Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

у Радивилівський районний суд Рівненської області звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] , третя особа: Радивилівська міська рада Радивилівського району Рівненської області, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що їй на праві власності належить житловий будинок в [ADDRESS] . В даному будинку крім неї, зареєстрований її чоловік [PERSON] , відповідач по справі, який в житловому будинку фактично не проживає. Оскільки останній не проживає у вказаному житловому будинку з 2003 року, просить позовні вимоги задовольнити, визнати [PERSON] такими, що втратив право на користування житловим будинком по [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач підтвердила обставини вказані в позовній заяві, просила позов задовольнити, не заперечує, щодо винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, з невідомих суду причин, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, відзиву на позов не подав. Представник третьої особи на розгляд справи не з`явився, подали до суду заяву про розгляд справи без участі представника міської ради. У зв`язку із неявкою в судове засідання відповідача, який був належним чином повідомлений про проведення судового засідання, та від якого не надходило заяви про розгляд справи за його відсутності, причини неявки ним не повідомлені, відзиву на позов на подано, а позивач не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності відповідача, на підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за наявними у справі доказами (у заочному порядку). Ухвалою суду від 14.11.2018 р. позовну заяву прийнято до розгляду та призначено судове засідання. Інших процесуальних дій не вчинялося. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що вона є сусідкою позивачки та засвідчила, що [PERSON] приблизно п`ятнадцять років не проживає з позивачкою. Пояснила, що ці факти їй відомо, через те, що вона все життя проживає у м. Радивилів і вони з позивачкою сусіди. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що відповідач раніше проживав з позивачкою, але його немає за місцем проживання вже більше десяти років. Де він зараз вона не знає. Суд, заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин вважає, що позов підлягає задоволенню як такий, що знайшов своє повне підтвердження з наступних підстав. Згідно актів обстеження будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , що належить [PERSON] від 03.10.2018 р., 11.10.2018 р., 17.10.2018р., встановлено, що [PERSON] , будучи зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , не проживає за даною адресою (а.с. 7, 8, 9). Відповідно до поданого позову, суд вбачає наявність між сторонами спору, який виник у житлових правовідносинах та предметом спору є право на проживання у житловому будинку, вважаючи за необхідне визнати особу такою, що втратила право на користування житловим будинком, з підстав, вказаних у позові, позивач звернувся до суду. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, особа має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316- 319 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своє сім`ї, інших осіб. Згідно положень ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності з пунктом 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 7.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, у пункті №3 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано про те, що ухвалюючи рішення, суд згідно з ч.1 ст. 214 ЦПК має визначити, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Судом встановлено, що позивачка з чоловіком зареєстровані та проживали у будинку по [ADDRESS] як члени сім`ї. Як вбачається із ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Також, у відповідності з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», наслідком визнання особи в судовому порядку такою, що втратила право користування житловим приміщенням є зняття її з реєстрації місця проживання. Таким чином суд, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, на підставі безпосередньо досліджених наявних у справі доказів, заяви відповідача у якій він визнав позовні вимоги, вважає, що відповідач [PERSON] , як наймач жилого приміщення в приватному будинку, втратив право на його користування, у зв`язку з відсутністю за місцем постійного проживання понад один рік без поважних причин. При цьому, не підлягають до задоволення позовні вимоги [PERSON] щодо зняття з реєстрації місця проживання відповідача [PERSON] Так, відповідно до ст. 37-1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», повноваження у сфері реєстрації місця проживання фізичних осіб делеговані виконавчим органам сільських, селищних, міських рад. Зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Як вбачається із ч. 1 ст.141, ч. 1 ст.142 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції №18, дата здійснення операції 23.10.2018 р. 11:14:11, отримувач: УК у Радивилівському районні /22030101, р/р отримувача: 31211206017361, МФО банку: 899998, ЗКПО: [NUMBER] , [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 704 грн. 00коп. А відтак, з огляду на задоволення позовних вимог, наявні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки сплаченого судового збору, що становить 704,00 грн.

Outcome: partial