Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 10/100 частин домоволодіння. Просила суд, визнати за нею [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої 15 грудня 2015 року [PERSON] на 10\\100 частин домоволодіння № 17 по вул. Ігоря Клюева в м. Дніпрі, яке складається з: в житловому будинку А-2 приміщення 2-1 коридор, 2-2 вбиральня, 2-3 кухня, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 житлові кімнати житловою площею 47,7 кв.м., 2-8 коридор, загальною площею 66,5 кв.м, вбиральня Д, огорожі № 4, 9, 10, хвіртки № 6, 8, водоколонка № 5, замощення І. В обґрунтування позову зазначила, що спадкове домоволодіння розташоване в м. Дніпрі по вул. Ігоря Клюєва (раніш вул. Паровозна) під № 17, 1\\2 частина якого була придбана її матірю - [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16 вересня 1957 року державним нотаріусом 2-ї [PERSON] державної нотаріальної контори за реєстром № 2-6770 і зареєстрована за нею 27.09.1957 р. в КП ДМБТІ за № 26-49 . [PERSON] - рідна мати позивачки. 02.12.1988 року позивач змінила прізвище з «Чалої» на «Мороз». Відповідачки є рідними племінницями позивачки доньками її брата [PERSON], який помер 05.01.2016 року. 15.12.2015 року померла мати позивачки - [PERSON] За життя [PERSON] зробила заповіт, посвідчений 25 червня 2004 року нотаріусом 3-ї [PERSON] державної нотаріальної контори за реєстром № 3-2106, згідно якого все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, заповідала позивачу [PERSON]. При цьому посилалася на ст.ст. 1217, 1218, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272 ЦК України. Також, посилалася на ст. 1268 ЦК України, згідно якої, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також: особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу. 06.06.2016 року вона звернулася до 3-ї [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], після чого була заведена спадкова справа за № 378, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44077299 від 06.06.2016 року. Тому, вона вважається спадкоємицею, яка прийняла спадщину належним чином. На день смерті [PERSON] був живий її син - [PERSON], який мешкав разом із матірю за адресою: [ADDRESS], у звязку з чим він також вважається особою, яка прийняла спадщину після смерті матері у відповідності з діючим законодавством. При цьому, позивач посилаючись на ч.1 ст.1241 ЦК України, зазначила, що [PERSON], який був на день смерті своєї матері непрацездатним за віком ( йому виповнилося 64 роки) вважається спадкоємцем обовязкової частки спадщини. 05 січня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті залишилися спадкоємиці - його доньки, які є відповідачками по справі. [PERSON] не зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, а тому згідно діючого законодавства не являється спадкоємицею за законом. [PERSON] звернулася до 3-ї [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Також зазначила, що приписами cт. 1276 ЦК України передбачено, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помре після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обовязкової частки у спадщині переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Право на прийняття спадщини у цьому випадку здійснюється на загальних підставах протягом строку, що залишився. Якщо строк, що залишився, менший як 3 місяці, він продовжується до 3-х місяців. Вважає, що незважаючи на той факт, що відповідачка [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини, вона не може спадкувати частку у спадщини після смерті батька [PERSON], так як ця частка є обовязковою, а тому на неї спадкова трансмісія не розповсюджується. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 липня 2016 року державний нотаріус 3-ї [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. І.Клюєва № 17, посилаючись на той факт, що на підставі договору про визначення розміру ідеальних часток, посвідченого 7-ю дніпропетровською державною нотаріальною конторою 15.06.2010 року за реєстром № 1-3620 частка домоволодіння, що належить [PERSON] змінилась і становить 10/100 частин, але згідно листа КП ДМБТІ від 14.06.2016 року № 8561 перереєстрація документу, що підтверджує право власності, не проводилася. Позивач вважає, що незважаючи на той факт, що спадкодавець [PERSON] за життя не зареєструвала в органах Державної реєстрації нерухомого майна договір про визначення розміру ідеальних часток у вказаному домоволодіння, до складу спадщини, яка лишилася після її смерті, входить право на спадщину як майнове право (обєкт спадкування) у вигляді 10/100 частини спадкового домоволодіння. Тому позивач вимушена звертатися до суду за захистом своїх спадкових прав. 06 жовтня 2016 року до суду надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування на 2,5/100 частини домоволодіння після смерті батька за правилами представлення. В обґрунтування зустрічного позову зазначено, що 15 грудня 2015 року померла бабуся [PERSON] - [PERSON] Разом з її бабусею [ADDRESS] (будинок А-1), м. Дніпропетровська був зареєстрований і постійно проживав батько [PERSON]- [PERSON], який був непрацездатною особою, пенсіонером помер у віці 64 років, який незалежно від наявності заповіту відповідно до вимог ст. 1241 Ч.1 ЦК України фактично прийняв свою обов'язкову частину у спадщині розміром 2,5/100 від 10/100 частини спадщини, але отримати свідоцтво із-за своєї смерті не встиг. При цьому, позивач посилалася на ст. 1235 ЦК, яка регламентує, що спадкодавець при складанні заповіту не має права відмовити у спадщині особам, що претендують на обов'язкову частку у спадщині. Цивільний кодекс України гарантує право кожному розпорядитися своїм майном після своєї смерті на власний розсуд. Але, одночасно з тим, чинне законодавство вводить і одне виключення, спрямоване на обмеження свободи виявлення волі спадкодавця. Йдеться про залучення спадкоємців, яким гарантована обов'язкова частка у спадщині. Під спадкуванням обов'язкової частки мається на увазі особливий порядок спадкування, який не залежить від волі спадкодавця, викладеної в заповіті. Більш того, Цивільний кодекс України (стаття 1235) регламентує, що спадкодавець при складанні заповіту не має права відмовити у спадщині особам, що претендують на обов'язкову частку у спадщині. Стаття 1241 Цивільного кодексу України передбачає перелік таких осіб: Діти спадкодавця, які не досягли повноліття (18 років); досягли повноліття, але непрацездатні діти спадкодавця; Батьки, які є непрацездатними; Чоловік який пережив у разі його непрацездатності. Слід мати на увазі, що непрацездатність може виникати внаслідок двох різних причин. По-перше, особи можуть бути непрацездатними за віком, тобто у разі досягнення ними пенсійного періоду. По-друге, спадкоємці можуть бути непрацездатними за станом свого здоров'я. [PERSON] йде про інвалідів 1-ї, 2-ї і 3-ї груп, якщо їх інвалідність встановлена МСЕК. Якщо у спадкодавця в числі родичів немає вище перелічених осіб, то право на обов'язкову частку у спадщині відсутня. Але якщо ж такі особи є, то при оформленні спадщини обов'язкова частка повинна бути неодмінно визначена. В іншому випадку мова буде йти про порушення прав спадкоємців. Встановлення розміру обов'язкової частки у спадщині, перелічені в статті 1241 Цивільного кодексу України особи незалежно від сенсу і змісту заповіту мають право на отримання 1/2 частки, належної кожному з них у тому випадку, якщо б спадкування відбувалося за законом. Крім того, позивач за зустрічним позовом вважає, що її право на відкриту спадщину після смерті батька передбачені статтями 1216, 1220, 1222 ЦК України. В даному випадку її батько [PERSON] фактично прийняв свою спадщину, але не отримав відповідне свідоцтво з приводу своєї смерті, що не позбавляє її від успадкування отриманої вже відповідної частки спадщини. Якби все відбувалося в іншому порядку, а саме першим помер батько, а не бабуся, то в такому порядку вона немала б права на спадкування його обов'язкової частки у спадщині, а це різні речі. Вважає, що посилання [PERSON] на ст. 1276 ЦК України про те, що мій батько не встиг прийняти спадщину є невірні, бо він її прийняв з моменту смерті своєї мами, так, як він був зареєстрований разом з нею [ADDRESS] (м. Дніпро) у первісному позові. При цьому посилаючись на ст.ст. 1225, 1258, 1261, 1266, 1268 ЦК України, зазначила, що вона вважає, що має законне право на отримання після смерті її батька його спадкове майно у розмірі 2.5/100 від 10/100 частин. Відсутність свідоцтва про право на спадщину відповідно до вимог ч.3 ст. 1296 ЦК України не позбавляє спадкоємця права на спадщину і подальше отримання свідоцтва про право на спадщину і подальшого здійснення державної реєстрації відповідно до вимог ст. 1299 ЦК України, що зазначено у первинному позові [PERSON] до неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини, що вона і зробила і отримала відмову нотаріуса з приводу того, що майно в частках бабусею і [PERSON] оформлених нотаріально і на підставі Рішення суду не було своєчасно зареєстроване. Якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Це стосується її сестри [PERSON] На теперішній час домоволодіння №17 по вул. І. Клюєва, м. Дніпропетровська в цілому складається з житлового будинку А-2 житловою площею 118,0 кв. м., загальною площею 191,4 кв.