Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-16 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що він та його брат - відповідач [PERSON] у 2012 році успадкували по 1/2 частці квартири [ADDRESS], а згідно рішення Богунського районного суду міста Житомира від 11.09.2013 року встановлено порядок користування цією квартирою і йому виділено в користування кімнати № 7 площею 10,00 кв. м та № 8 площею 11,30 кв. м, а відповідачу кімнати № 5 площею 8,70 кв. м та № 6 площею 16,2 кв. м, інші приміщення залишені у спільному користуванні. Однак користуватися та розпоряджатися належним йому приміщенням він не може, оскільки відповідач не допускає його та осіб, з якими він укладав договір найму, до квартири, а чергова спроба мирного врегулювання спору з відповідачем призвела до того, що позивачу було заподіяно тілесні ушкодження, за що вироком Богунського районного суду міста Житомира від 07.10.2013 року відповідача було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України. Тому з метою захисту своїх прав просить зобов'язати відповідача припинити чинити дії, які перешкоджають реалізації ним свого права користування та розпорядження кімнатами № 7 площею 10,00 кв. м та № 8 площею 11,30 кв. м у квартирі [ADDRESS] у виді вселення і проживання в зазначених приміщеннях як його, так і осіб, з якими укладений відповідний договір найму. У судовому засіданні позивач та його представник вимоги позову підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві. Позивач, допитаний в судовому засіданні в якості свідка, надав показання про те, що з 2011 року відповідач йому створює перешкоди у користуванні квартирою, в якій проживає відповідач зі своєю сімєю, і хоча ключі від вхідних дверей квартири він отримав від них, але повноцінно користуватися та розпоряджатися нею він не має можливості, так як відповідач погрожує йому фізичним насиллям, при зустрічі з ним у квартирі відповідач намагається затіяти бійку, ображає нецензурними висловлюваннями, в тому числі при особах, які проживали за договором найму, влаштовує сварки, а також відповідач не бажає, щоб у квартирі проживали орендарі. Через створені відповідачем нестерпні умови він позбавлений можливості безперешкодно користуватися квартирою та здати свої кімнати в оренду для покриття оплати за комунальні послуги. Не заперечував, що у квартирі знаходяться його особисті речі. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, надавши показання як свідок про те, що протягом останнього часу з позивачем перебуває у недружніх відносинах, позивач не проживає у належній їм квартирі [ADDRESS], в якій проживає він з дружиною та дитиною. Позивач має ключі від квартири і може безперешкодно нею користуватися. При цьому пояснив, що він заперечує проти проживання у квартирі квартирантів, вважає, що позивач без його згоди не може укладати договорів найму жилого приміщення та заселяти у квартиру сторонніх осіб. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні також вимоги позову не визнав, пояснивши, що відповідач не надає згоди на вселення позивачем до квартири квартирантів, але перешкод у користуванні квартирою йому не чинить. Представник відповідача [PERSON], яка є дружиною відповідача, у судовому засіданні позов не визнала та як свідок надала показання про те, що з березня 2015 року у кімнатах, визначених судом для користування позивачу, ніхто не проживає, проти проживання у квартирі сторонніх осіб заперечує, так як у ній мають зареєстроване місце проживання та проживають її чоловік, вона та їхній син, а позивач у квартирі не проживає та не пояснює особам, яких заселяє, що у квартирі проживає їхня сімя. Позивач має безперешкодний доступ до квартири, має ключі від вхідних дверей. Із приводу наміру позивача вселити до квартири квартирантів між ним та відповідачем виникали конфлікти, але в її присутності відповідач ніколи не ображав позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, а також їхні показання, надані в якості свідків, пояснення їхніх представників, показання свідка [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. А частиною 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Отже, як витікає з норм цієї статті, учасники спільної часткової власності повинні погоджувати один з одним свою поведінку по володінню, користуванню і розпорядженню спільною річчю, вони здійснюють правомочності по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном за спільною згодою. Право кожного із співвласників по володінню, користуванню і розпорядженню спільним майном, одночасно створює для нього і обов'язок погодити свою поведінку щодо володіння, користування і розпорядження спільним майном з іншими співвласниками. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Якщо ж співвласники не дійдуть згоди з питання щодо здійснення повноважень по володінню і користуванню спільним майном, то спір, що виник, може бути вирішений судом. