Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернулася до суду з вказаним позовом до АТ КБ «ПриватБанк», третя особа: [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказувала, що в грудні 2018 року остання дізналася про наявність кредитного договору за № DNH4KP94570751 від 07.09.2006 року, що був укладений між її офіційним чоловіком [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк». Позивач зазначала, що відповідно до умов зазначеного кредитного договору, відповідач 07.09.2006 року надав [PERSON] строковий кредит в розмірі 9 760, 40 грн., строком на 42 місяці. Посилаючись на те, що вказаний кредитний договір був укладений на суму, яка виходить за межі дрібного побутового кредиту, позивач просила визнати вищевказаний кредитний договір DNH4KP94570751 від 07.09.2006 року недійсним, так як спірний правочин суперечить нормі ст. 65 СК України, оскільки був укладений без її письмової згоди, а також стягнути на свою користь суму сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 10.01.2019 року відкрито провадження у справі та з урахуванням ч.4 ст. 19 ЦПК України суд вирішив її розглянути у порядку спрощеного провадження. Сторони у встановлений законом строк не подали відзив на позовну заяву. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зі змісту статті 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23.03.1985 року. З матеріалів справи вбачається, що 07.09.2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний доовір №DNH4KP9457075, відповідно до якого, останній отримав кредит у розмірі 9760,37 грн. зі сплатою відсотків за користування в розмірі 25,08 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, однак [PERSON] порушив взяті на себе зобовязання щодо повернення кредитних коштів позивачу, в результаті чого утворилась заборгованість. Відповідно достатті 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч.2ст.369 ЦК України). Як роз'яснено у п. 7постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуваннямнаслідків недійсності, передбачених законом. Зазмістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами)вимог,яківстановлені частинами 1-3, 5 та 6ст. 203 цього Кодексу,і,зокрема,колизміст правочину суперечить ЦК України,іншимактам цивільного законодавства. Згідно положень ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідност. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільноїсумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку слід дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише у тому разі, коли мало місце відчуження спільного майна подружжя. Враховуючи, що спірний кредитний договір №DNH4KP9457075 не є розпорядженням майном подружжя, а тому для його укладення [PERSON] не потрібна була письмова згода дружини відповідно до положень статті 65 СК України. Так, правові підстави для визнання правочину недійсним відсутні, оскільки порушення цивільних прав та інтересів [PERSON] при укладанні вказаного спірного кредитного договору не відбулося.

Outcome: dismissed