м., гаража З, вбиральні Д, навісів И,К,Л, споруд №1-17, мостінняІ-111, що вбачається із технічного паспорту на садибний житловий будинок виготовлений за станом на 08.06.2016р. Відповідно до договору про визначення розміру ідеальних часток, посвідченого 15.06.2010 року Державним нотаріусом 7-ї [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 1-3620, співвласнику [PERSON] належить на праві власності 90/100 частини вказаного домоволодіння, а [PERSON] 10/100 частин цього ж домоволодіння, що складається із домоволодінні А-1, приміщення 2-4, 2-5, 2-6, 2-7, 2-8, загальна площа 50,9 кв. м., сіней а2-1, погріб а2-1, сіни аЗ-1, вбиральні Д, огорожі № 4, 9, 10, хвіртки № 6, 8, водоколонки № 5, змощення І. Враховуючи викладене, просила суд визнати за нею - [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на 2,5/100 частин домоволодіння, розташованого [ADDRESS] (м. Дніпро), яке залишилось після смерті її бабусі [PERSON] та її батька [PERSON] в порядку представлення, а за [PERSON] визнати 7,5/100 частин цього домоволодіння. Ухвалою суду від 06 жовтня 2016 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування на 2,5/100 частини домоволодіння після смерті батька за правилами представлення та об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа: Третя дніпропетровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом на 10/100 частин домоволодіння. 10 жовтня 2016 року позивач [PERSON] надала суду уточнену позовну заяву в якій просила зменшити розмір обов'язкової частки, яку спадкує [PERSON] після смерті батька - [PERSON], померлого 05.01.2016 року, до 5\\400 частин домоволодіння № 17 по вул. Ігоря Клюева в м. Дніпрі, а також визнати за нею [PERSON] право власності в порядку спадкування за заповітом після померлої 15 грудня 2015 року [PERSON] на 35\\400 частин домоволодіння № 17 по вул. Ігоря Клюева в м. Дніпрі, яке складається з: в житловому будинку А-2 приміщення 2-1 коридор, 2-2 вбиральня, 2-3 кухня, 2-4, 2-5, 2-6, 2-7 житлові кімнати житловою площею 47,7 кв.м., 2-8 коридор, загальною площею 66,5 кв.м., вбиральня Д, огорожі № 4,9,10, хвіртки № 6,8, водоколонка № 5, замощення І. В обґрунтування позову вказує на те, що спадкове домоволодіння розташоване в м. Дніпрі по вул. Ігоря Клюєва (раніш вул. Паровозна) під № 17, 1\\2 частина якого була придбана її матірю - [PERSON] згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 16 вересня 1957 року державним нотаріусом 2-ї [PERSON] державної нотаріальної контори за реєстром № 2-6770 і зареєстрована за нею 27.09.1957 р. в КП ДМБТІ за № 26-49. 02.12.1988 року позивач зареєструвала шлюб і змінила прізвище на «Мороз». Відповідачки є її племінницями - доньками її брата - [PERSON], померлого 05.01.2016 року. 15 грудня 2015 року померла її мати - [PERSON] За життя [PERSON] зробила заповіт, посвідчений 25 червня 2004 року нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори за реєстром № 3-2106, згідно якого все своє майно, яке буде належати їй на день смерті, заповідала їй - [PERSON] 06.06.2016 року вона звернулась до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], після чого була заведена спадкова справа за № 378, про що свідчить витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі за № 44077299 від 06.06.2016 року. Тому, вона вважається спадкоємицею, яка прийняла спадщину належним чином. На день смерті [PERSON] був живий її син - [PERSON], [INFO], який мешкав разом із матірю за адресою: [ADDRESS], у звязку з чим він також вважається особою, яка прийняла спадщину після смерті матері у відповідності з діючим законодавством. При цьому посилаючись на ч.1 ст.1241 ЦК україни, зазначила, що [PERSON], який був на день смерті своєї матері непрацездатним за віком (йому виповнилося 64 роки) вважається спадкоємцем обовязкової частки у спадщині. 05 січня 2016 року [PERSON] помер. Після його смерті залишилися спадкоємці - його доньки, які є відповідачками по справі. [PERSON] не зверталася із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, а тому згідно діючого законодавства не являється спадкоємицею за законом, а [PERSON] звернулася до Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Позивач не заперечує, що відповідачка [PERSON] має право успадкувати спадщину після померлого батька [PERSON] у вигляді обовязкової частки, яку він успадкував після смерті своєї матері - [PERSON], але розмір цієї обов'язкової частки повинен бути зменшений. При цьому посилалася на ч. 1 ст. 1241 ЦК України в якій зазначено, що розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Вважає, що зменшення розміру обов'язкової частки в спадщині полягає у пропорційному зменшенні частки такого спадкоємця. [PERSON] проживав разом з матірю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в спадковому домоволодінні на протязі всього життя. Він приймав участь і був ліквідатором наслідків аварії на Чорнобильській АЕС, у звязку з чим йому був наданий відповідний статус в 1988 році. За станом здоровя він був тяжко хворою людиною, з 2010 року потребував сторонньої допомоги: він не міг самостійно рухатися по квартирі, лише з її допомогою, користувався однією лівою рукою, так як права рука не працювала, пальці на ній були не рухомі, не міг користуватися туалетом, вона йому вдягала памперси, не мав можливості самостійно одягатися, митися та таке інше. У зв'язку з таким тяжким станом здоровя брата, позивач була вимушена доглядати за ним за місцем проживання, а також доглядала за їхньою матірю - [PERSON], яка в 2005 році перенесла інфаркт, а потім - два інсульти, після останнього вона стала постільно-хворою, прикутою до ліжка і потребувала сторонньої допомоги. На протязі останнього 2015 року стан здоровя як матері, так і брата погіршився, і позивач була вимушена доглядати їх цілодобово, додому їздила лише у вихідні дні тижня. В догляді за братом і матірю їй надавала допомогу дочка брата - відповідачка [PERSON], яка у вихідні дні - суботу або неділю перебувала в спадковій квартирі і доглядала батька і бабусю. Відповідачка [PERSON] на протязі тривалого часу - з 2000 року не спілкувалась з батьком, не підтримувала з ним ніякого звязку. Влітку 2009 року вона зустріла відповідачку [PERSON], яку сповістила про тяжкий стан здоровя її батька і необхідність її допомоги в догляді за ним. Вона вислухала її, але ніяких дій не зробила і з батьком спілкування не відновила. З урахуванням того факту, що спадкоємиця [PERSON] тривалий час не спілкувалась зі спадкодавцем [PERSON], не надавала йому ніякої допомоги коли він став інвалідом 2 групи і не міг сам себе обслуговувати, а також потребував стороннього догляду від рідної дочки, не приймала участі в похованні спадкоємця, позивач вважає, що розмір обов'язкової частки яку вона спадкує після смерті батька повинна бути зменшена вдвічі і складає 5\\400 частин всього домоволодіння. (Розрахунок обов'язкової частки: 10/100 частин - розмір спадщини після смерті [PERSON], 10/100 : 2 = 5\\100 ч. спадкують 2 спадкоємців за законом, 5\\100 : 2 = 5\\200 ч. - обов'язкова частка, яку успадкував [PERSON], 5\\200 : 2 = 5\\400 ч. - зменшена обов'язкова частка, яку спадкує [PERSON] після смерті батька). На підставі вказаних розрахунків позивач вважає, що її частка у спадщині після смерті матері [PERSON] складає: 10\\100=40\\400 - 5\\400 = 35\\400 частин всього домоволодіння. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 липня 2016 року державний нотаріус Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] відмовила позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. І.Клюєва № 17. В зазначеній постанові нотаріус посилається на той факт, що на підставі договору про визначення розміру ідеальних часток, посвідченого 7 дніпропетровською державною нотаріальною конторою 15.06.2010 року за реєстром № 1-3620 частка домоволодіння, що належить [PERSON] змінилась і становить 10/100 частин, але згідно листа КП ДМБТІ від 14.06.2016 року № 8561 перереєстрація документу, що підтверджує право власності, не проводилася. На теперішній час домоволодіння № 17 по вул. Ігоря Клюєва складається в цілому з житлового будинку А-2 житловою площею 118,0 кв.м., загальною площею 191,4 кв.м., гаражу З, вбиральні Д, навісів И, К,Л, споруд № 1-17, мостіння І-ІІІ, що вбачається із технічного паспорту на садибний житловий будинок, виготовлений за станом на 08.06.2016 року фізичною особою-підприємцем [PERSON] за вказаною адресою. Відповідно до договору про визначення розміру ідеальних часток, посвідченого 15 червня 2010 року державним нотаріусом 7 [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстром № 1-3620, співвласнику [PERSON] належить на праві власності 90\\100 частин вказаного домоволодіння, а [PERSON] 10/100 частин того ж домоволодіння. Раніш кожному із співвласників належало по 1\\2 частині домоволодіння за вказаною адресою, але частки змінилися на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 02.07.2008 року, згідно якого за [PERSON] було визнане право власності на переобладнану 1\\2 частину житлового будинку А-2, та самовільно збудований гараж З, площею 154,9 кв.м., що складає 90\\100 часток всього домоволодіння. Згідно акту ідеальних часток, складеному фахівцем КП ДМБТІ, 20.02.2009 року в фактичному користуванні [PERSON] знаходиться: у житловому будинку А-1 приміщення 2-4, 2-5, 2-6,2-7, 2-8 площею 50,9 кв.м., сіни а2-1, погріб а2-1, сіни аЗ-1, вбиральня Д, огорожі № 4,9,10, хвіртки № 6,8, водоколонка № 5, замощення І, що складає 10/100 частин всього домоволодіння. 21.07.2016 року ТОВ «С-Тиматика» склав звіт про оцінку домоволодіння № 17 по вул. І.Клюєва в м. Дніпро, в якому зазначено, що ринкова вартість усього домоволодіння станом на 20 липня 2016 року складає 483 660 грн., а 10/100 частин - 43 866 гри. Вважає, що той факт, що спадкодавцем [PERSON] за життя не була перереєстрована її частка у праві спільної часткової власності, ніяким чином не впливає на можливість визнання за позивачем право на спадкування належних померлій 10/100 частин домоволодіння за вказаною адресою. Тому, вона змушена звернутися до суду із даним позовом. Позивач та його представник за первісним позовом у судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Зустрічну позовну заяву просили залишити без задоволення у повному обсязі. Відповідач та його представник за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги не визнавали, просили суд відмовити у задоволені первісного позову у повному обсязі. Свій зустрічний позов підтримали та просили суд його задовольнити. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності.\~ Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що з [PERSON] вона дружить ще з ВУЗу. Коли її мати [PERSON] та брат [PERSON] тяжко захворіли, [PERSON] їх доглядала, надавала їм допомогу. Також повідомила, що їй відомо,що інколи за ними доглядала донька померлого [PERSON] [PERSON]. Доньку [PERSON] - [PERSON] вона ніколи не бачила, тільки чула про неї. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON]О . суду повідомила, що її бабуся [PERSON] та батько [PERSON] потребували постійного догляду, оскільки були важко хворими. Батько був недієздатним дуже давно. У бабусі стався інсульт і вона була прикута до ліжка. Постійно за ними доглядала її тітка-Мороз [PERSON] вона мала можливість, то допомагала [PERSON] доглядати хворих батько та бабусю.. Її сестра [PERSON] не приймала ніякої участі у догляді за хворими бабусею та батьком, хоча знала про те, що вони є важко хворими. Спадщину після смерті батька вона не приймала. Про смерть батька вона сестрі не повідомила. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є сусідкою родини [PERSON]. З [PERSON] вона підтримує дружні стосунки. Коли з її матірю [PERSON] стався інсульт, то [PERSON] піклувалася за нею та доглядала матір. Вона також інколи приходила та допомагала [PERSON] у догляді за матірю. Брат [PERSON]-[PERSON] був також важко хворий і потребував стороннього догляду. Вона бачила, що інколи за ним доглядала його донька [PERSON]. В період з 2008-2009 року матір та брат [PERSON] вже не могли самі за собою доглядати. Найбільше за ними доглядала [PERSON] і лише інколи [PERSON]. Про доньку [PERSON]- [PERSON] вона взагалі не знала і не чула. Спочатку захворіла [PERSON], за останні два роки її стан здоровя значно погіршився. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він є сусідом родини [PERSON]. Він знає, що матір [PERSON]-[PERSON], та її брат [PERSON] були важко хворими. Іноді [PERSON] просила його допомогти їй підняти або перенести хворого брата, коли це було потрібно. Стан здоровя [PERSON] значно погіршився за три роки до його смерті. Він потребував сторонньої допомоги, він не міг ходити, погано розмовляв. Він бачив, що в основному за хворим братом доглядала [PERSON], а інколи приходила його дочка [PERSON], яка також допомагала по догляду за своїм хворим батьком. Про свою доньку [PERSON], [PERSON] ніколи нічого не казав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомив, що він є сусідом родини [PERSON]. Він знає, що [PERSON] та [PERSON] були важко хворими. Іноді він допомагав його сестрі - [PERSON], підняти або перенести хворого брата, коли це було потрібно. Він бачив, що в основному за хворим братом доглядала [PERSON], а інколи приходила його дочка [PERSON], яка також допомагала по догляду за своїм хворим батьком. Про доньку [PERSON] - [PERSON], він нічого не знає, оскільки про неї ніхто нічого не казав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є хрещеною матірю [PERSON]. Знає її від самого народження. Батько [PERSON] -[PERSON] ніколи не приділяв їй уваги та не надавав їй підтримки. В 2009 році у грудні місяці вона разом із [PERSON] були на дні народженні її батька. Його матір-Чала Р.В., бабуся [PERSON], перешкоджала спілкуванню [PERSON] з батьком. Доглядати за батьком [PERSON] ніхто не просив. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду повідомила, що вона є колишньою цивільною дружиною [PERSON] З самого початку його родина сприйняла її недоброзичливо, ставлення до неї було погане. Потім вона завагітніла і народила доньку [PERSON]. Приблизно 4,5 місяці вони жили з бабусею [PERSON] Знов почалися конфлікти та напади з її боку і вона вимушена була поїхати жити до своїх батьків. Коли [PERSON] виповнився один рік, її батько [PERSON] приїхав до них і вони помирилися. Після чого знову переїхали жити до нього. Однак, все повторилося, знову почалися конфлікти, погане ставлення до неї з боку його рідних, і вони знов розсталися. [PERSON] доньку не провідував, не допомагав у її вихованні та забезпеченні. Вона змушена була подати на аліменти. [PERSON] інколи провідувала батька. Одного разу вона і [PERSON] були в нього дома на Пасху. Про те, що [PERSON] помер вони не знали, їх про це ніхто не повідомив. Про те, що [PERSON] потребував допомоги і стороннього догляду їм ніхто не казав. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Слід зазначити, що відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнаються наступні обставини: Позивач, Мороз (дівоче прізвище - [PERSON]) [PERSON], яка народилася 24 березня 1955 року, є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська серії ГД № 903905 від 27 квітня 1955 року, актовий запис № 811 (а.с.13). 02 грудня 1988 року Позивач уклала шлюб з [PERSON], та змінила прізвище на «Мороз», що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, яке видано 02.12.1988 року відділом ЗАГС виконкому Ленінської ради народних депутатів м. Дніпропетровська серії ІV-КИ № 278717, актовий запис № 1749 (а.с. 14). За свого життя, [PERSON], була зареєстрована та проживала за адресою: [INFO] (колишня назва вул. Паровозна), б. 17. [PERSON] була власником ? частини жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 16 вересня 1957 року державним нотаріусом 2-ї [PERSON] державної нотаріальної контори за реєстром № 2-6770 і зареєстрована за нею 27.09.1957 р. в КП ДМБТІ за № 26-49 (а.с. 11-12). Вказаний житловий будинок належав їй на праві спільної часткової власності разом з [PERSON], якому також належала ? частина вказаного нерухомого майна. Внаслідок добудови та переобладнання житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, частки співвласників змінилися. Співвласники уклали Договір про визначення ідеальних часток від 15.06.2010 року, який було посвідчено Сьомою дніпропетровської державною нотаріальної конторою за реєстровим № 1-3620, згідно умов якого за [PERSON] було визначено 10/100 часток, а за [PERSON] 90/100 часток (а.с. 28-29). [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував своє право власності на 90/100 часток жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності № 26911839 від 04.08.2010 року, який видано КП «ДМБТІ» ДОР (а.с. 37). За свого життя [PERSON]В, не встигла зареєструвати право власності на належні їй 10/100 часток жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що підтверджується листом КП «ДМБТІ» дор № 8561 від 24.06.2016 року (а.с. 20). Разом з матірю Позивача проживав та був зареєстрований син [PERSON], та рідний брат Позивача [PERSON], який народився 04 грудня 1951 року, що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано бюро ЗАГС Красногвардійського району м. Дніпропетровська серії ЯГ № 661234 від 13.12.1951 року, актовий запис № 1832. Батьками якого вказані [PERSON] та [PERSON] (а.с.93). [PERSON] залишила заповіт на імя своєї доньки [PERSON], який 25 червня 2004 року було посвідчено державним нотаріусом Третьої [PERSON] державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано у реєстрі за № 3-2106, згідно якого вона все своє майно заповіла одноособову Позивачу (а.с. 18). 15 грудня 2015 року померла матір позивача - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, яке видано відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції 16 грудня 2015 року, серії І-КИ № 666917, актовий запис № 9490 (а.с.16). Відповідно до\~ст. 1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне їй нерухоме майно, що складається з 10/100 частин жилого будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17. Згідно ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилами ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. З матеріалів спадкової справи № 378/2016 (а.с. 83-118) встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] з заявою про прийняття спадщини № 1128 від 06 червня 2016 року звернулася [PERSON], в якій зазначила, що 15 грудня 2015 року померла її матір [PERSON], на день її смерті залишилося спадкове майно, яке вона приймає (а.