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також визначено у статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11.09.2013 року у справі № 295/11654/13 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, яке набрало законної сили, встановлено, що квартира [ADDRESS] загальною площею 77,85 кв. м належить на спільної часткової власності по 1/2 частці кожному з них. Судом позов задоволено та встановлено порядок користування квартирою, у користування [PERSON] виділено кімнати № 7 площею 10,00 кв. м та № 8 площею 11,30 кв. м, а [PERSON] - кімнати № 5 площею 8,80 кв. м та № 6 площею 16,2 кв. м, інші приміщення залишені у спільному користуванні. Вироком Богунського районного суду міста Житомира від 07.10.2013 року у кримінальному провадженні № 120130603380000721 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України, яке набрало законної сили, його визнано винним у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення, а саме за нанесення [PERSON] тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя, та призначено покарання у виді 150 год. громадських робіт. Вироком суду встановлено, що 21.02.2013 року близько 20-00 год. до квартири [ADDRESS] прийшов [PERSON], який має право власності на 1/2 її частину, з метою поговорити зі своїм братом [PERSON], який проживав у ній, частину якої теж отримав у спадщину від батьків, з приводу дотримання останнім правил співпроживання з квартирантами, що згідно укладеного з [PERSON] договору оренди винаймали у квартирі дві кімнати. Двері квартири відчинила дружина [PERSON] [PERSON], з якою він зайшов до коридору та розпочав розмову. В цей час із однієї із кімнат квартири вийшов [PERSON], перебуваючи у стані спяніння, та, підійшовши до свого брата [PERSON] на відстань 40 см, почав нецензурно висловлюватися в його сторону. В цей день, час, місці та вказаних обставин у [PERSON] виник злочинний умисел, направлений на спричинення тілесних ушкоджень [PERSON], реалізуючи який, він, не бажаючи вирішити конфлікт мирним шляхом, кулаком своєї правої руки умисно наніс один удар [PERSON] в обличчя справа в область рота. Внаслідок злочинних дій [PERSON] потерпілому [PERSON] було заподіяно тілесні ушкодження у вигляді забійної рани та крововиливу на верхній губі справа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя. Статтею 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Так за положеннями ч. ч. 1, 3, 4 цієї статті обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Пояснення сторони позивача щодо укладення позивачем договорів оренди виділених йому в користування кімнат в квартирі [ADDRESS] підтверджується вироком Богунського районного суду міста Житомира від 07.10.2013 року у кримінальному провадженні № 120130603380000721 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України, такий факт визнавали відповідач та його представники, а також такі обставини вбачаються з договору оренди кімнати в квартирі від 15.01.2015 року, укладеного між позивачем та [PERSON] Згідно пояснень позивача та його показань як свідка, а також пояснень та показань як свідків відповідача і його представника [PERSON] суд встановив, що позивач має ключі від квартири [ADDRESS] та в ній знаходяться його особисті речі. Тому суд вважає, що позивач вселений до зазначеної квартири, через що підстав для його вселення до квартири не вбачається, а отже, в цій частині вимоги позову є безпідставними. Суд приймає до уваги показання свідка [PERSON] у частині того, що в питаннях вселення позивачем та проживання у [INFO] квартирантів між її чоловіком та позивачем виникають конфлікти, оскільки такі показання також відповідають обставинам, встановленим вироком Богунського районного суду міста Житомира від 07.10.2013 року у кримінальному провадженні № 120130603380000721 по обвинуваченню [PERSON] за ч. 2 ст. 125 КК України. Але, разом тим, суд відхиляє її показання як свідка відносно того, що відповідач ніколи в її присутності не ображав позивача, так як такі обставини мали місце 21.02.2013 року, що також встановлено даним вироком суду. Виникнення між сторонами непорозумінь та конфліктів у звязку з проблемами у вишенні питання вселення позивачем та проживання у квартирі орендарів, а також ненадання згоди відповідачем на їхнє вселення до квартири та проживання в ній підтверджується вказаним вироком суду та поясненнями і показаннями відповідача і його представників. Проаналізувавши досліджені докази, та, враховуючи встановлені обставини, суд вважає доведеним факт створення відповідачем перешкод позивачу як співвласнику квартири [ADDRESS] у користуванні та розпорядженні нею внаслідок нанесення йому відповідачем тілесних ушкоджень, його нецензурних висловлювань та ненадання ним згоди на вселення позивачем до квартири орендарів та користування ними квартирою. Належні позивачу права як співвласника квартири [ADDRESS], визначені ст. 317 ЦК України, зокрема користування та розпорядження своїм майном, зазнають порушень зі сторони відповідача, який є також співвласником цієї квартири, а також за відсутності погодження питання щодо повноцінної реалізації позивачем свого права власності на нерухоме майно, його права підлягають судовому захисту. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи викладене,

Outcome: partial