Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-18 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до публічного акціонерного товариства «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. (далі по тексту - відповідач) про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати. Позовні вимоги мотивовані тим, що в період часу з 01.04.2016 року по 30.06.2017 року позивач працював на посаді головного юрисконсульта в ПАТ «Банк Національний Кредит». На підставі постанови Правління Національного Банку України від 05.06.2015 року в ПАТ «Банк Національний Кредит» було запроваджено тимчасову адміністрацію, а на підставі постанови НБУ від 28.08.2015 року розпочато процедуру ліквідації банку. 30.06.2017 року у ПАТ «Банк Національний Кредит» без будь-якого попередження з боку роботодавця відбулось масове скорочення (вивільнення) працівників в загальній кількості біля 10 осіб із працюючих 36. Незважаючи на вказане, позивача було звільнено у зв'язку із закінченням строку трудового договору на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, що є незаконним, оскільки між позивачем та відповідачем не укладалось строкових договорів. Посилаючись на викладене позивач просив суд зобов'язати ПАТ «Банк Національний Кредит» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Брайко С.А. поновити його на посаді головного юрисконсульта ПАТ «Банк Національний Кредит» з 30 червня 2017 року, визнавши наказ № 185-к від 27.06.2017 року незаконним та зобов'язати відповідача сплатити на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 14153,76 грн. 22.02.2018 року відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому просив суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю. При цьому зазначав, що позивача було прийнято на роботу за строковим трудовим договором з 04.04.2016 року по 03.05.2016 року. В подальшому, термін роботи позивача продовжувався на підставі наказів: № 240-к від 26.04.2016 року з 04.05.2016 року по 03.06.2016 року: № 337-к від 27.05.2016 року з 04.06.2016 року по 03.07.2016 року; № 404-к від 01.07.2016 року з 04.07.2016 року по 03.08.2016 року; № 478-к від 01.08.2016 року з 04.08.2016 року по 30.08.2016 року; № 529-к від 31.08.2016 року з 31.08.2016 року по 30.09.2016 року; № 593-к від 30.09.2016 року з 01.10.2016 року по 31.10.2016 року; № 640-к від 01.11.2016 року з 01.11.2016 року по 30.11.2016 року; № 681-к від 01.12.2016 року з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року; № 718-к від 29.12.2016 року з 01.01.2017 року по 31.01.2017 року; № 32-к від 31.01.2017 року з 01.02.2017 року по 28.02.2017 року; № 58-к від 28.02.2017 року з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року; № 100-к від 31.03.2017 року з 01.04.2017 року по 30.04.2017 року; № 134-к від 27.04.2017 року з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року; № 167-к від 30.05.2017 року з 01.06.2017 року по 30.06.2017 року. В подальшому, наказом № 185-к від 27.06.2017 року позивача було звільнено з посади головного юрисконсульта відділу правового забезпечення управління правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення 30.06.2017 року в зв'язку із закінченням строку трудового договору відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України. Позивача було ознайомлено з наказом та він особисто зробив запис: «З наказом ознайомлений та згоден». Після чого, позивач звертався до відповідача із заявами, в яких просив внести зміни до запису в його трудовій книжці, змінивши підставу звільнення з п. 2 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, виплативши йому грошову кошти у розмірі трьох заробітних плат, а також скасувати наказ про його звільнення та поновити на роботі. Відповідачем було надано мотивовану відповідь на ці заяви. Також відповідач 22.02.2017 року звернувся із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності, в якій зазначав, що законом передбачений місячний строк для звернення до суду для вирішення спору про поновлення на роботі, якій позивачем було пропущено. 09.03.2018 року позивач надав відповідь на відзив, в якому зазначав, що оскільки трудовий договір із позивачем було переукладено декілька разів, відповідно до вимог ст. 23 КЗпП України, трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк. Також позивач звернувся до суду із заявою про уточнення позовних вимог, яка за своєю суттю була заявою про збільшення розміру позовних вимог. Разом із тим, вказану заяву судом було повернуто на підставі ч. 5 ст. 49 ЦПК України, оскільки до такої заяви позивачем не було додано доказів направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи (відповідачу). В судовому засіданні 19.03.2018 року позивач [PERSON] позов підтримав та просив суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позов не визнав та заперечував проти його задоволення. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, оцінивши в сукупності надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що з 01.04.2016 року по 30.06.2017 року позивач працював на посаді головного юрисконсульта відділу правового забезпечення управління правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення ПАТ «Банк Національний Кредит». 01.04.2016 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду головного юрисконсульта відділу правового забезпечення управління правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення ПАТ «Банк Національний Кредит» на підставі наказу відповідача № 225-к від 01.04.2016 року (а.