`ю в усній формі, але фізичною розправою він не погрожував та бійки не вчиняв. З [PERSON] було проведено профілактичну бесіду щодо недопущення порушення громадського порядку та вчинення насильства в сім`ї. Крім того, інформації щодо грубого порушення громадського порядку не надійшло та в діях [PERSON] вбачаються ознаки адміністративного правопорушення передбаченого ст. 173-2 КУпАП /а.с.14/. Відповідно до листа начальника Кропивницького відділу поліції від 25 червня 2019 року на адвокатський запит, вказано, що в ході перевірки було встановлено, що 26 грудня 2018 року в своїй квартирі, яка розташована в [ADDRESS] [PERSON] , в ході сварки, наніс своїй матері [PERSON] , тілесні ушкодження середньої тяжкості, а тому за вказаним фактом було розпочато досудове розслідування та зареєстровано відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12018120020010746 від 29 грудня 2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України. На даний час по вищевказаному кримінальному провадженню проводяться всі необхідні слідчі (розшукові) дії направлені на встановлення винних осіб у вчиненому кримінальному провадженні /а.с.13/. Відповідно до довідки № 12981, виданої Кондрашовій В.В., КЗ «Кіровоградська міська лікарня швидкої медичної допомоги» травмпункт, в тому, що їй надана медична допомога в травмпункті 28 грудня 2018 року. Діагноз: «Закритий перелом правої ключиці зі зміщенням, забій, гематоми обличчя. Пороарбітальна гематома справа. Забій, садна поперекового відділу» /а.с.15/. Згідно психологічного висновку спеціаліста від 18 липня 2019 року проведеного психологом Територіального Центру соціального обслуговування населення Бобринецького району, Кіровоградського обласного Центру соціально-психологічної допомоги, зроблено висновки, що відповідно до результатів дослідження можна стверджувати, що клієнтка центру пережила, фізичне, психологічне насильство і потребує психотерапевтичної допомоги з боку фахівців - психологів та психотерапевтів /а.с.17-18/. Відповідно до довідки виданої 04 червня 2019 року директором Обласного центру соціально-психологічної допомоги [PERSON] , про те, що вона з 21 травня 2019 року по 18 серпня 2019 року тимчасово проживає в Кіровоградському обласному центрі соціально-психологічної допомоги як особа, що постраждала від домашнього насильства та у зв`язку з потребою в соціально-психологічній допомозі /а.с.19/. Відповідно до постанови Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15 січня 2019 року [PERSON] , [INFO] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Судом було встановлено, що 09 грудня 2018 року о 17-50 год. [PERSON] перебуваючи за адресою: [ADDRESS] , вчинив сварку із своє ю матір`ю, в ході якої висловлювався на її адресу грубою нецензурною лайкою та образливими словами /а.с.24/. Постановою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 18 липня 2019 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Судом балу встановлено, що 19 травня 2019 року о 19-00 год. [PERSON] перебуваючи в [ADDRESS] вчинив домашнє насильство психологічного та морального характеру відносно матері, за що передбачена відповідальність ч. 2 ст. 173-2 КУпАП /а.с.25/. Згідно інформації, яка містяться в базі даних Армор, [PERSON] , [INFO] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та відноситься до категорії: сімейний насильник. Відповідно до вимог ст. 350-2 ЦПК України заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства або її представником у випадках визначених Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Частиною другою статті 3 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» визначено перелік осіб, на яких поширюється дія законодавства про запобігання та протидію домашньому насильству незалежно від факту спільного проживання, серед яких - подружжя, батьки (мати, батько) і дитини (діти). Статтею 1 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» визначено значення термінів, які вживаються в цьому ж законі, зокрема: - домашнє насильство - діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім`ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім`єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала, а також погрози вчинення таких діянь; - психологічне насильство - форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі д дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров`ю особи; - фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Звертаючись до суду з вимогами про видачу обмежувального припису, заявниця обґрунтувала заявлені вимоги тим, що останній вчиняє щодо неї фізичне та психологічне насильство. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи по суті, був доведений належними письмовими доказами, наявними у матеріалах справи. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3) взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Правилами глави 13 ЦПК України визначено, що розгляд справ про видачу і продовження обмежувального припису провадиться в порядку окремого провадження, а правилами ст. 294 цього Кодексу встановлено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Згідно із ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов`язків: заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; усунення перешкод у користуванні майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; обмеження спілкування з постраждалою дитиною; заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні «Б. проти Республіки Молдова» зазначає: «Суд нагадує, що в силу взятих разом положень статей 1 і 3, держави повинні приймати певні заходи для забезпечення того, щоб особи в межах їх юрисдикції не зазнавали тортур або нелюдського, або такого, що принижує гідність видам поводження чи покарання, включаючи жорстоке звернення з боку приватних осіб (див. A. проти Сполученого Королівства від 23 вересня 1998 року, § 22, Звіти постанов і рішень 1998 VI і вищенаведене рішення у справі Опуз , § 159). В зобов`язання влади, крім іншого, входило зробити все, що можна було розумно очікувати від них, щоб уникнути безпосередньої і прямої загрози для життя встановленої особи або осіб від кримінально-забороненого діяння з боку третіх осіб, про який вони знали або повинні були знати (див., серед багатьох інших, Осман проти Сполученого Королівства від 28 жовтня 1998 року, § 116, Звіти 1998 VIII; E. та інші проти Сполученого Королівства, № 33218/96, § 88, 26 листопада 2002 роки; і Й.Л. проти Латвії, № 23893/06, § 64, 17 квітня 2012 року). В той час як основним предметом статті 8 Конвенції є захист особи від самовільних дій органів державної влади, додатково можуть існувати і невіддільні позитивні зобов`язання по «поваги» приватного життя і сім`ї. Ці зобов`язання тягнуть за собою прийняття деяких заходів у сфері відносин між приватними особами. Особливо діти та інші вразливі особи мають право на ефективний захист (див. X і Y проти Голландії від 26 березня 1985 року, §§ 23-24 і 27, Серія A № 91, і рішення по справі Огаст проти Сполученого Королівства, № 36505 / 02, 21 січня 2003 року). Що стосується поваги приватного життя, Суд раніше стверджував в різних контекстах, що поняття приватного життя включає фізичну і психологічну цілісність особи, і зобов`язанням Держави є захистити його, навіть якщо небезпека відбувається в результаті дій інших осіб. У цьому напрямку, Держави повинні мати у своєму розпорядженні і застосовувати на практиці відповідну законодавчу базу, яка надає захист проти насильницьких дій з боку приватних осіб (див. Вищенаведене рішення у справі X та Y проти Голландії, §§ 22 і 23; Костелло Робертс проти Сполученого Королівства, 25 березня 1993 року, § 36, Серія A № 247-C; DP і Ж.C. проти Сполученого Королівства, № 38719/97, § 118, 10 жовтня 2002 роки; MC проти Болгарії, № 39272/98, §§ 150 і 152, ЄСПЛ 2003 XII; A. проти Хорватії, № 55164/08, § 60, 14 жовтня 2010 року; і вищенаведене справу [PERSON] , § 46). В даному контексті Суд зазначає, що особлива вразливість жертв домашнього насильства і необхідність активного втручання держави щодо їх захисту підкреслені в різних міжнародних документах (наприклад, див. Вищенаведене справу Беваква, §§ 64-65, і Сандра Янкович проти Хорватії, № 38478/05, §§ 44-45, 5 березня 2009 року)». Практика Європейського суду з прав людини у рішенні «Ireland v. the UK», наголошує на тому, що таке, що принижує гідність, поводження або покарання передбачає знущання, які мають викликати у жертви почуття страху, страждання і почуття власної неповноцінності, а також принизити її гідність. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ висловленої у рішеннях «Kudla v Poland» [GC], n. 92237, «Козинець проти України», n. 52, «Лабіта проти Італії», n. 120, «Чембер проти Росії», n. 49244, поводження є «нелюдським», якщо, крім іншого, воно було умисним, застосовувалось впродовж кількох годин поспіль і призводило або до справжніх тілесних ушкоджень, або до гострих фізичних чи душевних страждань. Стаття 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод гарантує існування у внутрішньому праві засобів, які надають можливість скористатися правами і свободами, закріпленими в Конвенції, незалежно від того, як вони подані в національній правовій системі. Це положення вимагає, щоб відповідний внутрішній орган вивчив зміст скарги, яка базується на Конвенції, та забезпечив необхідне виправлення порушеного права. Рішення Європейського суду з прав людини «Chahal v. the UK», n. 145. З огляду на встановлені судом обставини щодо наявності фізичного та психологічного насильства з боку [PERSON] , суд вважає, що заявниця, як жертва такого насильства, потребує захисту у порядку, передбаченому Законом України «Про запобігання та протидію домашньому насильству». Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства та з урахуванням встановлених по справі обставин, суд приходить до висновку, що заява є підставною та обґрунтованою, а тому такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, суд відносить на рахунок держави. Згідно із ч. 4 ст. 350-6 ЦПК України рішення суду про видачу обмежувального припису підлягає негайному виконанню, а його оскарження не зупиняє виконання. На підставі викладеного,

Outcome: approved