Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу квартири фіктивним. Уточнивши позовні вимоги (а.с. 186 - 193), позивач просив суд про наступне: -причину пропуску строку на звернення до суду із даним позовом визнати поважною та поновити строк; - доручення, складене 09 грудня 2003 року [PERSON] та [PERSON] на його ім'я, і посвідчене приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 13053, - визнати удаваною угодою (недійсною) з моменту його складання та визнати укладеним (дійсним) укладений 09 грудня 2003 року між позивачем та [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], та визнати за ним право власності на це майно; - визнати фіктивним, а за такого недійсним з моменту його укладення, - договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений 12 лютого 2004 року між [PERSON], діючим на підставі довіреності від імені [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1080. [PERSON] та його представник [PERSON] суду пояснили, що у грудні 2003 року [PERSON] придбав у відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] квартиру [ADDRESS] для своєї доньки. Договір купівлі-продажу за домовленістю з відповідачами був оформлений нотаріально посвідченим дорученням від 09.12.2003 року. Пізніше, 12.02.2004 року, [PERSON] та він, як представник [PERSON], на підставі цього доручення оформили спірну квартиру договором купівлі-продажу на його знайому [PERSON], яка погодилася формально виступити як покупець, а у подальшому переоформити квартиру на його доньку. Укласти договір купівлі-продажу квартири він не міг через незгоду дружини та проблеми з податковою інспекцією. 18 травня 2007 року [PERSON] на виконання їхніх домовленостей видала йому нотаріально посвідчену довіреність на розпорядження спірною квартирою. Позивач відповідно до наданих йому повноважень 02.11.2007 року переоформив квартиру на свою доньку [PERSON]. [PERSON], діючи під впливом свого співмешканця, 12.12.2007 року скасувала видану позивачу довіреність, а потім звернулася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу квартири недійсним. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2009 року її позов було задоволено і договір купівлі-продажу визнано недійсним. Таке рішення, як зрозумів [PERSON], було прийняте, тому що він чесно заявив, що гроші за квартиру з дочки не отримував, і [PERSON] не передавав, бо фактично квартира належала йому і він діяв у відповідності до їх усних домовленостей з [PERSON] Пізніше [PERSON] письмово зізналася, що вдатися до нечесної поведінки її примусив співмешканець [PERSON], і насправді спірна квартира їй ніколи не належала. Позивач зазначав, що [PERSON] ніяк не спростувала цей письмовий доказ (розписку), у квартирі ніколи не була зареєстрована і проживала тимчасово з його дозволу. Посилаючись на зазначені обставини та приписи статей 41. 47, 48, 58. 61. 62, 64, 203, 234 Цивільного кодексу УРСР (1963 року), [PERSON] просив суд задовольнити його позов повністю. [PERSON] вважав, що про порушення його права на спірну квартиру він дізнався 09.09.2009 року, коли не зміг відстояти своїх прав у справі за позовом [PERSON] до нього, і Верховний Суд України відхилив касаційну скаргу його доньки [PERSON] на рішення Апеляційного суду Полтавської області від 01.04.2009 року. Строк позовної давності просив поновити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не визнали, про що надали до суду письмові заперечення (а.с. 131). [PERSON] суду пояснив, що отримані грошові кошти від [PERSON] відповідачі вважали такими, «які виручені [PERSON] за продану ним квартиру відповідачів». Для цього вони надали йому відповідні повноваження довіреністю від 09.12.2003 року. У подальшому - 12.02.2004 року з участю [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири з [PERSON], яка і була покупцем квартири. [PERSON] визнав, що гроші за продаж квартири їм передав 09.12.2003 року [PERSON] і від [PERSON] 12.02.2004 року вони гроші не отримували, але вважав, що видане ним доручення від 09.12.2003 року не приховувало ніяких інших угод, і ніяких інших правовідносин між сторонами цивільної справи тоді не виникло. Відповідач [PERSON] проти позову заперечувала (письмові заперечення, а.с. 129-130), справу просила слухати без її участі, а провадження закрити, оскільки раніше судом розглянутий такий самий позов [PERSON], і рішення набрало законної сили. Зазначені у позові [PERSON] обставини назвала надуманими та перекрученими. Представник третьої особи - приватного нотаріуса [PERSON] - [PERSON] вважав позовні вимоги [PERSON] безпідставними. Також зазначав, що строк позовної давності для звернення в суд із таким позовом пропущений. Суд, вислухавши пояснення сторін та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи. 09 грудня 2003 року [PERSON] та [PERSON] видали [PERSON] нотаріально посвідчене доручення, яким уповноважили його продати, подарувати або обміняти належну їм квартиру [ADDRESS] (а.