с.84). Також сторонами визнавався той факт, що на момент смерті [PERSON] з нею разом проживав її син [PERSON], який також прийняв спадщину в силу положень ч. 3 ст. 1268 ЦК України, згідно якої спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як визначено\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно до ч.1 ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Враховуючи наведені обставини судом встановлено, що спадкоємцями майна, що залишилося після смерті [PERSON], померлої 15 грудня 2015 року, які прийняли спадщину є позивач по справі, [PERSON] та її рідний брат [PERSON]. Також сторони визнавали той факт, що не залежно від змісту заповіту, який залишила [PERSON], її син - [PERSON], успадкував обовязкову частку у спадщині, оскільки на день її смерті перебував у віці 64 років, а отже був непрацездатною особою. Відповідно до ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Таким чином, після смерті [PERSON], спадщина розподілилася між її двома спадкоємцями першої черги наступним чином: [PERSON] успадкувала 15/200 частин, а [PERSON] успадкував 5/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17. (10/100 : 2 = 5/100; 5/100 : 2 = 2,5/100, або 5/200 - обовязкова частка у спадщині). Відповідно до ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. На виконання вимог Закону, 12 липня 2016 року Позивач звернувся до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме, на частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що підтверджується заявою № 1333 від 12 липня 2016 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 378/2016 (а.с.113). Відповідно до\~ст. 67 Закону України «Про нотаріат»\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Не встигнувши отримати свідоцтво про право на прийняту ним спадщину [PERSON] помер 05 січня 2016 року. Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 липня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої 15 грудня 2015 року, оскільки спадкоємцем не надані документи, які б підтверджували реєстрацію за померлою [PERSON] права власності на 10/100 частин спадкового майна (а.с. 115). Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні.\~\~Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Відповідно до\~статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~\~державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень визначається як - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на нерухоме майно, яке виникло до набрання чинності\~Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» набувається в порядку, який існував на час його виникнення, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України,\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Однією з таких підстав є спадкування майна, в тому числі за заповітом відповідно до\~ст. 1217 цього ж Кодексу. Враховуючи ті обставини, що позивач успадкував за законом право на нерухоме майно, у вигляді частини житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, право на яку мав спадкодавець, та в установленому порядку не має можливості отримати свідоцтво про право на спадщину на вказане майно, через те, що останній за життя не здійснив державної реєстрації своїх прав на нього, суд вважає, що успадковане право позивача підлягає захисту в судовому порядку, а позовні вимоги в частині визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом частковому задоволенню. Підсумовуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги позивача за первісним позовом в частині визнання за нею права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом підлягають частковому задоволенню, та за Позивачем слід визнати право власності на 15/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17. Щодо позовних вимог [PERSON] про зменшення розміру обовязкової частки, яку спадкує [PERSON] після смерті свого батька [PERSON], до 5/400 частин суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідач за первісним позовом [PERSON] (дівоче прізвище - [PERSON]) [PERSON], яка народилася 10 вересня 1986 року, є донькою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження, яке видано 09.10.19865 року відділом ЗАГС виконкому Ленінської ради народних депутатів м. Дніпропетровська серії ІV-КИ № 295033, актовий запис № 3543 (а.с. 78). 18 травня 2011 року відповідач [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на «Оленич», що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії 1-КИ № 187846, яке видано 18.05.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 153 (а.с. 79). Як вже зазначалося, 05 січня 2016 року помер батько відповідача за первісним позовом - [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-КИ № 688219, яке видано повторно 17 травня 2016 року Красногвардійським відділом РАЦС [PERSON] МУЮ, актовий запис № 47 (а.с. 71). Після його смерті відкрилася спадщина, на належне йому нерухоме майно, яке він успадкував як обовязкову частку у спадщині, а саме: 5/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17. З матеріалів спадкової справи № 430/2016 (а.