Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-30 00:00:00

У січні 2015 р. прокурор Чернігівської області звернувся в суд з позовом до Чернігівської міської ради, [PERSON] про визнання незаконним і скасування п.1.25 рішення Чернігівської міської ради від 27.10.2011р. про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0957 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд,; визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.01.2012 р., виданого на ім»я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0957 га по [ADDRESS] (кадастровий № [NUMBER]), зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 7411010001000728; скасування запису про державну реєстрацію права власності згідно вищевказаного державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.01.2012 р. 23 січня 2012 р. [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 7411010001000728. В обгрунтування заявлених вимог прокурор вказує, що Чернігівською міською радою земельна ділянка у власність [PERSON] передана з порушенням вимог Земельного кодексу України та Закону України «Про охорону культурної спадщини». В порушення земельного законодавства Чернігівською міською радою рішення про надання [PERSON] дозволу на розроблення документації із землеустрою не приймалось, проект землеустрою не розроблявся, межі земельної ділянки до передачі її у власність [PERSON] в натурі (на місцевості) не встановлювалися, обов»язкова державна експертиза землевпорядної документації не проводилась. Прокурор наголошує, що передана [PERSON] у власність земельна ділянка площею 0,0957 га по [ADDRESS] знаходиться у межах території пам»ятки археології місцевого значення Ш-V, ХI-ХШ ст. поселення «Гора», взятої на державний облік рішенням виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17.11.1980 р. № 551, в охоронній археологічній зоні № 2, затвердженої рішенням Чернігівської міської ради від 31.05.2007 р. Наказом Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної дежавної адміністрації вказаний об»єкт включено до Переліку пам»яток археології Чернігівської області, що підлягають занесенню до Державного реєстру нерухомих пам»яток України. Рішення про зміну цільового призначення наданої [PERSON] земельної ділянки не приймалось. Усупереч п.10 ст.6 та ч.3 ст. 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався. Відтак, земельна ділянка [PERSON] у власність відведена Чернігівською міською радою з порушенням вимог ст.ст. 20, 22, 53, 122, 186-1 Земельного кодексу України, ст. 9 Закону «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст.ст. 14, 17, 34,37 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 29 квітня 2015 року прокурору в задоволенні позову відмовлено, оскільки оскаржуване рішення Чернігівської міської ради прийнято 27.10.2011 року, а прокурором подано позов до суду 29 січня 2015 року, тобто з пропуском строку позовної давності, який судом застосований за заявою відповідача [PERSON] Разом з тим, відмовляючи у позові, суд встановив порушення чинного законодавства при передачі у власність [PERSON] спірної земельної ділянки. В апеляційній скарзі прокурор Чернігівської області просить рішення місцевого суду скасувати і ухвалити рішення про задоволення позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального права. Апелянт стверджує, що суд першої інстанції погодився з доводами про порушення вимог земельного законодавства при відведенні у власність [PERSON] земельної ділянки, але дійшов помилкового висновку про пропуск строку позовної давності. Апелянт наголошує, що інформацію про знаходження земельної ділянки у межах пам»ятки археології прокурор отримав від Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації листом від 03.12.2014р. Документація із землеустрою не містить даних щодо розташування земельної ділянки [PERSON] та належності її до об»єкта культурної спадщини, оскільки усупереч вимог закону з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали цивільної справи та інвентаризаційну справу Чернігівського МБТІ на жилий будинок [ADDRESS] та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення по суті спору, виходячи з наступного. Згідно до ч. 2 ст. 45 ЦПК України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і у такому разі прокурор набуває статусу позивача. Відтак, звертаючись до суду з цим позовом, прокурор діяв у відповідності до ст. 45 ЦПК України та згідно до ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру». Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. При цьому, як передбачено в ч. 4 ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Перевіряючи доводи скарги, апеляційним судом встановлено, що на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 15.04.2009 р. [PERSON] є власником ? частин житлового будинку [ADDRESS] (а.с.18,19,20). Згідно до ч.2 ст. 120 ЗК України до [PERSON] перейшло право користування земельною ділянкою площею 0,0957 га. Як убачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до Чернігівської міської ради з клопотанням про передачу у власність земельної ділянки площею 0,0957 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] (а.с.10). На замовлення [PERSON] ПП «ПРИВАТЗЕМ-ОВ» виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на вказану земельну ділянку (а.