Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом, в якому просить визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0466 гектарів для індивідуального будівництва, що розташована за адресою: [ADDRESS] В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , на підставі договору дарування № 4979 від 22.11.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Павловою Г.Є., зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 10.12.2002 року за реєстровим № 20256 у реєстровій книзі № 121. На теперішній час позивач має намір розпорядитися належним йому на праві приватної власності майном. Однак, Рішенням про відмову в державній реєстрації прав та їх обтяжень № 42365720 від 02 серпня 2018 року, державним реєстратором Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свяченим В.Ю. було відмовлено в державній реєстрації права власності на земельну ділянку, оскільки при посвідченні вищевказаного договору дарування не було вирішено питання про перехід права власності на земельну ділянку новому власнику, тобто йому. Рекомендовано звернутися до суду для вирішення даного питання. З даним питанням позивач звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Горбурова К.Є., проте, нотаріусом йому було відмовлено, та рекомендовано звернутися до суду. В судове засідання позивач не з`явився, його представник надав заяву про розгляд справи у відсутність позивача та нього, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідачі надали заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають. Представник відповідача - Миколаївської міської ради надав заяву про розгляд справи у його відсутність, рішення по справі прийняти за наявними матеріалами справи. Треті особи:Державний реєстратор прав на нерухоме майно Центру надання адміністративних послуг Нечаянської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області Свячений В.Ю. та Приватний нотаріус Миколаївського міського нотаріального округу Горбуров К.Є. також надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, щодо задоволення позову не заперечують. Суд, дослідивши та оцінивши в сукупності письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи житловий будинок [ADDRESS] належав [PERSON] , на підставі Свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого виконкому Корабельної районної Ради народних депутатів м. Миколаєва 28.03.1997 року, зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації м. Миколаєва 28.03.1997 року за реєстр. № 20253. Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів 28 грудня 1994 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1373 (а.с.4). 31.03.1997 року [PERSON] продав, а [PERSON] та [PERSON] купили житловий будинок [ADDRESS] , уклавши договір купівлі - продажу 31.03.1997 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Миколаївської державної нотаріальної контори Дубровою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 2-745, серія ААВ № 056115 (а.с.7). Разом з тим, при посвідченні вищевказаного договору купівлі - продажу від 31.03.1997 року не було вирішено питання про перехід права власності на земельну ділянку новим власникам, [PERSON] та [PERSON] 12.02.2002 року [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купила житловий будинок [ADDRESS] , уклавши договір купівлі - продажу № 309 від 12.02.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Павловою Г.Є., зареєстрованого у Миколаївському МБТІ (а.с.6). Разом з тим, при посвідченні вищевказаного договору купівлі - продажу 309 від 12.02.2002 року не було вирішено питання про перехід права власності на земельну ділянку новому власнику - [PERSON] 22.11.2002 року [PERSON] подарувала [PERSON] вищезазначений житловий будинок разом із земельною ділянкою, уклавши договір дарування № 4979 від 22.11.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області Павловою Г.Є., зареєстрованого у Миколаївському МБТІ 10.12.2002 року за реєстровим № 20256 у реєстровій книзі № 121 (а.с.5). Судовим розглядом встановлено, що земельна ділянка належала [PERSON] на підставі Державного акту про право приватної власності на землю, виданого Миколаївською міською радою народних депутатів 28 грудня 1994 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1373 (а.с.4) та при укладанні договору купівлі - продажу від 31.03.1997 року, земельну ділянку не зазначили у договорі, а просто відбулася фактична передача речі та передача правовстановлюючого документа - Державного акту про право приватної власності на землю. За змістом статті 377 Цивільного кодексу України, частини першої та другої статті 120 Земельного Кодексу, які діють на даний час, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За ними визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК у поєднанні з нормою статті 125 ЗК слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, аналіз змісту норм статті 120 ЗК та статті 377 ЦК у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість їх положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Саме таку позицію висловив Верховний Суд України у постанові від 13 квітня 2016 року № 253цс16. Отже в такому випадку діє принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. Тобто особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду має право на відповідну частину земельної ділянки на тих самих умовах, на яких воно належало попередньому власникові або користувачу, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Положеннями статей 15, 16 ЦК, статтею 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом частини другої статті 16 ЦК, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. В свою чергу стосовно права постійного користування земельними ділянками діє механізм захисту, гарантований статтями 13, 14, 41, 55 Конституції України. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved