Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

у серпні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача вказуючи, що вона є власником квартири №1 в будинку №38, розташованого по вул. Річкова в смт. Сарата Одеської області. В данній квартирі зареєстровані: [PERSON], [PERSON] і [PERSON]. Відповідачка [PERSON] більше двох років у вказаному житлі не проживає, не має в квартирі особистих речей, не сплачує комунальні платежі. За зазначеною адресою зареєстрована формально, а фактично проживає на своїй власній житловій площі. Тому, позивачка просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивачка та її представник у судове засідання не зявилися, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання повторно не з'явилася, не повідомила суд про поважні причини неявки, заперечення проти позову не подала. На підставі ст.ст. 224-225 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не не з'явився, його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю… Статтями 319 ч. 1, 391 ЦК України встановлено, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд… Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном… Згідно договору дарування, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна (а.с. 4-6), [PERSON] є власником 64/100 часток житлового будинку №38, розташованого по вулиці Річковій в смт. Сарата Одеської області. Відповідно до довідки Саратської селищної ради від 15 вересня 2016 року, акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 01 грудня 2016 року, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [INFO]. З серпня 2014 року за місцем реєстрації [PERSON] не проживає (а.с.19,43). Ч.1 ст. 401, 402 ЦК України встановлено, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Згідно ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Ч.2 ст. 406 ЦК України встановлено, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що закон від 11.12.2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 згаданого Закону підлягає застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміни чи припинення, яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Судом встановлено, що позивачка є власником квартири, у якій було зареєстроване місце проживання відповідачки [PERSON] колишньої дружини батька власника майна [PERSON] (а.с.36). Реєстрація місця проживання відповідачки у квартирі [PERSON] обмежує її право у користуванні власністю. Враховуючи, що [PERSON] за місцем реєстрації не проживає більше двох років без поважних причин, подати заяву про зняття з реєстрації не бажає, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача, визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою позивача та усунути перешкоди в користуванні її власністю, шляхом зняття відповідачки з реєстраційного обліку місця проживання.

Outcome: approved