с.12). Рішенням Чернігівської міської ради від 27.10.2011 р. [PERSON] передано безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,0957 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.41). На підставі вказаного рішення Чернігівської міської ради [PERSON] 16 лютого 2012 р. виданий державний акт серія [NUMBER] на право власності на земельну ділянку площею 0,0957 по [ADDRESS] (а.с.29). Апеляційним судом з матеріалів справи встановлено, що земельна ділянка площею 0,0957 га по [ADDRESS], розташована на території пам»ятки археології місцевого значення Ш-V, ХI-ХШ ст. поселення «Гора», взятої на державний облік рішенням виконкому Чернігівської обласної ради народних депутатів від 17.11.1980 р. № 551, знаходиться в охоронній археологічній зоні № 2, затвердженої рішенням Чернігвської міської ради від 31.05.2007р., взята під державну охорону і облік та паспортизована. Зазначені обставини підтверджено наявними у справі належними і допустимими документальними доказами, які в апеляційному суді відповідачами жодним чином не спростовувались і не заперечувались. (а.с.31-39, 116-129). Як убачається з наявних у справі документів: паспорту пам»ятника Селище «Гора», облікової картки пам»ятника історії та культури та опису пам»ятника, спірна земельна ділянка знаходиться на території відкритого у 1975 р. давньоруського селища «Гора» Чернігівського князівства в давньоруський час; має культурний шар з давньоруським матеріалом товщиною 0,3-0,5 м; досліджені залишки житла ХП ст. із глинобитною піччю округлої форми; знайдені серп, пряжка, обпиляний ріг оленя; включена до Переліку пам»яток археології Чернігівської області, що підлягають занесенню до Державного реєстру нерухомих пам»яток України. Ці обставини в апеляційному суді відповідачами не спростовані. Передаючи [PERSON] у власність спірну земельну ділянку, Чернігівською міською радою не було враховано, що згідно до ст. ст.53, 150 ЗК України, ст. 1 Закону України «Про охорону культурної спадщини» вказана територія є об»єктом культурної та археологічної спадщини, відноситься до особливо цінних земель і згідно до вимог ст. 84 Земельного кодексу України належить до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. Як визначено ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», археологічна пам»ятка і земельні ділянки, на яких розташовані прам»ятки (об»єкти) археології повинні перебувати виключно у державній власності. Виходячи із сукупності вищенаведених обставин, спірна земельна ділянка згідно до вимог ч.1 п. д ст. 19 ЗК України фактично належить до категорії земель історико-культурного призначення. Разом з тим, Чернігівською міською радою не надано доказів у суді першої інстанції і не підтверджено в апеляційному суді зміни у відповідності до ст. 20 цього кодексу цільового призначення спірної земельної ділянки на категорію згідно п. б ч. 1 ст. 19 ЗК - землі житлової та громадської забудови, що згідно до ст. 21 ЗК України також є підставою для задоволення позовної вимоги про визнання незаконним п. 1.25 оскаржуваного рішення Чернігівської міської ради. Згідно до п.10 ст.6 та ч.3 ст. 37 Закону України «Про охорону культурної спадщини» та у відповідності до п. 3 Прикінцевих положень цього Закону надання земельних ділянок здійснюється за погодженням відповідних органів культурної спадщини. Проте, як убачається з матеріалів справи, документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини не погоджувалась, відповідний висновок [PERSON] не видавався (а.с.30). Державна землевпорядка експертиза щодо відведення земельної ділянки усупереч вимог ст 9 Закону України «Про державну експертизу землевпорядної документації» (у редакції на час прийняття оскаржуваного рішення ради) не проводилась. В апеляційному суді на спростування цих обставин відповідачами не надано жодних належних і допустимих доказів. Згідно до вимог ст.ст. 14, 19 Конституції України право власності на землю громадянами набувається виключно відповідно до закону. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов»язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У відповідності до ст. 116 ЗК України (в редакції від 04.06.2004р., чинній на час прийняття оскаржуваного рішення ради) громадяни набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів місцевого самоврядування в межах іх повноважень. Проте, ці вимоги Закону при наданні у власність [PERSON] земельної ділянки не були враховані. Відтак, земельна ділянка [PERSON] у власність відведена Чернігівською міською радою з порушенням вимог Земельного кодексу України, ст. 9 Закону «Про державну експертизу землевпорядної документації», ст. 14, 17, 32, 34 Закону України «Про охорону культурної спадщини». Аналізуючи витяг із рішення ХIV сесії VI скликання Чернігівської міської ради від 27 жовтня 2011 року, апеляційним судом встановлено наступне. Вказане рішення ради має титульну назву: «Про передачу земельних ділянок у власність громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою». Як вказано у рішенні, розглянувши заяви громадян та пропозиції управління земельних ресурсів міської ради про передачу земельних ділянок у власність громадянам для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), ведення садівництва та надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою, міська рада вирішила: 1. Передати у власність безоплатно земельні ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) громадянам: 1.25 [PERSON] по [ADDRESS] площею 0,0957. Отже, рішення ради приймалось стосовно [PERSON] й інших громадян - п. 1.25 передують ще пункти з № 1.1 до 1.24. Та, як убачається з тексту, зазначене рішення ради не містить жодних застережень щодо особливого статусу спірної земельної ділянки чи посилань на положення Закону України «Про охорону культурної спадщини». Відповідно, у рішенні ради відсутня будь-яка інформація про те, що земельна ділянка, яка передається у власність [PERSON], знаходиться на території пам»ятки археології місцевого значення Ш-V, ХI-ХШ ст. поселення «Гора», взятої на державний облік рішенням виконкому Чернігвської обласної ради народжних депутатів від 17.11.1980 р. № 551, в охоронній археологічній зоні № 2, затвердженої рішенням Чернігівської міської ради від 31.05.2007 р. Як встановлено апеляційним судом з дослідженої інвентаризаційної справи Чернігівського МБТІ, ця справа не містить рішень органу місцевого самоврядування про виділення земельної ділянки під будівництво вказаного будинку по [ADDRESS]. У договорі дарування частини будинку, укладеного 15.09.2009 р. між [PERSON] та відповідачем [PERSON], вказано, що житловий будинок з надвірними спорудами розташований на земельній ділянці Чернігівської міської ради. Інформації про те, що спірна земельна ділянка знаходиться в охоронній археологічній зоні - у інвентаризаційній справі нема. Отже, на сесії Чернігівської міської ради при вирішенні питання про надання [PERSON] спірної земельної ділянки у власність, належність цієї земельної ділянки до пам»ятки археології та знаходження її на території охоронної археологічної зони - не оприлюднювалась. Матеріали інвентаризаційної справи такої інформації також не містять, документація із землеустрою з органом охорони культурної спадщини розташування земельної ділянки відносно до об»єкта культурної спадщини не погоджувалась. З урахуванням наведеного, для присутнього на сесії Чернігівської міської ради від 27.10.2011 р. прокурора рішення сесії само по собі не було джерелом інформації про те, що земельна ділянка, яка передається у власність [PERSON], знаходиться на території пам»ятки археології та в охоронній археологічній зоні. Відтак, апеляційний суд погоджується з доводами апелянта, що інформацію про знаходження спірної земельної ділянки на території пам»ятки археології прокурор отримав від Департаменту культури і туризму, національностей та релігій Чернігівської обласної державної адміністрації у грудні 2014 р. (а.с.30-46). За таких обставин апеляційний суд вважає помилковим посилання суду першої інстанції на те, що прокурором пропущений строк позовної давності. Згідно до ст. 84 ЗК України спірна земельна ділянка належить до земель державної власності, які не можуть передаватися у приватну власність. Як визначено ст. 17 Закону України «Про охорону культурної спадщини», археологічна пам»ятка і земельні ділянки, на яких розташовані прам»ятки (об»єкти) археології повинні перебувати виключно у державній власності. Земляні та будівельні роботи в охоронній археологічній зоні повинні проводитись на підставі погодженої з органом охорони культурної спадщини проектної документації (ч.9 ст.6 та ч.3 ст.32 ЗУ «Про охорону культурної спадщини») після охоронних археологічних досліджень (ч.1 ст.37 цього Закону). Сукупність обставин справи та наявних у справі доказів приводить апеляційний суд до переконання, що у цій конкретній справі втручання у здійснення права власності є виправданим і у повній мірі відповідає суспільним інтересам як таке, що спрямоване на захист від незворотнього та цілком ймовірного знищення об»єкта культурної та археологічної спадщини внаслідок здійснення власником земельної ділянки будівельних та земляних робіт без проведених належних археологічних досліджень пам»ятки, яка, безумовно, належить до часів Київської Русі, що натепер є надзвичайно важливим для становлення та самовизначення незалежної держави Україна. Оскільки прокурором доведено знаходження спірної земельної ділянки в межах арехеологічної пам»ятки місцевого значення, п.1.25 рішення Чернігівської міської ради про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд суперечить чинному законодавству. Відтак позов прокурора підлягає задоволенню в частині визнання незаконним п.1.25 рішення Чернігівської міської ради від 27.10.2011р. про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки площею 0,0957 га по [ADDRESS] для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та стосовно визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 23.01.2012 р., виданого на ім»я [PERSON] на земельну ділянку площею 0,0957 га по [ADDRESS] (кадастровий № [NUMBER]), зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 7411010001000728. В задоволенні вимог до Реєстраційної служби Чернігівського міського управління юстиції слід відмовити, оскільки усупереч ст.30 ЦПК України остання в якості відповідача у справі не залучена, а згідно ст.33 ЦПК відповідне клопотання позивачем у суді не заявлялось. У зв'язку із задоволення позову та згідно до ст.88 ЦПК України з відповідачів - Чернігівської міської ради, [PERSON] в дохід держави необхідно стягнути судовий збір по 243 грн. 60 коп. з кожного за розгляд справи в суді першої інстанції, а також по 121 грн. 80 коп. з кожного - судового збору за розгляд справи в апеляційному суді.

Outcome: partial