Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-18 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. Позивач посилався на те, що 20 жовтня 2003 року [PERSON] взяла у нього в борг кошти в сумі 50000 грн., про що надала йому розписку. Згідно розписки [PERSON] зобов'язалася повернути йому грошові кошти у строк не пізніше 20 жовтня 2005 року. Позаяк відповідач належним чином свої зобов'язання не виконала, то позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 50000 грн., судові витрати в сумі 500 грн. 19 лютого 2014 року до спільного розгляду з даною позовною заявою судом була прийнята зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання розписки від 20 жовтня 2003 року недійсною, у зв'язку з тим, що коштів по зазначеному договору позики вона не отримувала . [PERSON] в судове засідання не з'явився, в минулому судовому засіданні він та його представник первісні позовні вимоги підтримали та наполягли на їх задоволенні. [PERSON] пояснив суду, що неодноразово звертався до відповідача з вимогою повернути борг, але борг не повернуто. В липні 2013 року йому стало відомо, що відповідачем було скасовано заповіт на його ім'я на земельну ділянку, і саме з цієї дати, на його думку, починається перебіг строку позовної давності для звернення до суду з позовом про стягнення боргу з [PERSON], строк позовної давності за цим спором не вважає пропущеним; у задоволенні зустрічних позовних вимог просив суд відмовити. [PERSON] та її представники в судовому засіданні первісні позовні вимоги не визнали, заперечували проти їх задоволення, зустрічний позов підтримали, просили його задовольнити. [PERSON] не заперечує, що підписала розписку, також пояснили, що [PERSON] не отримувала 50000 грн., а лише 3000 грн., як орендну плату за землю на кілька років наперед. Крім того, 14 лютого 2014 року [PERSON] надала до суду заяву про застосування строку позовної давності, відповідно до ст. 267 ЦК України (а.с. 23-24). 19 лютого 2014 року [PERSON], представник відповідача [PERSON], надав до суду заяву від 19.01.2014 року про зупинення провадження у даній справі до розгляду прокуратурою Новосанжарського району звернення [PERSON] (а.с. 31). Суд, заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу слід задовольнити, а в зустрічних позовних вимогах [PERSON] до [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Судом встановлено, що 20.10.2003 року між [PERSON] (позичальник) та [PERSON] (позикодавець) був укладений договір позики, відповідно до умов якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти в сумі 50000 грн. строком до 20 жовтня 2005 року (а.с. 4). Факт отримання суми позики відповідач [PERSON] підтвердила відповідною розпискою від 20.10.2003 року, підписану особисто. Її підпис нотаріально посвідчено секретарем сільської ради 21.10.2003 року за реєстром № 118. На час укладання договору позики та у період виконання зобов'язань за цим договором, спірні правовідносини сторін були врегульовані відповідними положеннями ЦК УРСР в редакції 1963 року. Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність (в оперативне управління) гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики вважається укладеним в момент передачі грошей або речей. Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяла на час укладання договору позики загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), був встановленій тривалістю в три роки, перебіг якого в силу ст. 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. В силу вимог вказаної статті Закону право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Зі змісту та умов договору позики (розписки) від 20.10.2003 року вбачається, що строк виконання зобов'язання з повернення суми боргу закінчувався 20.10.2005 року. Таким чином, право на позов внаслідок невиконання відповідачем [PERSON] зобов'язання з повернення суми позики виникло у позикодавця [PERSON] з 21.10.2005 року. 01 січня 2004 року набрав чинності Цивільний кодекс України. Пунктом 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України передбачено, що до цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Оскільки строк повернення суми боргу відповідачем з приводу договору позики від 20.10.2003 року спливав 20.10.2005 року, тобто після набрання чинності ЦК України, до спірних правовідносин сторін підлягають застосуванню положення ЦК України в редакції закону 2003 року. Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Положенням ст. 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з правовою позицією, викладеною Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України у постанові від 18.09.2013 року по справі № 6-63цс13, застосування якої в силу ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Як вбачається з матеріалів справи відповідач отримала в борг від позивача 50000 грн., на підтвердження якого видала розписку, в якій вказала, що взяла в борг у [PERSON] гроші в сумі 50000 грн. Тобто, шляхом отримання розписки від [PERSON] [PERSON] отримав від неї письмову гарантію того, що не пізніше 20 жовтня 2005 року вона поверне йому суму позики в розмірі 50000 грн. Отже, вказані обставини свідчать про те, що сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики, і розписка свідчить про укладення договору позики між [PERSON], як позикодавцем, і [PERSON], як позичальником. На час розгляду справи оригінал розписки, яка оглянута в судовому засіданні, знаходиться у [PERSON], до позовної заяви долучено її копію. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 20.10.2003 року засвідчила підпис [PERSON], на розписці, як представник Малоперещепинської сільської ради Новосанжарського району. [PERSON] приходила в сільську раду з уже написаною розпискою. Її тексту не читала, завірила підпис. Таким чином, підтвердженням передачі грошей та укладення договору позики є розписка сама по собі. У зв'язку з тим, що [PERSON] не виконала взяті на себе зобов'язання та не повернула позивачу кошти у визначений розпискою строк, суд приходить до висновку про стягнення суми боргу на користь позивача. [PERSON] було подано заяву про застосування строків позовної давності. З матеріалів справи слідує і не заперечується сторонами в судовому засіданні, що 20.10.2003 року [PERSON] окрім розписки в Малоперещепинській сільській раді Новосанжарського району посвідчила заповіт на позивача, який скасувала в липні 2013 року. Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] скасування цього заповіту викликало потребу в захисті порушеного права. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦПК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту, оскільки зазначені обставини є поважними причинами. Щодо вимог зустрічного позову, суд вислухавши у судовому засіданні пояснення представників зустрічного позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до наступного. Відповідно до ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Факт неотримання грошей або отримання їх у меншій кількості, ніж встановлено договором позики, позичальник повинен довести і у випадку, якщо договір позики укладений у письмовій формі. Частина 1 статті 1051 ЦК України встановлює, що позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За змістом ч. 2 ст.1046 ЦК України при укладені договору позики у письмовій формі безгрошовість такого договору може бути підтверджена лише належними та допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст.59 ЦПК України). Позивачем за зустрічним позовом не було надано належних доказів та не доведено факт отримання грошових коштів у сумі меншій ніж вказано у розписці. Окрім того, [PERSON] та її представники, у судовому засіданні не заперечували , що [PERSON] особисто підписала розписку, доказів, що на неї був вчинений вплив, чи відповідне зобов'язання не відповідало її волі суду не надано. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частина 1 статті 212 ЦПК України встановлює, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] та її представниками не надано належних доказів на спростування написаної нею боргової розписки. На підставі вищевикладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги зустрічного позову не підлягають задоволенню. Представник відповідача [PERSON] заявив клопотання про зупинення провадження у справі до завершення прокуратурою перевірки заяви [PERSON] Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України, суд зобов'язаний зупинити провадження у справі у разі неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного, цивільного, господарського, кримінального чи адміністративного судочинства. У роз'ясненнях, що містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, при неможливості розгляду справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку кримінального судочинства, підставою для зупинення провадження у цивільній справі може бути лише наявність кримінальної справи на розгляді в суді (п. 33). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] зверталася до прокуратури з заявою про проведення перевірки дій [PERSON] при складанні розписки, користування ним належною йому земельною ділянкою. Докази того, що у суді на розгляді перебуває кримінальна справа про обвинувачення конкретної особи, в матеріалах справи відсутні. Таким чином доводи представника відповідача щодо зупинення провадження по даній справі, не є слушними. Що стосується заяви [PERSON] про застосування до зустрічних вимог [PERSON] про визнання розписки недійсною строків позовної давності відповідно до ст. 267 ЦК України, то суд відмовляє [PERSON] в позові з інших підстав. Пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] не спростовують висновків суду. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача сплачену ним суму судового збору при зверненні до суду.

Outcome: approved