Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-24 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовною вимогою до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог: Управління з питань захисту прав дітей Міської ради міста Кропивницького про надання дозволу на оформлення проїзних документів та виїзд дитини за кордон для навчання без згоди батька, просила надати дозвіл неповнолітньому [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , на виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі візи для навчання, та на тимчасові виїзди за межі України до Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди, з метою навчання, без дозволу (згоди) та супроводу батька [PERSON] , на період до досягнення ним 18 років, тобто до [INFO] . В обґрунтування поданого позову зазначено, що з 24.09.2011 року позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований Кіровським відділом РАЦС Кіровоградського МУЮ у Кіровоградській області, актовий запис №755. [INFO] року під час шлюбу у них народився син - [PERSON] , про що в книзі записів актів громадянського стану про народження Центрального відділу РАГС Кіровоградського обласного управління юстиції 14 серпня 2002 року зроблено відповідний актовий запис № 1290. Вказана обставина підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Центральним відділом РАГС Кіровоградського обласного управління юстиції 14 серпня 2002 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29 березня 2011 року у справі №2-2303/2011, було стягнуто з [PERSON] на користь позивача, [PERSON] , аліменти на утримання сина [PERSON] , в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.02.2011 року і до [INFO] року. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23.05.2012 року у справі №1109/4529/2012, провадження № 2/1109/2348/2012 було задоволено позов [PERSON] до позивача та розірвано шлюб, зареєстрований 24.09.2011 року Кіровським відділом РАЦС Кіровоградській області, актовий запис №755. Вказане рішення суду вступило в законну силу 26.06.2012 року. Вказано, що після розірвання шлюбу відповідач повністю усунувся від виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання та розвитку дитини і протягом 7 років не бере жодної участі у його житті, не зустрічається з сином, не цікавиться його життям, здоров`ям, не відвідував навчальний заклад де дитина навчається, не надавав жодної матеріальної допомоги щодо розвитку талантів та здібностей дитини (зокрема на відвідування репетиторів з вивчення іноземних мов), не піклувався про його духовний та моральний розвиток. Весь час дитина проживала разом з позивачем і вона сама займалась його вихованням, а участь відповідача у житті сина обмежується тільки сплатою аліментів, які стягуються з нього примусово на виконання рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.03.2011 року. В 2019 році син закінчив другий курс Кропивницького коледжу механізації і сільського господарства та має намір продовжити своє навчання за кордоном у Познанському технічному університеті в м. Познань в Польщі. 19.07.2019 року дитина отримала повідомлення з Познанського технічного університету про готовність прийняти його на стаціонарне навчання першого ступеню за напрямком «Механіка та машинобудування» у 2019/2020 навчальному році. При цьому зазначено, що умовою прийняття на навчання є внесення плати за І семестр у сумі 5200 злотих протягом трьох тижнів від дати повідомлення. Крім того, іншими умовами для прийняття на навчання зазначено подання певних документів, в тому числі і візи, дозвіл на тимчасове проживання, посвідки на постійне проживання або інші документи, що підтверджують перебування на території Польщі. 24.07.2019 року позивачем була здійснена оплата в сумі 5200 злотих за навчання [PERSON] в Познанському технічному університеті. Але, для отримання візи на навчання дитині, яка на час отримання візи є неповнолітньою, потрібна нотаріально посвідчена згода двох батьків. Саме тому, позивач з сином звернулись до відповідача з проханням терміново оформити у нотаріуса дозвіл, який би давав дитині можливість для виготовлення та оформлення проїзних документів, у тому числі студентської візи, та виїзду в Польщу на навчання. Проте, 26.07.2019 року в приміщенні де здійснює нотаріальну діяльність приватний нотаріус міського нотаріального округу [PERSON] , куди був запрошений відповідач для складання та підписання даного дозволу, вчинив сварку та категорично відмовився від надання ним такого дозволу, мотивуючи свою відмову тим, що в такому разі він буде змушений оплачувати навчання сина, а у нього на це не має грошей. Вважає, що така безпідставна та необґрунтована відмова відповідача суперечить інтересам дитини, саме тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Іванової Н.Ю. від 09.08.2019 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням сторін /а.с.25-26/. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити. Представник позивача [PERSON] - адвокат Добрострой О.С. в судовому засіданні пояснила, що з метою отримання сином освіти за кордоном, позивач змушена звернутися до суду щодо надання дозволу для виїзду за кордон без згоди батька, оскільки останній чинить перешкоди в зв`язку з тим, щоб не сплачувати на навчання дитини коштів. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчать матеріали справи, причину неявки до суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності не надавав, відзиву на позовну заяву не надіслав. Представник третьої особи Управління з питань захисту прав дітей Міської ради м. Кропивницького в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. [PERSON] допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив, що з батьком не спілкується біля 7 років, взагалі зв`язку не підтримує. Має намір виїхати за кордон на навчання, однак батько не дозволяє, мотивуючи це тим, що в нього не має коштів сплачувати за навчання. Він просив відмовитись батька від батьківських прав, однак той не погодився. Суд, в межах наданих доказів, заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, допитавши свідка, дослідивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.09.2011 року. