Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] стверджуючи, що 13.07.2012 року [PERSON] звернулася до Іллічівського міського суду Одеської області з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації, до якої без її (позивачки) згоди долучила ксерокопії 1, 2, 3, 4, 11 сторінок її громадянського паспорту та довідки про ідентифікаційний номер платника податку, тобто ксерокопії офіційних документів, в яких міститься її (позивачки) конфіденційна інформація, а саме: дата і місце народження, сімейний стан, місце реєстрації та ідентифікаційний номер. За вказаний зверненням [PERSON] суд відкрив провадження у цивільній справі №501/1511/3421/12 провадження 2/501/225/13. Позивачка вказує, що в рамках зазначеної справи [PERSON], надаючи офіційні пояснення суду, визнала факт подання нею до суду копій вище перелічених документів з конфіденційною інформацією позивачки, але не змогла пояснити де, коли і за яких обставин вона їх отримала. Також позивачка зазначає, що внаслідок вказаний дій [PERSON], вона зазнала моральних та психологічних страждань, оскільки у неї началося безсоння та враження, що [PERSON] і до тепер зберігає копії документів з її інформацією. У зв'язку з цим, вважаючи своє право на конфіденційну інформацію порушеним, позивачка просить суд стягнути з [PERSON] на її (позивачки) користь 500,00 грн. на відшкодування моральної шкоди, завданої неправомірним втручанням в приватне життя шляхом незаконного збирання, зберігання та використання її конфіденційної інформації. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, просили суд його задовольнити з підстав зазначених в позові. Відповідачка була належним чином повідомленою про день і час судового розгляду справи, однак до суду не з'явилася та надала заперечення проти позову (а.с.21-22), просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні позову, мотивуючи тим, що 13.07.2012 року вона зверталася до суду з позовом про захист честі, гідності та ділової репутації до [PERSON], але даний позов судом не розглядався, а позовна заява у новій редакції від 16.08.2012 року судом розглядалася, але ніяких копій документів [PERSON] вона до неї не додавала. Також відповідача зазначає, що за фактом порушення прав втручання в приватне життя шляхом незаконного збирання, зберігання та використання конфіденційної інформації 02.03.2013 року [PERSON] зверталася до міліції, прокуратури і суду, за якими відмовлено в задоволенні скарг [PERSON] та вона втручається в її (відповідачки) особисте життя (звертається із заявами до державних установ та отримує відповіді про наявність у неї приватної власності, зберігає вказану інформацію та використовує у своїх скаргах проти неї). Відповідачка просила суд розглянути позов за її відсутністю. Заслухавши позивачку по справі, її представника, ознайомившись з матеріалами вказаної цивільної справи та цивільної справи №501/1511/3421/12 провадження 2/501/225/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. У відповідності до статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст.34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Разом з тим згідно ст.68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. У зв'язку з чим статтею 32 Конституції україни передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Згідно ч.2 ст.11 Закону України «Про інформацію» не допускаються збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження. Відповідно до п.3 мотивуючої частини рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі №1-9/2012 за конституційним поданням Жашківської районної ради Черкаської області щодо офіційного тлумачення положень частин першої, другої статті 32, частин другої, третьої статті 34 Конституції України вказано, що відповідно до частин першої, другої статті 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією України; не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Зазначеним вимогам Конституції України кореспондують положення законодавства України, якими передбачено, що: збирання, зберігання, використання і поширення інформації про особисте життя фізичної особи без її згоди не допускаються, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (абзац другий частини першої статті 302 Цивільного кодексу України); поширення персональних даних без згоди суб'єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 14 Закону України «Про захист персональних даних» від 01 червня 2010 року №2297-VІ (далі - Закон № 2297); конфіденційна інформація може поширюватися за бажанням (згодою) відповідної особи у визначеному нею порядку відповідно до передбачених нею умов, а також в інших випадках, визначених законом (частина друга статті 21 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-ХІІ зі змінами (далі - Закон № 2657); розпорядники інформації, які володіють конфіденційною інформацією, можуть поширювати її лише за згодою осіб, які обмежили доступ до інформації, а за відсутності такої згоди - лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини (частина друга статті 7 Закону України «Про доступ до публічної інформації» від 13 січня 2011 року №2939-VІ (далі - Закон № 2939). Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Згідно до п.3.2 вказаного рішення Конституційного суду зазначається, що інформацією про фізичну особу є відомості чи сукупність відомостей про таку особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована (частина перша статті 11 Закону № 2657). До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, а також адреса, дата і місце народження (частина друга статті 11 Закону № 2657). Конституційний Суд України в абзаці першому пункту 1 резолютивної частини Рішення від 30 жовтня 1997 року №5-зп відніс до конфіденційної інформації про фізичну особу, крім вказаної, ще й відомості про її майновий стан та інші персональні дані. Таким чином, Конституційний Суд України вважає, що перелік даних про особу, які визнаються як конфіденційна інформація, не є вичерпним. Отже, Конституційний Суд України, даючи офіційне тлумачення частин першої, другої статті 32 Конституції України, вважає, що інформація про особисте та сімейне життя особи (персональні дані про неї) - це будь-які відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, а саме: національність, освіта, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров'я, матеріальний стан, адреса, дата і місце народження, місце проживання та перебування тощо, дані про особисті майнові та немайнові відносини цієї особи з іншими особами, зокрема членами сім'ї, а також відомості про події та явища, що відбувалися або відбуваються у побутовому, інтимному, товариському, професійному, діловому та інших сферах життя особи, за винятком даних стосовно виконання повноважень особою, яка займає посаду, пов'язану зі здійсненням функцій держави або органів місцевого самоврядування. Така інформація про фізичну особу та членів її сім'ї є конфіденційною і може бути поширена тільки за їх згодою, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Судом досліджено матеріали цивільної справи №501/1511/3421/12 провадження 2/501/225/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди (а.с.6-9), де на а.с.13-15 містяться копії громадянського паспорту (сторінки 1, 2, 3, 4, 10, 11), картка фізичної особи - платника податків [PERSON] В копіях сторінок паспорту [PERSON] зазначається дата та місце її народження, сімейний стан. Згідно копії позову вбачається, що [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], як фізична особа, з метою захисту свого особистого немайнового права. Отже, вказані документи, які долучені до позову по цивільній справі №501/1511/3421/12 провадження 2/501/225/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] про захист честі та гідності фізичної особи, спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди, містять конфіденційну інформацію щодо [PERSON], яку було оприлюднено у вказаний спосіб (шляхом подачі позову до суду), без згоди [PERSON] Також судом досліджено копію рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 10.06.2013 року, яким у задоволенні позову [PERSON] - відмовлено. Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 30.01.2014 року, апеляційну скаргу [PERSON] - відхилено. Відповідно до копії ухвали слідчого судді від 29 жовтня 2013 року (а.с.27), відмовлено [PERSON] в задоволенні скарги на постанову про закриття кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013170160000663 від 02.03.2013 року, правова кваліфікація ч.1 ст.182 КК України закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення. Згідно копії ухвали апеляційного суду Одеської області від 01 листопада 2013 року (а.с.28-29), апеляційну скаргу захисника [PERSON] діючого в інтересах потерпілої [PERSON] - залишено без задоволення, а ухвалу слідчого судді Іллічівського міського суду Одеської області від 29.10.2013 року, якою відмовлено в задоволенні скарги [PERSON] - без змін. Також, згідно п.4 мотивуючої частини рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі №1-9/2012 вказано, що згідно з частинами першою, другою статті 34 Конституції України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань; кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Цим конституційним положенням відповідають приписи Цивільного кодексу України, якими встановлено, що фізична особа має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію (абзац перший частини першої статті 302). Таке конституційне та законодавче регулювання права особи вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується із Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року, яким визначено, що кожна людина має право на вільне вираження свого погляду; це право включає свободу шукати, одержувати і поширювати будь-яку