Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач. На обґрунтування позову, вказувала, що відповідач є її колишнім чоловіком, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2017 року, тобто більше двох років в цьому будинку не проживає та ним не користується, у зв`язку із чим вона, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який без будь-яких поважних причин, за власним бажанням не проживає у житловому будинку. Ухвалою суду від 19.02.2020 року провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. У судове засідання сторони не з`явилися. Представник позивача адвокат Когляк О.П., надав до суду заяву про розгляд справи у відсутність позивача та її представника, позовні вимоги підтримали, просили про задоволення позову. Відповідач про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), тричі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши доводи позовної заяви, вивчивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 22.07.1997 року. Рішенням Новоодеського районного суду Миколаївської області від 19.06.2020 року шлюб між сторонами було розірвано. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом ААР №948423, посвідченим державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори Миколаївської області, реєстровий №2-165, зареєстрованим Вознесенським БТІ 29.03.1999 року. Відповідач був зареєстрований у вказаному будинку як чоловік позивача, але не проживає в ньому з 2017 року. Добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Не проживання відповідача в житловому приміщенні за адресою підтверджується актами про відсутність особи за місцем реєстрації від 30.12.2019 та 10.10.2019, підписаними [PERSON] та [PERSON] , а також їх заявами від 07.10.2019 року. Відповідно до статті 41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За приписами ст. ст. 12, 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1\~ст.\~321 ЦК України\~визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383\~ЦК\~України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2\~ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1\~ст. 29 ЦК України). Згідно із\~ Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~ місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Судом встановлено, що позивач - власник житлового будинку, а відповідач її колишній чоловік (колишній член сім`ї власника житлового приміщення), який був зареєстрований у цьому будинку. У зв`язку із чим суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статті 405 ЦК України. При цьому, частиною другою статті 405 ЦК України, передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право на користування житлом власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати колишнім членом сім`ї права користування житлом. На обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що факт реєстрації відповідача, який є колишнім членом її сім`ї, в житловому будинку порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності, а тому фактично просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 141\~ЦПК України,\~ з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: approved