Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

У серпні 2015 року позивачі звернулися до суду з позовом до [PERSON] про встановлення факту, що має юридичне значення, та поділ спільного сумісного майна. Свої позовні вимоги позивачі мотивували тим, що вони являються співвласниками квартири за адресою: [ADDRESS]. Іншими співвласниками вказаної квартири були [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] померла. Єдиною її спадкоємицею за заповітом є [PERSON], яка спадщину прийняла шляхом фактичного та постійного проживання разом зі спадкодавицею на час її смерті. Зі слів позивачів, на даний час спірна квартира знаходиться у їх з [PERSON] спільній сумісній власності, їх частки не визначені. На разі у них виникла необхідність визначення їх часток у спірній квартирі. Проте, у позасудовому порядку здійснити це вони не мають можливості, оскільки перебувають у неприязних стосунках з відповідачем. Крім того, позивачі вважають, що під час видачі на їх ім'я вже згаданого свідоцтва про право власності на житло було неправильно зазначено ім'я [PERSON] як «[PERSON]». На їх переконання, це сталося у зв'язку з тим, що на час отримання вказаного свідоцтва [PERSON] була малолітньою, для підтвердження її особи було надано свідоцтво про народження, виписане російською мовою, а тому при перекладі працівник, який заповнював бланк свідоцтва про право власності на житло, самовільно переклав з російської «[PERSON]» українською «[PERSON]», а [PERSON] в подальшому отримала паспорт на ім'я «[PERSON]», а не «[PERSON]», батьки ж її - [PERSON] та [PERSON] - на вказане не звернули належної уваги. Позивачі вказують, що виправити у позасудовому порядку дану помилку теж не виявляється за можливе, оскільки, окрім всього, відповідач утримує у себе оригінал свідоцтва про право власності на житло, який було видано у єдиному екземплярі. Вважають, що вони мають право на поділ спірної квартири , їм повинно бути виділено у власність по 1/5 частині а [PERSON] залишено 2/5 частини: 1/5 частина, яка була нею особисто приватизована, плюс 1/5 частина, яка була нею успадкована після смерті [PERSON], померлої [INFO]. Тому просили : встановити факт належності свідоцтва про право власності на житло від 12.02.1996 , зареєстрованого у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.02.1996 за реєстровим № 143/24, [PERSON]; визнати за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності на 1/5 частину квартири за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності на 1/5 частину квартири за [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], право власності на 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні , позовні вимоги підтримала.. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, звернулись до суду із заявою про слухання справи у їх відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду та позицію щодо позову не повідомила. З огляду на це та зі згоди позивачів суд ухвалює заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що у свідоцтві про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 14.07.1989 російською мовою зазначено ім'я позивача як «[PERSON]», за її паспортом громадянина України серії [NUMBER], виданим 17.06.2005 Києво-Святошинським РВ ГУ МВС України в Київській області, українською мовою вказано її ім'я як «[PERSON]». Крім того, у паспорті [PERSON] стоїть штам реєстрації її місця проживання з 22.07.1989 за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до листа КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області» № 321 від 20.04.2015 право спільної власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про право власності на житло від 12.02.1996 , виданим органом приватизації Боярської міської ради на підставі розпорядження № 32/96 від 12.02.1996 та зареєстрованим у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.02.1996 за реєстровим № 143/24 у реєстраційній книзі № 13, квартира [ADDRESS] перебуває у спільній власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За даними технічного паспорту на спірну квартиру , складеного 09.04.2015 КП «БТІ Києво-Святошинської районної ради Київської області», квартира не містить самочинних переобладнань. [INFO] [PERSON] померла, що вбачається зі свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] від 14.03.2015 . У відповідності до матеріалів спадкової справи № 129/2015 єдиною спадкоємицею майна померлої [INFO] [PERSON] за заповітом є відповідач [PERSON], на ім'я якої 22.09.2015 державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-2484 видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а саме: на 1/5 частину квартири [ADDRESS] Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № [NUMBER] від 22.09.2015 у, за [PERSON] на підставі свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданим 22.09.2015 державним нотаріусом Києво-Святошинської районної державної нотаріальної контори за реєстровим № 1-2484, зареєстровано право власності на 1/5 частину квартири [ADDRESS] Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. У ст. 355 ЦК України визначено, що майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна сумісна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Частинами 1, 2 ст. 372 ЦК України визначено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З огляду на рекомендації, викладені у абз. 2 п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» у разі смерті співвласника приватизованої квартири частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 234 ЦПК України визначена можливість встановлення у судовому порядку фактів, що мають юридичне значення, тобто таких, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Виходячи зі змісту ч. 6 ст. 235 ЦПК України, у разі наявності спору про право справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, повинні розглядатись у позовному провадженні. Відповідно до положень п. 6 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям , по батькові, прізвищем цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. З урахуванням проаналізованих правових норм в розрізі встановлених обставин у справі суд приходить до наступних висновків. Приватизація спірної квартири відбувалась у час, коли позивач [PERSON] була малолітньою і мала єдиний документ, який посвідчував її особистість, - свідоцтво про народження, складене російською мовою, де ім'я позивача зазначено як «[PERSON]». Український переклад цього імені має 2 варіанти: «[PERSON]» та «[PERSON]». Під час приватизації вказаної квартири та видачі свідоцтва про право власності на цю квартиру, де українською мовою було записане ім'я одного із співвласників як «[PERSON]», [PERSON] була в ній прописана. Паспорт громадянина України, де українською мовою зазначено ім'я «[PERSON]», [PERSON] отримала вже після приватизації спірної квартири. Зазначене свідчить про те, що мав місце неоднаковий переклад російського імені «[PERSON]», що призвело до неправильного запису імені одного із співвласників квартири у правовстановлюючому документі на це майно. З огляду на це та те, що вказаний факт має юридичне значення для визначення права власності позивача [PERSON], суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги про встановлення факту належності свідоцтва про право власності на житло від 12.02.1996 року, зареєстрованого у Київському міжміському бюро технічної інвентаризації 14.02.1996 року за реєстровим № 143/24, в тому числі і [PERSON], та задовольняє її. Оскільки співвласниками спірної квартири були 5 осіб, в тому числі й сторони у справі, один із співвласників помер, його частку успадкувала лише відповідач, доводи позивачів про те, що їм повинно бути виділено у власність по 1/5 частині цієї квартири, а [PERSON] залишено 2/5 її частини, теж є обґрунтованими та відповідають вимогам закону. А отже, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Зважаючи на вищенаведене, з огляду на рекомендації, викладені у п. 12 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, ст.ст. 3, 15, 16, 321, 355, 368, 372 ЦК України,

Outcome: approved