Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-10 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ТОВ «Джейкобс» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої вимоги мотивує тим, що з 02 вересня 2019 року до 02 березня 2020 року він перебував у трудових відносинах з ТОВ «Джейкобс». 02 березня2020 року він був звільнений за згодою сторін. Зазначає, що під час перебування у трудових відносинах відповідачем йому була нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 21600 гривень. Крім того, відповідач не здійснив нарахування заробітної плати за останній місяць роботи в розмірі 4800 гривень. Просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на його користь заборгованість по виплаті заробітної плати у розмірі 26400 гривень. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 19 серпня 2020 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києві від 18 вересня 2020 року вирішено питання про витребування доказів у справі. Представником відповідача подано відзив на позовну заяву, в якому вона просить суд відмовити в задоволенні позову (а.с. 28-30). Посилається на те, що позивач був прийнятий на роботу на посаду працівника закладу ресторанного господарства на підставі заяви та наказу від 30 серпня 2019 року, звільнений з посади за згодою сторін 02 березня 2020 року. На прохання позивача заробітна плата оплачувалась йому не за відпрацьований місяць, а авансом наперед. За весь період роботи позивачу була виплачена заробітна плата у наступному порядку: 30 серпня 2019 року - 4245 гривень, 11 вересня 2019 року - 4253 гривні, 08 жовтня 2019 року - 5731 гривня, 18 жовтня 2019 року - 5731 гривня, 04 листопада 2019 року - 540 гривень, 29 лютого 2020 року - 656 гривень. За період роботи нараховано до виплати 21436 гривень, утримано 280 гривень на покриття шкоди працівником за відповідним розпорядженням керівника підприємства. Кошти перераховувались на банківську карту позивача на його прохання через довірених осіб підприємства. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] був прийнятий на роботу в ТОВ «Джейкобс» на посаду працівника закладу ресторанного господарства з 02 вересня 2019 року наказом від 30 серпня 2019 року № ДЖБ-13 (а.с. 37). Наказом № ДЖБ-01 від 02 березня 2020 року [PERSON] було звільнено з посади за згодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 39). У матеріалах справи міститься розписка позивача від 02 березня 2020 року про те, що ним отримано свою трудову книжку (а.с. 40). З позову вбачається, що під час перебування у трудових відносинах відповідачем позивачу була нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі 21600 гривень. Крім того, відповідач не здійснив нарахування заробітної плати за останній місяць роботи в розмірі 4800 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З відзиву на позовну заяву представника відповідача вбачається, що за період роботи позивача нараховано до виплати заробітну плату у розмірі 21436 гривень, утримано 280 гривень на покриття шкоди працівником за відповідним розпорядженням керівника підприємства (а.с. 50). Стороною відповідача суду надано копію довідки про нараховану заробітну плату від 02 жовтня 2020 року № 5, з якої вбачається, що [PERSON] за період роботи з 02 вересня 2019 року по 03 березня 2020 року було виплачено 21436 гривень (а.с. 43). З відзиву на позовну заяву вбачається, що кошти перераховувались на банківську карту позивача на його прохання через довірених осіб підприємства, що підтверджується наданими копіями довіреностей (а.с. 51-55). Особова картка позивача містить інформацію щодо номеру банківської карти ПриватБанк, на яку перераховувалась заробітна плата, зокрема, [NUMBER] (а.с. 41-42). На підтвердження виплати позивачу заробітної плати стороною відповідача також надані копії квитанції та виписки з банківського рахунку, з яких вбачається, що товариством перераховувалась зарплата [PERSON] саме на зазначений в особовій картці позивача номер карти ПриватБанк (а.с. 44-49). Стороною відповідача також надані суду довідки та квитанції на підтвердження сплати податків та єдиного соціального внеску з зарплати працівників за період роботи [PERSON] (а.с. 56-79). Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до частин 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ст. 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). З матеріалів справи вбачається, що відповідачем була виплачена позивачу нарахована за весь період заробітна плата. Позивачем доказів на спростування вказаних обставин суду не надано. Суд вважає, що у позивача відсутнє порушене право, оскільки ТОВ «Джейкобс» виплатило позивачу заробітну плату за весь період роботи. Таким чином, у позивача відсутнє порушене, невизнане або оспорюване право, свобода чи законний інтерес з боку відповідача. Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості по виплаті заробітної плати задоволенню не підлягає. З огляду на наведене, в задоволені позову слід відмовити.

Outcome: dismissed