с. 10). У той же день відповідачі [PERSON] та [PERSON] видали [PERSON] розписку, належність якої їм вони визнають, про те, що отримали від [PERSON] за продану квартиру 7 900 доларів США і претензій до покупця [PERSON] не мають (а.с. 11). 12.02.2004 року між продавцями [PERSON] і [PERSON], від імені яких на підставі доручення від 19.12.2003 року діяв [PERSON] та покупцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] вартістю 28 006 грн. Договір зареєстровано в Кременчуцькому міжміському БТІ 16.03.2004 року. 18.05.2007 року власник квартири [PERSON] уповноважила нотаріальною довіреністю [PERSON] розпоряджатись (продати, обміняти, здати в оренду, тощо) належну їй зазначену квартиру, на умовах, які будуть визначатись ним самостійно, виходячи з розумної доцільності. Для цього надала представнику права, в тому числі і розписуватись за неї, підписувати договори купівлі-продажу чи міни (оренди, тощо), за ціною та на умовах, які представникові попередньо відомі і не потребують будь-якого з нею додаткового узгодження, а також отримувати належні їй кошти від відчуження квартири. 02.11.2007 року між [PERSON], від імені якої діяв [PERSON], та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] за ціною 42 649 грн. 12.12.2007 року [PERSON] скасувала доручення на ім'я [PERSON] (а.с. 14). Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 01 квітня 2009 року було визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON] та [PERSON], застосована реституція шляхом повернення сторін договору купівлі-продажу в первісне положення. Рішення набрало законної сили. Рішенням Апеляційного суду Полтавської області від 18 лютого 2013 року [PERSON] було відмовлено у задоволенні його позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири від 12 лютого 2004 року, укладеного між продавцями [PERSON] та [PERSON], з одного боку, та покупцем [PERSON], з іншого боку, недійсним як удаваний правочин. Рішення суду набрало законної сили. Згідно із ч. 3 ст. 61 ППК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням у цивільній справі № 2-698/12 від 18.02.2013 року, зокрема, суд встановив, що висновок місцевого суду про те, що фактичним покупцем квартири є [PERSON], не відповідає вимогам матеріального і процесуального права. 12.02.2004 року [PERSON] діяв як представник продавця [PERSON] на підставі доручення від. 09.12.2003 року і як повірений не мав права укладати угоду відносно себе особисто (а.с. 50-53). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] позов не заперечили і пояснили, що по-іншому тлумачать зміст розписки від 09.12.2013 року - вони не продавали йому своєї квартири 09.12.2013 року, а надали йому повноваження знайти покупця і на власний розсуд продати, подарувати, обміняти спірну квартиру. Укладаючи договір з [PERSON] 12.02.2004 року, [PERSON] діяв саме як представник одного з продавців квартири і в межах наданих йому повноважень. За таких обставин вважати, що доручення від 09.12.2003 року є удаваною угодою, - немає. Частиною 2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР (1963 року) було передбачено, що якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Доказів того, що [PERSON] та [PERSON] ухилялися від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірної квартири з позивачем немає, отже немає і законних підстав для визнання укладеним (дійсним) договору купівлі-продажу спірної квартири, який нібито був прихований під дорученням. Вирішуючи спір в частині визнання фіктивним договору купівлі-продажу від 12.02.2004 року, суд виходив із положень ст. 234 Цивільного кодексу України про те, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. [PERSON] зареєструвала спірну квартиру на своє ім'я в МБТІ, проживала в ній. Розписка (без дати, а.с. 20), яка начебто належить [PERSON] і у тексті якої вона пояснює, що відмовляється від спірної квартири, яка їй ніколи не належала, не є належним та достатнім доказом для висновку про те, що договір купівлі-продажу від 12.02.2004 року є фіктивним правочином. Так, [PERSON] не спростувала розписку, але й не підтвердила, що розписка належить їй, не повідомила суду, за яких обставин та чому її написала. Викладене у розписці не узгоджується із послідовними діями [PERSON] на захист її права власності на спірну квартиру - 12.12.2007 року вона скасувала довіреність, у червні 2008 року звернулася до суду з вимогою визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, який від її імені [PERSON] уклав з [PERSON] Даний позов [PERSON] [PERSON] також заперечує, що підтверджує відсутність підстав для висновку про те, що укладаючи оспорюваний правочин від 12.02.2004 року, сторони не мали наміру створити правові наслідки.

Outcome: dismissed