Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У серпні 2021 р. до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулася [PERSON] із позовом до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] . Позов обґрунтований тим, що сторони справи перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому у них [INFO] народився син [PERSON] . В подальшому шлюб між сторонами розірвано та дитина залишився проживати разом із позивачем та знаходиться на її повному утриманні. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин відповідач повністю припинив спілкування із позивачем та їх спільним сином і перестав виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до нього, не займається його вихованням, не відвідує, не цікавиться його навчанням, а також не надає матеріальної допомоги на утримання сина і взагалі не цікавиться його життям. Наявність зазначених обставин стало підставою для звернення позивача до суду із позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно [PERSON] [INFO] . Представник позивача адвокат Діденко Н.П. в судове засідання не з`явилась, проте подала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала та просить їх задовільнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день, час та місце розгляду справи за місцем реєстрації, відзив на позов або заяву про розгляд справи у його відсутність не подав, Представник служби у справах дітей Іллінецької міської ради Вінницької області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву в якій позов підтримує у повному обсязі та просить суд розгляду справу за відсутності останнього. З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням статей 280-281 ЦПК України. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, врегульовані Сімейним кодексом України. Так, судом установлено, під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі у них народилась спільна дитина [PERSON] [INFO] , про що відділом реєстрації актів цивільного стану Іллінецького районним управлінням юстиції у Вінницькій області в Книзі реєстрації актів громадського стану про народження зроблено відповідний запис за № 10 та видане свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 02.02.2004 р. (а.с. 8). 16 березня 2005 р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що відділом реєстрації актів цивільного стану Іллінецького районним управлінням юстиції у Вінницькій області в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 24 та видане свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.03.2005 р. Після реєстрації розірвання шлюбу позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.12). Зі змісту акту обстеження житлово-побутових умов проживання [PERSON] від 30.07.2021 р. за адресою [ADDRESS] позивач виховує та утримує сина [PERSON] 2004 року народження. Батько [PERSON] з сімєю не проживає, участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина не приймає (а.с. 16) 23 квітня 2009 р. виконавчим комітетом Іллінецької міської ради Вінницької області прийнято рішення № 67 «Про надання дозволу гр. [PERSON] на збір та підготовку документів до суду про позбавлення батьківських прав її колишнього чоловіка [PERSON] стосовно його сина [PERSON] [INFO] (а.с. 18). Зі змісту листа служби у справах дітей Іллінецької міської ради Вінницької області від 02.11.2021 р. № 206/01-15 вбачається, що за адресою [ADDRESS] проживає [PERSON] [INFO] , яка повідомила, що її син [PERSON] [INFO] за цією адресою не проживає та вже біля п`ятнадцяти років проживає у м. Києві, у зв`язку із чим надати суду письмовий висновок щодо доцільності/недоцільності позбавлення [PERSON] [INFO] , батьківських прав відносно [PERSON] [INFO] не має можливості (а.с.45). З`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, оцінивши належність та допустимість кожного письмового доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позов слід задовільнити з наступних підстав. Змістом частини 3 статті 51 Конституції України передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до частини 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Згідно частини 2 статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Положеннями статей 11, 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно із частинами 2, 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною 1 статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини 1 статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Тлумачення пункту 2 частини 1 статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Змістом пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При цьому згідно роз`яснень, які містяться у пункту 16 даної постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 р. № 3 ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 р. передбачено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, чергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 6 Конвенції, держави-учасниці визнають, що кожна дитина має невід`ємне право на життя. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Держави-учасниці вживають всіх необхідних законодавчих, адміністративних, соціальних і просвітніх заходів з метою захисту дитини від усіх форм зловживань, відсутності піклування з боку батьків, законних опікунів чи будь-якої іншої особи, яка турбується про дитину (стаття 19 Конвенції). При цьому позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, в зв`язку з чим у кожному випадку треба виявити і оцінити позитивний результат у долі дитини, який має настати. У статті 9 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 р. встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Питання справедливої рівноваги між інтересами батьків та інтересами дитини неодноразово аналізував Європейський Суд з прав людини, практика якого відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» і частини 4 статті 10 ЦПК України застосовується судом як джерело права. Так, ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 р. (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. В рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. У справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року ЄСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Положеннями статі 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У відповідності до частини 4 статті 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Змістом частин 4, 5 статті 19 СК України визначено, що при розгляді судом спорів щодо визначення місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. При цьому орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 вказаної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до пункту 73 Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 у разі виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини один із батьків, що проживає окремо від дитини, подає службі у справах дітей за місцем проживання (перебування) дитини заяву, копію паспорта, довідку з місця реєстрації (проживання), копію свідоцтва про укладення або розірвання шлюбу (в разі наявності), копію свідоцтва про народження дитини. Працівник служби у справах дітей проводить бесіду з батьками, у разі можливості з іншими родичами дитини, а також звертається до соціального закладу та/або фахівця із соціальної роботи щодо забезпечення проведення оцінки потреб батьків з метою встановлення здатності матері, батька виконувати обов`язки щодо виховання дитини та догляду за нею. До уваги беруться ставлення батьків до виконання батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, стан здоров`я дитини, факти вчинення домашнього насильства стосовно дитини або за її присутності та інші вагомі обставини. Після з`ясування обставин, що призвели до виникнення спору між батьками щодо участі у вихованні дитини, служба у справах дітей складає висновок. В свою чергу, нормами ЦПК України, як і іншими нормативно-правовими актами, не передбачено обов`язку суду отримувати для розгляду справи документи, висновки тощо від органів, незаконно утворених на непідконтрольній Україні територій і чинне законодавство не регулює порядок отримання у такій ситуації висновку органу опіки та піклування. При цьому згідно з частиною 10 статті 10 ЦПК України забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні правовідносини. Частиною 1 цієї статті врегульовано, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Виходячи з необхідності захисту прав дитини та

Outcome: approved