Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

У серпні 2018 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшов позов Державного підприємства «Головний навчально-методичний центр Держпраці»(надалі по тексту - позивач) до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач), у якому просив суд стягнути на свою користь відшкодування збитків, завданих у результаті ДТП, у розмірі 25 504,42 грн., вартість витрат на проведення автотоварознавчої експертизи за фактом ДТП у розмірі 600,00 грн. та суму судових витрат у розмірі 1 762,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 серпня 2015 року о 16 годині 30 хвилин в м. Києві на вул. Щусєва [PERSON], керуючи автомобілем [NUMBER], не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з автомобілем [NUMBER], який знаходиться на балансі державного підприємства «Головний навчально-методичний центр Держпраці» та котрим на підставі наказу від 12.04.2013 року № 37 «Про закріплення легкового автотранспорту» керував водій [PERSON] У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди та дій відповідача обидва автомобілі отримали механічні пошкодження. На момент ДТП цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» відповідно до полісу № АІ/3758166 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16.10.2014 року. 10 серпня 2015 року ТОВ «Автоцентр Київ», яке мало здійснювати ремонтні роботи і на території якого знаходився автомобіль [NUMBER], виставило ДП «ГНМЦ» рахунок-фактуру № 0000111901 на суму 25 504,42 грн., відповідно до якого позивач мав оплатити вартість деталей та робіт, необхідних для відновлення стану, у якому знаходився вказаний автомобіль до ДТП. З метою визначення вартості майнової шкоди, заподіяної в результаті дій відповідача за фактом ДТП, 13.10.2015 року позивач звернувся до суб'єкта оціночної діяльності із заявою про проведення автотоварознавчої експертизи та виконання звіту по визначенню матеріального збитку, заподіяного в результаті ДТП. Позивач поніс витрати на її проведення в розмірі 600,00 грн. Відповідно до звіту № 4287 від 22.11.2015 року вартість матеріального збитку, заподіяного власнику автомобіля [NUMBER] у результаті ДТП, становить 24 789,91 грн. 24.04.2017 року позивачем була направлена претензія № 287 щодо відшкодування завданих збитків при ДТП, адресована відповідачу. Між тим, збитки, завдані внаслідок ДТП власнику автомобіля [NUMBER], а також витрати, понесені у зв'язку з проведенням автотоварознавчої експертизи не відшкодовані. Позивач вказує, що право на відшкодування шкоди заподіювачем є абсолютним, тому наявні підстави для задоволення позову, незважаючи на те, що відповідальність заподіювача шкоди застрахована. З урахуванням наведеного, позивач просив суд захистити його порушене право шляхом стягнення коштів з винної у ДТП особи відповідача на свою користь. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з викладених у позові підстав та вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач, будучи повідомленим про дату і час судового розгляду справи належним чином, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень чи відзиву на позов не подавав, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, які повернулися до суду без вручення відповідачу з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів (ч.ч. 1, 3 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур'єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «Вячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою судді від 14.09.2018 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 04.08.2015 року о 16 годині 30 хвилин, керуючи автомобілем [NUMBER] по вул.Щусєва в м.Києві, не дотримався безпечної дистанції, що призвело до зіткнення з автомобілем [NUMBER], внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження, чим порушив п.п.13.1 ПДР України, тобто скоїв адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП. Постановою Шевченківського районного суду м. Києва від 28.09.2015 року була встановлена вина у вчиненні вказаного ДТП за відповідачем [PERSON] та притягнуто останнього до відповідальності в межах санкції ст. 124 КУпАП (а.с. 9-10). У відповідності до вимог ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанову суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою № 48553 / 99 «Совтрансавто - Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою № 28342 / 95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь - якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. Власником автомобіля [NUMBER] є Головний навчально-методичний центр Держпромнагляду (а.с. 35). У відповідності до довідки від 03.08.2018 року №680, зазначений автомобіль обліковується на балансі Державного підприємства «Головний навчально-методичний центр Держпраці» з 26.10.2012 року (а.с. 36).На підставі наказу від 12.04.2013 року № 37 «Про закріплення легкового автотранспорту» автомобілем [NUMBER] на момент ДТП керував водій [PERSON] (а.с. 30). Внаслідок вказаного ДТП автомобіль [NUMBER] отримав механічні пошкодження, що доведено в судовому засіданні. Як зазначає позивач, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] буда застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Україна» відповідно до полісу № АІ/3758166 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 16.10.2014 року. Проте, доказів, які б підтверджували дану обставину, суду не надано. Користуючись своїм абсолютним правом на відшкодування шкоди заподіювачем, позивач звернувся із вказаним позовом до суду до винуватця ДТП - відповідача по справі із заявою про стягнення коштів збитків. Ч. 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. При цьому, згідно з вимогами ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 01.03.2013, № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. 24.04.2017 року, позивачем було направлено на ім'я відповідача претензію № 287 щодо відшкодування завданих збитків при ДТП, що залишена ним поза увагою (а.с. 32). Як вбачається з висновку звіту №4287 від 22.11.2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля [NUMBER] станом на складає - 24 789,91 грн. (а.с.39-53). При цьому, позивачем у зв'язку з проведенням вказаного дослідження були сплачені кошти в сумі - 600 грн., що підтверджується платіжним дорученням №232 від 26.11.2015 року (а.с. 38), які пов'язані витратами на проведення експертизи, а тому вказана сума також підлягає стягненню з відповідача. Також, у відповідності до правової позиції, викладеної у постанові Верховного суду України від 20.01.2016 року за №6-2808-15 визначено, що право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред'явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності. З огляду викладене, на користь позивача з відповідача, як винної у вчиненні ДТП особи, підлягають стягненню згідно оцінки у відшкодування шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, грошові кошти в розмірі 24 789,91 грн. та витрати у зв»язку з проведенням експертного дослідження в розмірі 600,00 грн. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує стягнути з відповідача на користь позивача суму сплаченого судового збору в розмірі 1762,00 грн. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди.

Outcome: partial