Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

У січні 2012 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору дарування домоволодіння [ADDRESS], від 27 грудня 2007 року, договору дарування земельної ділянки площею 0,0698 га, розташованої по [ADDRESS] від 27 грудня 2007 року згідно з яким [PERSON] подарував зазначене майно [PERSON] і про повернення майна у власність позивачеві. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16 жовтня 2013 року, рішення Київського районного суду м. Одеси від 15 листопада 2012 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 12 квітня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до апеляційного суду. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ України від 16 квітня 2014 року виправлено описку, допущено в ухвалі колегії суддів палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 жовтня 2013 року та зазначено в резолютивній частині рішення, замість «справу направити на новий розгляд до апеляційного суду» зазначено «справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції». 26.09.2014 року позивачем [PERSON] подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, у якій він просить визнати недійсними договори дарування від 27 грудня 2007 року домоволодіння та земельної ділянки та повернути у його власність домоволодіння та земельну ділянку. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що не мав наміру безоплатно дарувати домоволодіння та земельну ділянку сторонній незнайомій людині - [PERSON], а мав домовленість укласти договір купівлі-продажу з [PERSON], який обіцяв з ним повністю розрахуватись за придбане нерухоме майно поетапно. Оформлення договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки у нотаріуса було призначено на 27 грудня 2007 року. Коли позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з'явилися 27.12.2007 року в нотаріальну контору для оформлення договорів купівлі-продажу домоволодіння та земельної ділянки у нотаріуса, відповідач [PERSON] повідомив позивача [PERSON] про те, що з ряду причин, які носили приватний характер, він не хотів в той час оформляти на своє ім'я правовстановлюючі документи на спірні об'єкти, тому відповідач [PERSON] Туркоєвич попросив [PERSON], щоб той у нотаріуса підписав не договори купівлі-продажу на домоволодіння та земельну ділянку, а оформив у нотаріуса договори дарування на ім'я його найкращого друга - [PERSON], і там же безпосередньо перед підписанням договорів дарування [PERSON] перший раз побачив [PERSON]. При цьому в момент укладання спірних договорів відповідач [PERSON] запевнив позивача, щоб він не хвилювався, оскільки він - [PERSON], на будинок і землю не претендує і не збирається в нього вселятися та приймати від позивача у дар спірне майно, оскільки там буде жити родина [PERSON], а через деякий час він переоформить спірне майно на когось із братів [PERSON], які є його близькими друзями. Позивач вважає, що відповідач [PERSON] не виконав своєї обіцянки, даної у приватного нотаріуса, став претендувати на будинок і землю, намагався отримати дублікат документів на будинок і землю, стверджуючи, що втратив їх. Також позивачем не була отримана вартість спірного нерухомого майна у зв'язку зі скасуванням [PERSON] довіреності від 27 грудня 2007 року, якою відповідач [PERSON] уповноважив [PERSON] і [PERSON] на розпорядження за ціну та на умовах на свій розсуд спірним нерухомим майном. Позивач стверджує, що спірні договори дарування мають бути визнані недійсними, оскільки він не мав наміру дарувати своє майно і був обманутий відповідачами. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники підтримали уточнені вимоги та просять задовольнити позов у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнав у повному обсязі, і підтвердив, що домовленість про укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна з позивачем дійсно була у [PERSON], який мешкав по сусідству з позивачем. Відповідач [PERSON] та його представники в судове засідання не з'явились, повідомлені належним чином, причини неявки суду не відомі. Вислухавши позивача, представників позивача, представника відповідача [PERSON], свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Із матеріалів справи вбачається, що земельна ділянка площею 0,0698 га та житловий будинок літ. «А», загальною площею 330,0 кв. м, житловою площею 130,6 кв. м з огорожею і мостінням по [ADDRESS] належали [PERSON] 27 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 5906), згідно з яким позивач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] домоволодіння [ADDRESS]; а також було укладено договір дарування (посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі за № 5910), згідно з яким [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] земельну ділянку, площею 0,0698 га, розташовану по [ADDRESS] Безпосередньо після укладення договору дарування вищевказаного нерухомого майна з позивачем набувач [PERSON], не отримавши оригіналів договорів та ключів від будинку, видав відповідачу [PERSON] та його представнику [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на здійснення усіх повноважень щодо придбаного нерухомого майна, у тому числі на повне розпорядження спірним нерухомим майном строком на три роки. На підставі вказаної довіреності за відповідачем [PERSON] було зареєстроване спірне нерухоме майно, що сторонами не оспорюється. 01 листопада 2010 року відповідач [PERSON] довіреність скасував, про що нотаріально повідомив відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] Сторони визнали, що [PERSON] і [PERSON] не були знайомі до укладення договорів дарування, та не перебувають в родинних чи інших близьких стосунках. Допитана апеляційним судом в якості свідка дружина відповідача ([PERSON].) [PERSON] пояснила, що з [PERSON] не була знайома, що знаходячись у шлюбі з відповідачем [PERSON] спірне домоволодіння і земельна ділянка ніколи не були у їх з чоловіком володінні та розпорядженні, що про наявність такого дарунку до виникнення спору у суді їй взагалі відомо не було, та їй відомо, що будинок придбав відповідач [PERSON] Представник відповідача [PERSON] визнав, що позивачу було сплачено тільки 10% від вартості спірного майна, а решту вартості спірного нерухомого майна відповідач [PERSON] не сплатив позивачу у зв'язку зі скасуванням [PERSON] довіреності на здійснення розпорядчих повноважень щодо спірного нерухомого майна. Проте з матеріалів справи вбачається і це не заперечували а ні позивач, а ні відповідач, що зібранням документів для договорів купівлі-продажу нерухомого майна займався особисто відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] Для цього, відповідач та його представник [PERSON] звернулися з оригіналами документів в КП «ОМБТІ та РОН» для отримання довідки-характеристики, витягу з реєстру прав власності, виготовлення технічного паспорту та квитанції про сплату за послуги КП БТІ від імені продавця [PERSON], а також самі сплачували кошти КП БТІ за наданими квитанціями та особисто зверталися до приватного нотаріусу Одеського міського нотаріального округу для укладення спірних угод. Позивач [PERSON] є людиною похилого віку, 1939 р. н., ветераном війни, інвалідом 2 групи, учасником ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, тому він вважає, що його внутрішня воля не була спрямована на безоплатну передачу свого майна сторонній незнайомій людині [PERSON], оскільки він вважав, що мова йде про оплатну угоду (купівлю-продаж) щодо належного йому майна, що справжнім набувачем спірного нерухомого майна є [PERSON], і що у останнього є обов'язок сплатити йому повну вартість придбаного нерухомого майна. Суд вважає, що в даному випадку є підстави для застосування до спірних правовідносин та визнання оспорюваних правочинів недійсним як на підставі ст. 230 ЦК України так і на підставі ст. 215 та ч.3 ст. 203 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним, що зазначене у ч.1 ст. 229 ЦК України. Судом, також приймається до уваги, що згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивач. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначив, що обман з боку [PERSON] та [PERSON] по відношенню до нього при оформленні в нотаріальній конторі спірних договорів дарування свого будинку і землі на ім'я [PERSON] полягав у тому, що укладає із [PERSON] договір він вважав, що [PERSON] діє як представник [PERSON], саме з яким у нього і були правовідносини щодо передачі права власності на належне позивачу майно, та якщо б йому було відомо про особисті наміри [PERSON] відносно домоволодіння, то договір не був би укладений. Підтвердженням вказаних обставин позивач вважає той факт, що цю людину - [PERSON] він бачив від 15 до 30 хвилин у нотаріуса, після чого позивач його більше ніколи не бачив, документів на будинок, ключів, технічну документацію він передав відповідачу [PERSON] [PERSON] в будинок не вселявся, а підписуючи договір в нотаріальній конторі, відповідач [PERSON] просив його не хвилюватися, оскільки він на будинок і землю не претендує, не збирається в нього вселятися, і приймати його в дар від позивача, оскільки він пообіцяв через деякий час переоформити будинок на відповідача [PERSON] На думку позивача обман [PERSON] полягає в тому, що він на момент укладення спірних договорів навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, пообіцявши при цьому переоформити будинок на [PERSON], а [PERSON] в свою чергу сплатити грошові кошти в повному обсязі за спірні домоволодіння та земельну ділянку. Згідно ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Відповідно доч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд приймає до уваги, що позивачем заявлені вимоги про повернення йому у власність домоволодіння [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0,0698 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Крім того, представником позивача в судовому засіданні заявлено клопотання про поновлення строків позовної давності. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (ч.1 ст.261 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту (ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України). Позивачем заявлено про визнання причин пропущення позовної давності поважними. Поважність причин мотивована тим, що відповідач [PERSON] довіреність від 27 грудня 2007 року скасував 01 листопада 2010 року, у зв'язку з чим [PERSON] звернувся до нього з позовом до суду у грудні 2010 року, та саме з цього часу позивач довідався про справжні наслідки вчиненого ним правочину, про права та обов'язки сторін правочину, і про те, що його права відповідачем [PERSON] не визнаються. За захистом свого порушеного права позивач звернувся до суду у цій справі у січні 2012 року, тому причини пропущення позовної давності є поважними, порушене право позивача на визнання договорів дарування недійсними, повернення сторін у первісний стан, підлягає захисту.

Outcome: approved