інформацію та ідеї, незалежно від державних кордонів, усно, письмово чи за допомогою друку або художніх форм вираження чи іншими способами на свій вибір (пункт 2 статті 19). Однією з гарантій реалізації конституційних прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації є законодавче закріплення права кожного на доступ до інформації, яке згідно зі статтею 5 Закону №2939 забезпечується систематичним та оперативним оприлюдненням інформації в офіційних друкованих виданнях, на офіційних веб-сайтах в мережі Інтернет, на інформаційних стендах та будь-яким іншим способом, а також шляхом надання інформації на запити. Разом з тим відповідно до частини третьої статті 34 Конституції України здійснення прав на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя. Таке конституційне обмеження прав особи збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію узгоджується з положеннями пункту 2 статті 29 Загальної декларації прав людини 1048 року, в яких зазначено, що при здійсненні своїх прав і свобод кожна людина повинна зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві. Таким чином, Конституцією України визначено вичерпний перелік підстав, за наявності яких законами України може передбачатися обмеження прав особи на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації, оскільки реалізація цих прав не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб (абзац другий статті 5 Закону №2657), у тому числі й конституційне право особи на невтручання в її особисте і сімейне життя, встановлене частиною першою статті 32 Основного Закону України. Також, відповідно до п.5 мотивуючої частини рішення Конституційного Суду України від 20 січня 2012 року №2-рп/2012 у справі №1-9/2012 зазначено, що положення частини першої статті 32 та частини третьої статті 34 Конституції України перебувають у системному взаємозв'язку і передбачають як недопустимість порушення права людини на недоторканність особистого та сімейного життя, так і реалізацію особою права на вільне збирання, зберігання, використання і поширення інформації. Положення частини другої статті 32 Основного Закону України передбачають вичерпні підстави можливого правомірного втручання в особисте та сімейне життя особи (в тому числі й тієї, яка займає посаду, пов'язану з функціями держави або органів місцевого самоврядування, та членів її сім'ї). Такими підставами є: згода особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації стосовно неї, а також, у разі відсутності такої згоди, випадки, визначені законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Даючи офіційне тлумачення положень частин першої, другої статті 32 Конституції України у системному зв'язку з частиною другою статті 34 цієї Конституції, Конституційний Суд України дійшов висновку, що збирання, зберігання, використання та поширення державою, органами місцевого самоврядування, юридичними або фізичними особами конфіденційної інформації про особу без її згоди є втручанням в її особисте та сімейне життя, яке допускається винятково у визначених законом випадках і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року за №1, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Збирання конфіденційної інформації про особу передбачає отримання їх у будь-який спосіб. Під зберіганням такої інформації розуміється її збереження та накопичення у певному місці на будь-яких носіях (паперових, електронних, відео тощо). Використання конфіденційної інформації про особу - це користування винним за власним розсудом відомостями, які становлять особисту чи сімейну таємницю особи, для задоволення певної потреби чи одержання певної вигоди. Дослідивши всі докази в сукупності, суд зясував, що в рамках цивільної справи №501/1511/3421/12 провадження 2/501/225/13 [PERSON], надаючи офіційні пояснення суду, визнала факт подання нею до суду копій вище перелічених документів з конфіденційною інформацією позивачки, що є підтвердженням збирання, зберігання та вказаної інформації. Також, відповідно до п.4 ч.2 ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у приниженні честі, гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної чи юридичної особи. Згідно до ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається на підставу своїх вимог та заперечень. Отже, суд доходить висновку, що позивачка внаслідок вказаних дій відповідачки зазнала моральних та психологічних страждань, тому суд, зважаючи на характер та обсяг моральних страждань, які зазнала [PERSON], виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості визначає суму моральної шкоди в розмірі 500 грн. Також, відповідно до ст.88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в дохід держави судовий збір у розмірі 243,60 грн., сплату якого було відстрочено позивачці ухвалою суду про відкриття провадження по даній справі на підставі ч.1 ст.82 ЦПК України (а.с.1, 5).

Outcome: approved