Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до відповідачі про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування вимог зазначила, що є власником квартири [ADDRESS]. Відповідачі у вказаній квартирі мешкали до січня 2015 року і є зареєстрованими у ній до сьогодення. Фактично з квартири вони виїхали у січні 2015 року. Наявність реєстрації відповідачі у помешканні створює низку додаткових витрат з оплати житлово-комунальних послуг, неможливість оформити житлову субсидію тощо. Вважаючи, що відповідачі втратили право користування вказаним житлом, просила визнати його таким. Позивач [PERSON] у судове засідання не прибула. надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, якою позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Від відповідачів [PERSON] та [PERSON], діючої від свого імені та від імені неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], з Російської Федерації засобами поштового зв'язку надійшли письмові заяви про визнання пред'явленого позову повному обсязі. Просили вирішувати справу у їх відсутність. Залучені до розгляду справи у якості третіх осіб [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надавши заяви про вирішення справу їх відсутність. Доводи та вимоги пред'явленого позову підтримали Представник третьої особи - Служби у справах дітей Лівобережної районної адміністрації Маріупольської міської ради, будучи у встановленому порядку повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не прибув з невідомих причин, будь-яких заяв чи клопотань по суті справи не надав. Дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається зі свідоцтва про право власності, виданого ВАТ «Маркохім» від 01.12.1999, квартира [ADDRESS] на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. За інформацією, наданою Лівобережним відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб ДАП Маріупольської міської ради від 18.06.2018, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Пунктом 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Так, відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ж із ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В аспекті ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом за наявності двох юридичних фактів: по-перше, відсутність члена сім'ї власника понад 1 рік; по-друге, відсутність поважних причин його не проживання протягом вказаного періоду часу. З акту, посвідченого КСН «Маркохім» від 24.07.2018, вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], будучи зареєстрованими у [ADDRESS] фактично не проживають у ній з січня 2015 року, особистих речей у помешканні не мають. Відповідачі [PERSON] та [PERSON], діюча від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON], зазначені обставини щодо непроживання за місцем реєстрації визнали, надавши відповідні письмові заяви. При цьому за наданих заяв та долучених до них документів вбачається, що [PERSON] документована посвідкою на постійне проживання на території Російської Федерації та постійно проживає за адресою: [ADDRESS]; [PERSON], у свою чергу, документована паспортом № [NUMBER], є громадянкою Російської Федерації, та спільно із неповнолітніми [PERSON] та [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ч. 1-4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. В сенсі наведених норм та викладених обставин суд вважає за можливе постановити рішення про визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS], як такої, що не проживає за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законодавством строки, а також визнати такими і неповнолітніх [PERSON] та [PERSON], як таких, що відсутні за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законодавством строки, зважаючи на те, що останні фактично проживають на території Російської Федерації спільно із матір'ю, [PERSON], де, зокрема, забезпечені житлом. Вирішуючи позов у частині вимог, пред'явлених до відповідача [PERSON], суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України зміст права власності складає право володіння, користування та розпорядження майном. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В аспекті наведених положень власник майна, яким у даному випадку є відповідач [PERSON], не може бути позбавлений права користування належним йому майном з підстав, передбачений ст. 405 ЦК України, а тому суд відмовляє у задоволенні позову у цій частині. На підставі п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України,

Outcome: partial