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 23 травня 2012 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 24 вересня 2011 року, Кіровським відділом реєстрації актів цивільного стану Кіровоградського міського управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис №755 /а.с.11/. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 14.08.2002 року Центральним відділом реєстрації актів громадського стану Кіровоградського обласного управління юстиції [INFO] року народився [PERSON] . Його батьками вказані: батько - [PERSON] , мати - [PERSON] /а.с.10/. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 29.03.2011 року стягнуто з [PERSON] , [INFO] на користь [PERSON] аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання - [PERSON] , [INFO] , починаючи з 07.02.2011 року до досягнення [PERSON] повноліття, яке наступить 15 липня 2020 року /а.с.9/. Відповідно до листа проректора Познанського технічного університету від 19.07.2019 року [PERSON] запрошений на стаціонарне навчання першого ступеня, напрямок механіка та машинобудування у 2019/2020 навчальному році /а.с.16-17/. Відповідно до листа приватного нотаріуса Кропивницького міського нотаріального округу Зубко О.П. від 08.08.2019 року, повідомлено, що при зверненні до приватного нотаріуса Зубко Петрівни Кропивницького міського нотаріального округу 26.07.2019 року [PERSON] та [PERSON] , для підготовки заяви для виїзду на навчання до Республіки Польща їх неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] , його батьку [PERSON] для ознайомлення було надано заяву про його згоду на виїзд на навчання сину. Після ознайомлення з текстом заяви, [PERSON] її підписав і проставив за внесену нотаріальну дію свої підписи в реєстрі нотаріальних дій. Після цих дій, жінка, яка прийшла разом з ним, вихопила заяву, заборонивши підписувати будь-який документ, та залишили приміщення приватного нотаріуса. 29.07.2019 року о 14 годині 00 хв. [PERSON] та жінка, яка була разом з ним і 26.07.2019 року, прийшли до нотаріальної контори приватного нотаріуса Зубко О.П. з вимогою викреслити з реєстру для реєстрації нотаріальних дій підпис [PERSON] , поставлений 26.07.2019 року. Йому було відмовлено, після чого жінка, яка прийшла з ним, схопила реєстр для реєстрації нотаріальних дій і вирвала сторінку на якій були вчинені записи про засвідчення справжності підписів [PERSON] та [PERSON] на заявах на виїзд їх сина - [PERSON] за кордон до Польщі та сплату витрат по навчанню /а.с.24/. Згідно з ч.ч. 1,2,3 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ч.1,3 ст.13, ч.1 ст.49 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Сторони користуються рівними процесуальними правами. Відповідно до ст. 76, ч.1,2,3 ст.77,79,80 ЦПК України: Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ч.1,5,6 ст.81, ст.89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частинами 1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20.11.1989 р. яка ратифікована Верховною Радою України 27.09.1991 р. передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за нею за законом. Згідно з принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 р. дитині законом та іншими засобами має бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При ухваленні з цією метою законів основною метою має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст.ст. 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) Європейський суд з прав людини, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч. 3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із частиною другою статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила) із змінами, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли вісімнадцятирічного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (підпункт 1 пункту 4 Правил). Позивачем при подачі позову визначено чітко країну, куди має поїхати дитина та відповідний період. В ході розгляду справи позивач та її представник зазначали, що позивач зверталася до відповідача надати дозвіл на виїзд дитини за кордон з визначенням країни та періоду часу, але відповідач категорично заперечував. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач діє в інтересах своєї дитини, виїзд за межі України носить тимчасовий характер, тобто на період навчання. Відповідності до ст.16-1 Закону України «Про охорону дитинства» та положень Конвенції про контакт з дітьми, батько не позбавлений можливості брати участь у вихованні дитини під час проживання дітей за кордоном. Європейський суд з прав людини зауважує, що при визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно статті 4 Конвенції про контакт з дітьми (№ ETS N 192) дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Якщо підтримання неконтрольованого контакту з одним з батьків не відповідає найвищим інтересам дитини, то розглядається можливість контрольованого особистого контакту чи іншої форми контакту з одним з таких батьків. Судом встановлено, що відповідач безпідставно не надає дитині дозвіл на тимчасові виїзди за межі України до Республіки Польща та інших країн Шенгенської угоди, з метою навчання. Враховуючи те, що шлюб між позивачем та відповідачем розірваний та між ними є спір, в цілях якнайкращого забезпечення інтересів дитини, з урахуванням часу повернення в Україну, та відповідного часу для підготовки і влаштування дитини до навчального закладу, суд вважає за можливе позов задовольнити. Що відповідає позиції Верховного Суду викладеній в постановах від 23 травня 2018 р. по справі № 463/1323/16-ц, провадження № 61-2471св18 та 26 вересня 2018 р. по справі № 274/4075/16-ц, провадження № 61-4764св18, від 08 серпня 2018 р. справа № 700/413/17, провадження № 61-13085св18, у постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року у справа № 712/10623/17. За клопотання позивача судові витрати залишено по фактично понесеним. На підставі викладеного,

Outcome: approved