с. 26). В подальшому, термін роботи позивача на вказаній посаді продовжувався на підставі наказів відповідача: № 240-к від 26.04.2016 року з 04.05.2016 року по 03.06.2016 року; 337-к від 27.05.2016 року з 04.06.2016 року по 03.07.2016 року; № 404-к від 01.07.2016 року з 04.07.2016 року по 03.08.2016 року; № 478-к від 01.08.2016 року з 04.08.2016 року по 30.08.2016 року; № 529-к від 31.08.2016 року з 31.08.2016 року по 30.09.2016 року; № 593-к від 30.09.2016 року з 01.10.2016 року по 31.10.2016 року; № 640-к від 01.11.2016 року з 01.11.2016 року по 30.11.2016 року; № 681-к від 01.12.2016 року з 01.12.2016 року по 31.12.2016 року; № 718-к від 29.12.2016 року з 01.01.2017 року по 31.01.2017 року; № 32-к від 31.01.2017 року з 01.02.2017 року по 28.02.2017 року; № 58-к від 28.02.2017 року з 01.03.2017 року по 31.03.2017 року; № 100-к від 31.03.2017 року з 01.04.2017 року по 30.04.2017 року; № 134-к від 27.04.2017 року з 01.05.2017 року по 31.05.2017 року; № 167-к від 30.05.2017 року з 01.06.2017 року по 30.06.2017 року (а.с. 27-40). Наказом уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Банк Національний Кредит» Брайко С.А. [PERSON] було звільнено з посади головного юрисконсульта відділу правового забезпечення управління правового забезпечення департаменту правової роботи та примусового стягнення ПАТ «Банк Національний Кредит» з 30.06.2017 року у зв'язку із закінченням трудового договору згідно п. 2 ст. 36 КЗпП України (а.с. 41). Позивача було ознайомлено із наказом під особистий підпис 30.06.2017 року. В подальшому, [PERSON] звертався до відповідача із заявами, в яких зазначав, що 30.06.2017 року у ПАТ «Банк Національний Кредит» без будь-якого попередження з боку роботодавця відбулось масове скорочення (вивільнення) працівників в загальній кількості біля 10 осіб із працюючих 36. Разом із тим, згідно записів, зароблених в трудових книжках, звільнення відбулось у зв'язку із закінченням строку трудового договору, що не відповідає дійсності та є незаконним. Та просив змінити підстави звільнення з п. 2 ст. 36 КЗпП України на ч. 3 ст. 38 КЗпП України та виплатити йому належні суми (а.с. 43, 44, 45-46). Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Згідно із ч. 3 ст. 24 КЗпП України працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Слід зазначити, як встановлено судом, позивача було допущено до роботи на підставі наказу відповідача, яким було визначено строк дії трудових відносин. В подальшому такий термін було продовжено наказами відповідача. Підставами для продовження термінів дії договору були особисті заяви позивача. Таким чином, сторонами у належний спосіб було узгоджено термін дії трудових правовідносин між ними. Відповідно до п. 2 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Оскільки наказом № 167-к від 30.05.2017 року було продовжено термін роботи позивача на займаній посаді з 01.06.2017 року по 30.06.2017 року, відповідач мав право провести звільнення [PERSON] в останній день його роботи на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Посилання позивача на те, що оскільки трудовий договір із ним було переукладено декілька разів, такий трудовий договір вважається таким, що укладений на невизначений строк, судом відхиляються, оскільки між сторонами на власний розсуд було узгоджено термін виконання роботи позивачем, який продовжено не було. Питання про зміну формулювання підстав звільнення позивача з роботи останнім не ставиться, а тому судом не вирішується питання про внесення змін до трудової книжки позивача, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем жодними належними та допустимими доказами не доведено в суді того, що 30.06.2017 року у ПАТ «Банк Національний Кредит» без будь-якого попередження з боку роботодавця відбулось масове скорочення (вивільнення) працівників або порушено законодавство про працю у відношенні до працівників. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що наказ № 185-к від 27.06.2017 року про звільнення [PERSON] з роботи був прийнятий відповідачем у відповідності до вимог законодавства про працю та в порядку, передбаченому законом, в зв'язку із чим позовні вимоги в частині визнання незаконним вказаного наказу задоволенню не підлягають, а отже і підстави для поновлення позивача на роботі відсутні. Стосовно решти вимог позивача про зобов'язання відповідача сплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, то і у їх задоволенні слід відмовити у зв'язку із тим, що вони є похідними від основної вимоги, оскільки незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду), право позивача є незахищеним, порушене право не відновлено, а, отже, й підстав для задоволення інших вимог, як похідних, за такі дії відповідача немає (Такий висновок суду також узгоджується із висновками, викладеними в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.15 року № 6-15768св15). Щодо посилань представника відповідача з приводу пропуску строку для звернення до суду із позовом, слід назначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно із статтею 234 КЗпП України У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Відповідно до п. 4 Постанови встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. Передбачений ст. 233 КЗпП місячний строк поширюється на всі випадки звільнення незалежно від підстав припинення трудового договору. За результатами перевірки і обговорення в судовому засіданні причин пропуску строку для звернення до суду із позовом, судом встановлено наступне. Так, позивач 30 червня 2017 року, ознайомившись із наказом № 185-к від 27.06.2017 року та дізнавшись про своє звільнення, до суду звернувся 25.07.2017 року засобами поштового зв'язку, в місячний строк, встановлений законом, а тому заява представника відповідача є необґрунтованою. Окрім того, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року № 6-12356св15). Таким чином, в задоволенні позову позивача суд відмовляє за безпідставністю позовних вимог. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed