Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-09 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого вказала, що 18 квітня 1970 року вона одружилась з [PERSON] Будучи в шлюбі останні придбали житловий будинок в [ADDRESS] ( на той час [ADDRESS] ). Даний житловий будинок був зареєстрований на відповідача у справі - [PERSON] . На протязі місяця між подружжями виник конфлікт щодо придбаного житлового будинку, а саме його власника. З метою урегулювання даного конфлікту, позивачка - [PERSON] викупила за власні кошти, фактично 1/2 частину даного житлового будинку, оскільки він був придбаний у шлюбі та зареєстрований на її чоловіка, а юридично цей правочин оформили Договором купівлі-продажу між позивачкою та відповідачем житлового будинку [ADDRESS] (на той час [ADDRESS] ), від 30.09.1976 року. Договір був укладений на цілий житловий будинок, оскільки за первісним договором власником був її чоловік. Згідно п. 2 даного договору, продаж був вчинений за 18000,00 крб., які продавець повністю одержав від покупця до підписання договору. Вказане також підтверджується розпискою, про сплату даних коштів і набуття право особистої власності позивачем на житловий будинок в [ADDRESS] ( на той час [ADDRESS] ). До укладання даної угоди і під час її укладання сімейного життя між подружжями не було, відповідач припинив жити в даному житловому будинку і відразу після підписання вищезгаданого Договору виїхав постійно проживати до Магаданської області і до м. Скадовська не приїжджав. Наприкінці 2001 року позивачка поштою отримала виписку з рішення мирового судді м. Анадиря Чукотського автономного округу, згідно з яким шлюб між ними був розірваний. З того часу позивачці не відомо місце проживання відповідача, він жодних стосунків з нею не підтримує. Просить суд визнати що житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами розташований за адресою [ADDRESS] ) є її особистою приватною власністю. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, від представника позивача до суду надійшла заява в якій просив справу розглянути у його відсутність, на позовних вимогах наполягає та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому порядку. На підставі ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до правової позиції, висловленої Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України, при розгляді справи № 6-66цс13, відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Відповідно до ст. 22 КпШС України, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Фактично аналогічною за змістом є і норма ст. 60 СК України. Відповідно до ст. 24 КпШС України, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Відповідно до ч. 2 ст. 28 КпШС України, суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Як вбачається з п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України. №16 від 12.06.98 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. При цьому належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об`єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним контрактом) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна й робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, вклади до кредитних установ; паєнагромадження в житлово-будівельному, дачно- будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; страхова сума, страхове відшкодування, сплачені за рахунок спільних коштів подружжя, страхові платежі, які були повернені при достроковому розірванні договору страхування або які міг би одержати один із подружжя в разі дострокового розірвання такого договору на час фактичного припинення шлюбу; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами. Якщо котрийсь із подружжя зробив вкладення у придбання спільного майна за рахунок майна, яке належало йому до одруження або було одержане ним під час шлюбу в дар, у порядку спадкування, надбане за кошти, що належали йому до шлюбу, або іншого роздільного майна, то ці вкладення (в тому числі вартість майна до визнання його спільною сумісною власністю на підставі ст. 25 КпІІІС) мають враховуватися при визначенні часток подружжя у спільній сумісній власності (ст. 28 КпШС). Відповідно до пп. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подіті від 21 грудня 2007 року №11 вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу, набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ІЖ УРСР 1963 року. був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача м за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про одруження [NUMBER] виданого 18.04.1970 р. [PERSON] 1948 р.н. уклав шлюб з [PERSON] 1948 р.н., та їм присвоєно прізвища « [PERSON] » та « [PERSON] » (а.с.8). Відповідно до договору купівлі-продажу від 30.09.1976 р., [PERSON] продав, а [PERSON] придбала житловий1 будинок з надвірною будівлею за адресою: [ADDRESS] . (а.с.9-12)., Відповідно до розписки складеної 30.09.1976 р. [PERSON] , зазначив, що ним отримано від своєї дружини [PERSON] 18000 рублів за житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , які він отримав за свою частку будинку, претензій до дружини не має, вважає вказаний будинок її особистим майном. Відповідно до рішення мирового судді Чукотського автономного округу, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). Отже судом встановлено, що між сторонами під час укладення договору, досягнуто повне взаємопорозуміння, умови договору сторони фактично виконали, про що свідчить фактичне відкрите володіння та користування позивачем житловим будинком, відповідач своєю розпискою визнав право особистої власності позивача на домоволодіння. Вказане свідчить про втрату у позивачки можливості іншим шляхом захистити своє право, ніж звернутися до суду. Згідно ч.2 ст.16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права тощо. Таким чином, зважаючи, на те, що в разі відмови позивачці в задоволенні позову, будуть створені умови за яких [PERSON] буде позбавлена можливості в будь-який спосіб розпорядитись власним майном, що призведе до порушення її конституційних прав, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved