Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 06.02.2007р. між нею та відповідачем був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір купівлі-продажу квартири є фіктивним, так як був укладений без наміру передати квартиру у власність покупцеві, і без сплати за нею грошових коштів. Посилаючись на вищезазначене, позивач просила суд визнати договір купівлі-продажу квартири від 06.02.2007р. № 211 недійсним. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши й оцінивши зібрані по справі докази, суд встановив наступне. 06.02.2007р. між сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за р. № 211. За статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до положень статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Частиною 2 статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та має бути спрямований на реальне настання правових наслідків. При ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 і 59 ЦПК України про їх належність та допустимість. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 Постанови № 9 визначено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. В силу приписів ст.60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, повинен довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 3) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Позивач у судовому засіданні не заперечувала сам факт укладення договору, підтвердила що вона його укладала та підписувала особисто, всі умови та положення договору їй були відомі. Пунктом 2.1 договору купівлі-продажу визначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 227250,00 грн. За домовленістю сторін встановлений такий порядок розрахунків між ними із сплати ціни за квартиру: 500,00 грн. сплачені покупцем продавцю під час оформлення цього договору. Сторони підтверджують факт сплати цього платежу за продану квартиру. Покупець для сплати залишку ціни квартири здійснює окремий платіж за наступним графіком у такому розмірі: до 09.02.2007р. - 226750,00 грн. Розрахунок має бути здійснено у м. Миколаєві з одночасним підтвердженням цього факту письмовою заявою продавця, що є невід'ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій посвідчується нотаріально. В матеріалах справи наявна заява позивача від 07.02.2007р. про отримання від відповідача 500,00 грн. - 06.02.2007р., та 226750,00 грн. - 07.02.2007р., всього 227250,00 грн., справжність підпису засвідчено приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON]. Позивач не заперечувала факту підписання вказаної заяви та передачі їй коштів. Зазначивши, що кошти потім у неї забрала відповідач, [PERSON] не надала жодного підтвердження вказаного факту. Пунктом 2.2 цього договору передбачено, що право власності на квартиру переходить до покупця після сплати першого внеску, тобто після внеску 500,00 грн. 06.02.2007р.. Твердження позивача про фіктивність угоди, оскільки вона весь час проживала в спірній квартирі, не мають правового значення для вирішення спору, оскільки власник майна розпоряджається ним за своєю волею та вправі надати можливість проживання інших осіб за його згодою,так само й реєструвати осіб в квартирі. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не можуть служити підтвердженням або спростуванням будь-яких фактів, оскільки жоден з них не був присутнім при укладанні угоди, всю інформацію знають лише зі слів позивача, ані про наміри укласти угоду, ані про події які відбувались до або під час укладання договору, їм невідомо. З огляду на вказані норми чинного законодавства та умови договору купівлі-продажу суд вважає, що між сторонами по справі був укладений договір купівлі-продажу, визначені істотні умови договору, які ними виконані. Договір був укладений з метою створення правових наслідків, а саме: позивач отримала грошові кошти за квартиру, а відповідач набула право власності на цю квартиру, зареєструвала це право у встановленому законом порядку. Враховуючи все вищевказане, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed