Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача, у якому просив стягнути з останнього на свою користь суму боргу у розмірі 7 659 619, 55 грн, яка складається з суми основного боргу у розмірі 6 642 500 грн, 3 % річних - 106 461, 95 грн та процент від суми позики, згідно з обліковою ставкою Національного банку України - 910 657 60, грн. В обґрунтування позову зазначено, що сторонами 02 жовтня 2017 року було укладено договір позики у формі розписки, згідно з яким відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 лютого 2018 року. Проте у визначений строк отримані в якості позики грошові кошти відповідач не повернув позивачеві, від спілкування щодо повернення боргу ухиляється, чим у сукупності обставин порушує майнові права та інтереси позивача /а. с. 4-11/. 28 серпня 2018 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення та ст. 33 Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року) визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі судді, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями /а. с. 1/. 10 вересня 2018 року та 21 вересня 2018 року на судові запити, направлені у відповідності до частини шостої статті 187 ЦПК України, надійшли відповіді щодо відомостей про адресу зареєстрованого у передбаченому законом місця проживання відповідача /а. с. 19, 23/. Ухвалою судді від 27 вересня 2018 року у справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання у справі /а. с. 25-26/. Відповідач у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином засобами поштового зв'язку за адресою проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, проте судова кореспонденція повернулася до відправника без вручення адресату, за закінченням встановленого строку зберігання. Відзив на позовну заяву не було подано. 29 жовтня 2018 року ухвалою судді підготовче провадження закрито у справі та призначено справу до розгляду по суті на 06 грудня 2018 року /а. с. 36/. Згідно з висновками Європейського суду з прав людини, зазначених у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» № 12307/16 - учасник справи, що повідомлявся за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, ухилявся від отримання судової повістки, тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Згідно з пунктом 15.1 підпункту 15 пункту 1 розділу ХІІІ «Перехідні положення» ЦПК України 2017 року до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи подання, реєстрація, надсилання процесуальних та інших документів, доказів, формування, зберігання та надсилання матеріалів справи здійснюються в паперовій формі. На офіційну електронну пошту суду 29 жовтня та 06 грудня 2018 року, безпосередньо у дні призначених судових засідань у справі, надходили листи, автором яких вказаний [PERSON], але які не містять як його особистого підпису, так і електронного цифрового, прирівняного до власноручного відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис». Вказані листи, які передано відділом документального обігу, контролю та забезпечення розгляду звернень громадян після фактичного проведення та закінчення засідань суду, суд не приймає до уваги з огляду на неможливість ідентифікувати їх автора, будь-яких вкладень, із змісту яких можна було допустимо вважати автором відповідача, не було прикріплено. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з'явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і представник позивача не заперечує проти порядку заочного розгляду справи. З огляду на вищевикладене, суд прийшов до висновку про наявність підстав для заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши обґрунтування представника позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Сторонами у справі 02 жовтня 2017 року було укладено договір позики у формі розписки, у відповідності до змісту якої, відповідач отримав від позивача у борг грошові кошти у розмірі 250 000 доларів США, які зобов'язався повернути до 01 лютого 2018 року. У розписці відповідачем вказано, що він писав без примусу та психологічного тиску у присутності свідків: [PERSON] та [PERSON] /а. с. 16/. Проте у встановлений сторонами у розписці строк до 01 лютого 2018 року відповідач не виконав свого обов'язку перед позивачем - грошові кошти не були повернуті. У відповідності до положень ст. 61 Основного Закону України, юридична відповідальність особи має індивідуальний характер. За статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, у п'ятому абзаці норми проголошено право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно з частиною першою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За правилами частини першої ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За приписами статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка. На підтвердження укладення договору позики та його умов, згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини першої, другої ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобов'язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Згідно з положеннями ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання, одностороння відмова від якого, як і одностороння зміна умов якого не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події, як встановлено статтею 530 ЦК України. Неможливість виконання боржником грошового зобов'язання не звільняє його від відповідальності. Аналізуючи положення статті 545 ЦК України, слід прийти до висновку, що, приймаючи виконання зобов'язання, кредитор повинен повернути борговий документ боржникові, якщо останній видав його кредиторові. Таким чином, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Згідно зі ст. 524 ЦК України, зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Приписами ст. 533 ЦК України встановлено вимоги щодо валюти виконання грошового зобов'язання, а саме, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Верховний Суд України у своїй постанові від 24 вересня 2014 року у справі № 6-145цс14 висловив правову позицію з даного приводу, в якій зазначено, що якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Судом встановлено, що розписка від 02 жовтня 2017 року про надання грошових коштів у борг відповідачу [PERSON] знаходиться у позивача, відтак наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про невиконання боржником свого обов'язку щодо повернення боргу у розмірі 250 000 доларів США, що за курсом Національного банку України станом на день звернення із позовом до суду (16 серпня 2018 року) становив 6 642 500 грн. Згідно статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Положеннями частини першої ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Таким чином, у відповідності до ст. 536 ЦК, частини першої ст. 1048 ІДК України, позивач має право на одержання від позичальника процентів від суми позики за весь період користування коштами, починаючи з 02 жовтня 2017 року, коли відповідач отримав позику, у розмірі визначеному на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частиною другою ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до статті 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Під час здійснення розрахунку ціни позовних вимог, позивачем на підставі частиною першою ст. 8 ЦК України (аналогія закону) при нарахуванні процентів за користування чужими грошовими коштами, передбачених ст. 536 ЦК України, було застосовано розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, встановлений частиною першою ст. 1048 ЦК України, тобто на рівні облікової ставки Національного банку України. При вирішенні питання щодо одночасного стягнення процентів, визначених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України і трьох процентів річних від простроченої суми відповідно до частини другої ст. 625 ЦК України слід мати на увазі, що проценти, визначені статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення. Поряд з цим за порушення виконання грошового зобов'язання на боржника покладається відповідальність відповідно до ст. 625 ЦК України, яка полягає у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового обов'язку у вигляді відшкодування матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтями 536, 1048, 1056-1, 1061 ЦК України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 ЦК України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 ЦК України та іншими статтями, і відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 ЦК України, є правомірним (за умов, що такі вимоги заявлені кредитором). Така позиція підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29 травня 2013 року у справі № 6- 39цс13), відповідно до якої правильним є стягнення з відповідача на користь позивача процентів за банківськими вкладами за прострочений строк до дня фактичного повернення коштів вкладнику, а також трьох процентів річних і суми відповідно до індексу інфляції за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання на підставі частини другої ст. 625 ЦК України. Отже, невиконання відповідачами грошового зобов'язання, яке виникло на підставі розписки, є підставою для нарахування позивачем трьох процентів річних (частина друга ст. 625 ЦК України), процентів за користування чужими грошовими коштами (ст. 536 ЦК України), а також неустойки (пені) за прострочення виконання зобов'язання (ст. 549 ЦК України). Оскільки грошові кошти були отримані 02 жовтня 2017 року в іноземній валюті у розмірі 250 000 доларів США, що станом на дату отримання коштів в гривневому еквіваленті становило 6 642 500 грн, розрахунок процентів від суми позики повинен здійснюватися виходячи з такого розміру. Станом на 02 жовтня 2017 року Національним банком України встановлено офіційний курс гривні до долара США 26, 57 грн. Таким чином, загальна сума 3 % річних за користування чужими грошовими коштами від простроченої суми складає за період з 02 лютого 2018 року по 16 серпня 2018 року складає 106 461, 95 грн. Разом з тим, як передбачено нормами Закону «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає (рішення Верховного Суду України від 28 березня 2012 року у справі № 6-36736 вов 10). Тому норми частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таким чином, прийняття судового рішення про стягнення грошового боргу в національній валюті не змінює природу грошового зобов'язання як такого, що визначене в іноземній валюті, і не є підставою для застосування положень частини другої ст. 625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Отже, загальна сума заборгованості за розпискою відповідача від 02 жовтня 2017 року, з урахуванням 3 % річних від простроченої суми та процентів від суми позики відповідно до ст. 1048 ЦК України складає 7 659 619, 55 грн. Згідно з частиною першою ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За подання до суду позовної заяви позивачем був сплачений судовий збір у сумі 8 810 грн, що підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved