Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на підставі рішення виконкому Погребської сільської ради Броварського району Київської області від 28 листопада 2002 року на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . У даному будинку зареєстрована, проте фактично не проживає останні п`ять років відповідач [PERSON] , її реєстрація викривляє відомості із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу, на його адресу можуть надходити усі офіційні документи, нараховуватися комунальні послуги, що порушує його права та впливає на його обов`язки щодо будинку. Місце свого проживання відповідач [PERSON] не повідомляє, участі в утриманні будинку вона не приймає, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання. Оскільки [PERSON] тривалий час більше одного року без поважних причин не проживає у належному йому на праві власності будинку, вона відповідно до положень ч. 2 ст. 405 ЦК України втратила право користування цим житлом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позовні вимоги підтримує, просив суд розглянути справу за його відсутності і відсутності позивача та задовольнити позов повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечують. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за зареєстрованим місцем її проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд вона не повідомила, відзив на позов і заяву про розгляд справи за її відсутності до суду не подавала. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву, у якій зазначала, що проти задоволення позову не заперечує, просила суд розглянути справу за її відсутності. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності, виданого на підставі рішення виконкому Погребської сільської ради Броварського району Київської області від 28 листопада 2002 року, належить житловий будинок із господарськими будівлями і спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Із довідок за №№ 11 і 12 від 08 січня 2020 року, виданих Погребською сільською радою Броварського району Київської області, вбачається, що у вказаному вище житловому будинку зареєстровано троє осіб: позивач [PERSON] , 1959 р. н., - голова господарства, його дружина [PERSON] , 1960 р. н., третя особа у справі, та [PERSON] , 1980 р. н., відповідач у даній справі. Із наданих суду актів обстеження житлово-побутових умов проживання від 03 липня 2019 року та 08 січня 2020 року, складених депутатом Погребської сільської ради Броварського району Київської області [PERSON] у присутності свідків, вбачається, що майже п`ять років вони ніколи не бачили відповідача [PERSON] , яка за даними позивача [PERSON] була зареєстрована за адресою:[ADDRESS] , місце її проживання невідоме. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві власності житловому будинку, членом сім`ї власника будинку не являється, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved