Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив суд стягнути з відповідача на його користь 100 000 грн., а також судові витрати. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 18.11.2016 о 15:55 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю сторін та третьої особи [PERSON] (далі ДТП). Позивач стверджував, що він, керуючи автомобілем Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , рухався по автодорозі Київ-Чоп 21 км с. Стоянці, вул. Дачна в напрямку м. Житомир, перетинав перехрестя на зелений сигнал світлофору. Зі слів позивача, водій [PERSON] , керуючи автомобілем ЗАЗ Деу Ланос, д.н.з. [NUMBER] , здійснив проїзд вказаного перехрестя на заборонений сигнал світлофору, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , під його керуванням. Внаслідок неправомірних дій водія [PERSON] автомобіль позивача отримав механічні пошкодження задньої лівої частини. Позивач вказував, що відповідач, керуючи автомобілем марки Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , на регульованому перехресті автошляху Київ-Чоп 21 км, с. Стоянка, вул. Дачна, рухаючись в зустрічному з автомобілем ЗАЗ Деу Ланос, д.н.з. [NUMBER] , напрямку, перед початком руху не переконався в тому, що це буде безпечно, також здійснив виїзд на вказане перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого сталось зіткнення з автомобілем Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням позивача. Внаслідок неправомірних дій водія [PERSON] автомобіль позивача отримав механічні пошкодження задньої правої та передньої частини. Позивач стверджував, що постановою Апеляційного суду Київської області від 05.04.2017 у справі № 369/303/17 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Зі слів позивача, постановою Апеляційного суду Київської області від 19.02.2018 у справі № 369/303/17 [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Позивав зазначав, що відповідно до висновків судових автотоварознавчих експертиз № 52/18 та № 53/18 загальна вартість завданого йому матеріального збитку становить 177 001,59 грн., при цьому матеріальний збиток внаслідок зіткнення з автомобілем [PERSON] складає 8 623,36 грн., а з автомобілем відповідача - 168 378,23 грн. Також позивач вказав, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2019 у справі № 755/11734/18 було стягнуто 68 378,23 грн. з відповідача, але відмовлено у вимогах щодо стягнення з МТСБУ в сумі 100 000 грн. З огляду на вказане позивач звернувся до суду із цим позовом. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 01.10.2020 було відкрито провадження у цій справі за правилами спрощеного позовного провадження. На підставі розпорядження керівника апарату Києво-Святошинського районного суду Київської області № 943 від 22.12.2020 було здійснено повторний автоматичний розподіл цієї справи, в результаті якого головуючої суддею було визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. Ухвалою судді від 04.01.2021 було прийнято цю справу до провадження. 25.05.2021 відповідачем було подано до суду письмові пояснення з позицією щодо позову, в яких він просив суд відмовити у задоволенні позову, вказував на те, що позов не підлягає задоволенню, завданий позивачу збиток повинен був поділений між відповідачем та третьою особою [PERSON] порівну і вирахувано із цієї суми кошти, вже стягнуті з відповідача судом у розмірі 68 378,23 грн. Також відповідач зазначав, що власником транспортного засобу є третя особа [PERSON] , який вимог до відповідача не заявляє і не погоджується, щоб ці кошти були стягнуті на користь позивача. Крім того, відповідач зауважив, що подані позивачем висновки експертного дослідження не відповідають вимогам законодавства. Ухвалою суду від 29.07.2021 було витребувано з архіву Києво-Святошинського районного суду Київської області матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] № 369/303/17 та матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо [PERSON] № 369/303/17. Учасники справи в судове засідання 29.07.2021 не з`явилися. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Причини неявки суду невідомі. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Апеляційного суду Київської області від 05.04.2017 у справі № 369/303/17 було визнано винним [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. З постанови вбачається, що суддею було прийнято обставини, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення серії АБ2 №029245 від 20.12.2016, з якого вбачається, що [PERSON] 18.11.2016 о 15 годині 55 хвилин, керуючи автомобілем ЗАЗ Део Ланос, д.н.з. [NUMBER] , на регульованому перехресті: автодороги Київ-Чоп 21 км (с. Стоянка) вул. Дачна, перед початком руху не переконався в тому, що це буде безпечним, здійснив проїзд вказаного перехрестя на забороняючий сигнал світлофору, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що рухався на дозволяючий зелений сигнал світлофору, котрий в подальшому зіткнувся з автомобілем [PERSON] . Також постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 19.09.2017 у справі 369/303/17, залишеною без змін постановою Апеляційного суду Київської області від 19.02.2018, було визнано винним [PERSON] , [INFO] , який проживає за адресою: [ADDRESS] , у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та провадження у справі закрито у зв`язку з закінченням строків притягнення до адміністративної відповідальності. З постанови Апеляційного суду Київської області від 19.02.2018 вбачається, що суддею було прийнято обставини, що викладені у протоколі про адміністративне правопорушення, з якого вбачається, що [PERSON] було допущено порушення вимог п.п. 10.1, 8.7.3, 8.10 Правил дорожнього руху України, а саме, керуючи автомобілем Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , на регульованому перехресті автошляху Київ-Чоп 21 км с. Стоянка - вул. Дачна, перед початком руху він не переконався в тому, що це буде безпечним, здійснив виїзд на вказане перехрестя на заборонений червоний сигнал світлофора, внаслідок чого сталося зіткнення з автомобілем Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , що рухався на дозволяючий зелений сигнал світлофору, що призвело до зіткнення та пошкодження транспортних засобів. З довідок архіву Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29.07.2021 вбачається, що матеріали справ про адміністративне правопорушення № 369/303/17 відносно [PERSON] та [PERSON] були знищені за закінченням терміну зберігання. Відповідно до висновків судових автотоварознавчих експертиз № 52/18 та № 53/18, складених 24.04.2018 та 25.04.2018 судовим експертом Юзвою Станіславом Григоровичем, загальна вартість завданого власнику автомобіля Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , в ДТП матеріального збитку становить 177 001,59 грн., матеріальний збиток внаслідок зіткнення з автомобілем ЗАЗ Део Ланос, д.н.з. [NUMBER] , складає 8 623,36 грн., а з автомобілем Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , - 168 378,23 грн. З висновку судового автотоварознавчої експертизи № 53/18, складеного 25.04.2018 судовим експертом Юзвою Станіславом Григоровичем, вбачається, що інформація про те, які пошкодження складових досліджуваного автомобіля відносяться до контакту з автомобілем Toyota Avensis, д.н.з. [NUMBER] , була отримана від довіреної особи власника автомобіля Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] . Доказів виклику для участі у цьому дослідженні відповідача і що він ухилився від неї суду надано не було. Зі змісту висновку не вбачається, що експерту були надані на дослідження матеріали справи про адміністративне правопорушення щодо притягнення до адміністративної відповідальності відповідача для визначення характеру пошкоджень, завданих в ДТП автомобілю Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , саме з вини відповідача. Зі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] вбачається, що автомобіль Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , належить третій особі [PERSON] . Із цього свідоцтва також вбачається, що позивач має право користування цим транспортним засобом. Відповідно до рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2019 у справі № 755/11734/18 за позовом [PERSON] до МТСБУ, [PERSON] , за участю третіх осіб [PERSON] , [PERSON] , про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було стягнуто із [PERSON] на користь [PERSON] у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, у розмірі 68 378,23 грн., в решті позовних вимог було відмовлено. Мотиви, причини та підстави, з яких виходив суд, ухвалюючи таке рішення, а також в якій частині позовних вимог було відмовлено позивачу, суду не відомі, оскільки не було надано повного тексту цього рішення суду, а збирати докази з власної ініціативи суд позбавлений права з огляду на вимоги ст.ст. 12, 13 ЦПК України. Відповідачем у письмових поясненнях було визнано факт того, що з нього за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2019 було стягнуто 68 378,23 грн. саме у зв`язку зі спірним ДТП, з чого суд може зрозуміти, яким чином наданий позивачем короткий текст рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13.06.2019 у справі № 755/11734/18 стосується цієї справи. Інших доказів, в тому числі й тих, чи була застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача на момент ДТП, суду надано не було. Зважаючи на встановлені обставини, суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Як передбачено ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Статтею 22 ЦК України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована і в інший спосіб, зокрема, шкода, завдана майну, може відшкодовуватися в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо), якщо інше не встановлено законом. Право на відшкодування майнової шкоди, завданої майну фізичних та юридичних осіб, має власник (частина третя статті 386 ЦК України) та/або особи, які мають речове право на чуже майно (статті 396 ЦК України). За ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Частинами 1.2. 5 ст. 1187 ЦК України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Статтею 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: 1) шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою; 2) за наявності вини лише особи, якій завдано шкоди, вона їй не відшкодовується; 3) за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення. Якщо внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки було завдано шкоди іншим особам, особи, які спільно завдали шкоди, зобов`язані її відшкодувати незалежно від їхньої вини. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. З огляду на ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Тобто, в результаті аналізу правових норм з огляду на встановлені у ході розгляду справи обставини суд приходить до наступного висновку. Так, позивачем було доведено, що внаслідок ДТП, що відбулось 18.11.2016, транспортному засобу Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , право користуватись яким він має, було завдано механічні ушкодження. Винним у цьому ДТП було визнано в тому числі й відповідача. Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що з відповідача Дніпровським районним судом м. Києва рішенням від 13.06.2019 вже було стягнуто кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданого внаслідок цього ДТП, у розмірі 68 378,23 грн. У позовній заяві позивач не обґрунтовує підстав, за яких суд з урахуванням вимог ст. 61 Конституції України ще раз повинен стягнути з відповідача на його користь кошти в рахунок відшкодування шкоди, завданого внаслідок цього ж ДТП. З наданих доказів суд також не вбачає таких підстав. Також суду не було надано доказів того, чи була застрахована на момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача, що позбавляє суд можливості визначити, хто саме повинен відшкодовувати позивачу завдану шкоду. Також суду не було надано доказів обставин спірної ДТП, що мала місце за участю не лише сторін, що позбавляє суд оцінити розмір відповідальності саме відповідача. При цьому, суд не може взяти до уваги наданий позивачем висновок експертного дослідження № 53/18, оскільки він ґрунтується виключно на інформації, наданій стороною власника автомобіля Volkswagen Toureg, д.н.з. [NUMBER] , а не на інформації отриманій з матеріалів справи про адміністративне правопорушення. Матеріалів цієї справи про адміністративне правопорушення суду також не було надано, що позбавляє суд можливості оцінити цей висновок на предмет об`єктивності. На припущеннях суд не має права ґрунтувати своє рішення. З урахуванням викладеного суд залишає позов без задоволення. З огляду на відмову у задоволенні позову суд згідно зі ст. 141 ЦПК України залишає судові витрати позивача за ним. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). На підставі викладеного,

Outcome: dismissed