с. 65-81) встановлено, що після смерті спадкодавця [PERSON] з заявою про прийняття спадщини № 1272 від 02 липня 2016 року звернулася [PERSON], в якій зазначила, що 05 січня 2016 року помер її батько [PERSON], на день його смерті залишилося спадкове майно, яке вона приймає (а.с.66). Сторонами також визнавався той факт, що відповідач-2 [PERSON], є рідною донькою [PERSON] та сестрою [PERSON], яка з заявою про прийняття спадщини після смерті свого батька у встановлений законом строк не зверталася. Слід зазначити, що 22 серпня 2016 року [PERSON] звернулася до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, а саме, на частину житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що підтверджується заявою № 278 від 22.08.2016 року, копія якої міститься в матеріалах спадкової справи № 378/2016 (а.с.117). Згідно постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 22 серпня 2016 року, виданої державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON], відповідачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлого 05 січня 2016 року, оскільки спадкоємицею [PERSON] - [PERSON], та спадкоємицею [PERSON] [PERSON] не надано право встановлювальний документ на 10/100 частин спірного домоволодіння (а.с. 118). За наведених обставин суд вважає встановленим той факт, що єдиним спадкоємцем майна першої черги, що залишилося після смерті [PERSON], померлого 05 січня 2016 року, який прийняв спадщину, є його рідна донька, відповідач по справі [PERSON]. В обґрунтування своїх позовних вимог в частині зменшення спадкової частки [PERSON] позивач за первісним позовом посилався на другий абзац частини 1-ї статті 1241 ЦК України, згідно якого - розмір обов'язкової частки у спадщині може бути зменшений судом з урахуванням відносин між цими спадкоємцями та спадкодавцем, а також інших обставин, які мають істотне значення. Вказане положення закону слід розуміти тільки у взаємозвязку з абзацом першим частини 1-й статті 1241 ЦК України, відповідно до приписів якого - малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Тобто, виходячи з юридичного аналізу вказаних норм права слід дійти висновку, що правило передбачене абз. 2 ч. 1 ст. 1241 Цивільного кодексу може бути застосовано виключно до правовідносин, які склалися між спадкодавцем та спадкоємцем, який спадкує обовязкову частку у спадщині, що залишилася після смерті такого спадкодавця, тобто до відносин, спадкодавцем у яких виступає [PERSON] та її рідний син [PERSON], який враховуючи його непрацездатний стан успадкував обовязкову частку у спадщині після смерті своєї матері, незалежно від змісту залишеного померлою заповіту на імя [PERSON] Відповідач [PERSON] у даному випадку спадкує майно в порядку спадкування за законом як спадкоємець 1-ї черг після смерті свого батька [PERSON], що залишилося йому у спадок після смерті його матері, [PERSON], у вигляді 5/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, оскільки згідно положень ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Той факт, що [PERSON] помер не встигнувши отримати свідоцтва про право на спадщину після смерті своєї матері, жодним чином не повинен обмежувати права його спадкоємиці [PERSON], що передбачено положеннями ч. 3 ст. 1296 ЦК України, згідно яких - відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Підсумовуючи наведене суд приходить до переконливого висновку, що підстав для застосування абз. 2 ч. 1 ст. 1241 до правовідносин, що склалися між [PERSON] та його донькою [PERSON], не має, оскільки вказана норма може бути застосована виключно під час спадкування обовязкової частки у спадщині, а тому в цій частині позовних вимог позивачу за первісним позовом слід відмовити. Враховуючи, що відмова у задоволені позовних вимог за первісним позовом в частині зменшення спадкової частки [PERSON] тягне за собою визнання за нею права власності на частку, що залишилася її батькові [PERSON] у спадок після смерті його матері [PERSON], суд приходить до висновку, що зустрічну позовну заяву слід задовольнити та визнати за [PERSON] в порядку спадкування за законом право власності на 5/200 частин житлового будинку, розташованого за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ігоря Клюєва (колишня назва вул. Паровозна), б. 17, що залишилися після смерті її батька, [PERSON], померлого 05 січня 2016 року. На підставі ст.ст. 328, 1216-1218, 1220, 1222, 1223, 1233, 1241, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1272, 1296, 1297 цивільного кодексу України, ст. 67 Законом України «Про нотаріат», та

Outcome: partial