Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернулася до суду з позовною заявою, в якій просила позбавити батьківських прав [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В обґрунтування позову позивач вказала на те, що від шлюбу з відповідачем у них народився син - [PERSON], [INFO]. У 2015 році син змінив прізвище з «[INFO]» на «[INFO]» (дівоче прізвище позивача). Починаючи з червня 2011 року відповідач ухиляється від своїх обов'язків по вихованню дитини, не бере участі у цьому процесі взагалі. Дитина не отримує від батька щонайменшої уваги, відсутні зустрічі, вже не кажучи про спільний відпочинок. Окрім усього, відповідач не приділяє увагу не лише його фізичному та духовному розвитку, а й не бере жодної фінансової участі у витратах на такий розвиток, зокрема, на побутові потреби (харчування, одяг), організацію його дозвілля та відпочинку. Крім того, відповідач не цікавиться навчанням дитини, не бере участі у батьківських зборах, які проводить навчальний заклад дитини. Враховуючи те, що відповідач жодним чином не був позбавлений інформації стосовно місця перебування їх дитини, вищевикладені обставини свідчать про фактичну можливість, але вольове небажання виконувати відносно дитини батьківські обов'язки, покладені на нього законом, тому позивач вимушена звернутись до суду з позовною заявою. У судовому засіданні позивач, її представник, кожна окремо, підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначив, що дійсно після 2011 року він не бачився з сином; його вихованням не займався; про його здоров'я не піклувався; у фізичному, духовному та моральному розвитку дитини участі не приймав, вважає, що позивач весь цей час чинить перешкоди для зустрічей з дитиною. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради в судове засідання не з'явився, надіславши на адресу суду письмовий висновок щодо недоцільності позбавлення батьківських прав [PERSON], [INFO] відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], та письмову заяву про проведення розгляду справи за їх відсутності. Вислухавши сторони, думку дитини, свідків, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ст.12 вказаного Закону, виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Положеннями норм Сімейного кодексу України (далі - СК України) встановлено, що кожний із батьків зобов'язаний піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, проявляти у відношенні неї батьківське піклування, зобов'язаний виховувати та утримувати дитину до її повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом (ст.ст. 150, 151, 152, 155 СК України). Відповідно до ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Згідно зі ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до роз'яснень, наданих у п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав», особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно зі ст.3 «Конвенції про права дитини», прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України у 1991 році), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис за №944 (а.с.6). Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 09 грудня 2011 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 28 квітня 2007 року Бабушкінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №272 - розірвано (а.с.5). Згідно свідоцтва про зміну імені, позивач 22 липня 2014 року змінила прізвище на «[INFO]», що підтверджено відповідною копією свідоцтва (а.с.9). 17 вересня 2016 року позивач уклала шлюб з [PERSON], та після реєстрації шлюбу взяла прізвище «[PERSON]», що підтверджено копією свідоцтва про шлюб (а.с.14). Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. В судовому засіданні встановлено та визнано самим відповідачем, що відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України є обставинами, що не підлягають доказуванню, [PERSON] вихованням дитини не займався, не піклувався про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Зазначені обставини підтвердили свідки, допитані в судовому засіданні. Так, свідок [PERSON], яка знає позивача з 2010 року та познайомилась з нею коли їх діти відвідували ще дитячий садочок, та спілкується з сім'єю позивача до теперішнього часу, допитана в судовому засіданні пояснила, що бачє чоловіка, який перебував у суді - двічі, і всі рази під час судового засідання, до теперішнього часу, думала, що батьком дитини [PERSON] є [PERSON] (нині чоловік позивача). Зараз їх діти навчаються в школі в одному класі. Весь час вихованням та піклуванням дитини займається [PERSON], та сам [PERSON] звертається до нього як до батька. Свідок [PERSON], допитаний в судовому засіданні зазначив, що він є хрещеним батьком [PERSON]. Вперше, та це був один раз, коли він бачив батька [PERSON] - [PERSON], було у 2007 році на дні народження [PERSON]. Його власний син та хрещений [PERSON], навчаються в одному класі, зазначив, що він не бачив, щоб [PERSON] приводив та забирав дитину зі школи, відвідував батьківські збори, або приймав будь-яку іншу участь у його вихованні. Допитана в судовому засіданні у якості свідка [PERSON], показала, що знає [PERSON] приблизно 10 років, оскільки вони є сусідами за місцем проживання. Почали спілкуватись разом через дітей, та до теперішнього часу товаришують, відвідують один одного, святкують разом як свої дні народження так і дні народження дітей. Зазначила, що [PERSON] ніколи не бажав спілкуватись на тему свого рідного батька, бо таким вважає лише [PERSON], який весь свій час проводить з ним. З урахуванням наведеного, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об'єктивно підтверджуються зібраними у справі доказами. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] зазначила, що вона є матір'ю відповідача [PERSON], до онука приїжджала кілька разів, дитину їй не дають, як не дають спілкуватись з ним та бачитись. Показала, що один раз принесла дитини подарунок, і той, їй повернули. Посилалася на те, що вони не відмовляються від дитини. Байдужість з боку відповідача по відношенню до дитини, підтверджується наступним. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 02 листопада 2011 року стягнуті аліменти з [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини зі всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно (а.с.7). Вказане рішення суду відповідачем протягом тривалого часу не виконувалось, [PERSON] не заперечував в ході розгляду справи, що будь-якої іншої допомоги щодо утримання дитини не надає. Неналежне виконання відповідачем батьківських обов'язків підтверджується, в тому числі, і рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 19 серпня 2014 року, яким з [PERSON] стягнута заборгованість по виплаті аліментів та неустойка за прострочення сплати аліментів (а.с.57-60). В подальшому, зазначена заборгованість була сплачена відповідачем, що підтверджено копією нотаріально посвідченої заяви позивача (а.с.61). Судом встановлено, що у вересні 2012 року відповідач звертався до Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради із заявою про визначення способу його участі у вихованні сина та визначення годин спілкування з батьком. Так, рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 03 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2013 року та з урахуванням ухвали Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 13 квітня 2013 року, зобов'язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON] та визначено час побачення з дитиною: у неділю з 09:00 до 20:00 години 2-3 рази на місяць; зобов'язано [PERSON] надати [PERSON] право на щорічний відпочинок з дитиною [PERSON] тривалістю два тижні влітку (а.с.40,41-4,43). З наданих пояснень учасників процесу, судом було встановлено, що фактично після винесення рішення, яким визначено час побачення з дитиною, відповідачем не вчинялися дії, які б були спрямовані на встановлення з дитиною спілкування, налагодження взаємовідносин, а за місцем проживання не створено умов для належного виховання та розвитку дитини, забезпечення її нагальних життєвих потреб. Як вбачається з повідомлення Органу опіки та піклування Шевченківської районної у місті Дніпрі ради від 15.07.2016 р., [PERSON] у період 2015-2016 років до органу опіки та піклування з приводу встановлення годин спілкування з дитиною [PERSON], [INFO] року, не звертався (а.с.15). Доводи відповідача про те, що він був позбавлений можливості спілкуватися з дитиною, з посиланням на перешкоди у вихованні та спілкуванні з сином є необґрунтованими, оскільки останнє не звільняє від обов'язку дбати про свою дитину та приймати участь у її вихованні. Крім того, і після винесення рішення суду від 03 грудня 2012 року, відповідач продовжував ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, не піклується про сина, не бере участі у його вихованні та матеріальному забезпеченні, не виявляє до нього батьківської турботи та уваги, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не вчиняє будь-яких дій, спрямованих на спілкування з дитиною, а отже ухиляється від виконання своїх обов'язків, що за приписами п.2 ч.1 ст.164 СК України є підставою для позбавлення батьківських прав. Як вбачається з довідки квартального комітету №10, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], проживає зі своєю сім'єю з 2011 року; виховує двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] [PERSON] дуже добра мати та господарка (а.с.11). З довідки дошкільного навчального закладу №203 вбачається, що [PERSON] проживає разом з мамою [PERSON] та вітчимом [PERSON]; [PERSON] систематично відвідував дошкільний навчальний заклад №203. Дитину виховує та піклується про нього як мати, так і вітчим, які як приводили його до закладу, так і забирали (а.с.10). Дитина із задоволенням розповідала про маму, вітчима, а про батька [PERSON] ніколи не згадувала. За час перебування дитини у закладі, батько [PERSON] у садочок ніколи не приходив, не цікавився дитиною, по телефону жодного разу не дзвонив (а.с.10). Актом обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS], від 21 червня 2016 року встановлено, що дитина [PERSON], [INFO], проживає разом зі своєю матір'ю [PERSON], її чоловіком [PERSON] та братом [PERSON], [INFO]; в будинку створені всі необхідні умови для відпочинку, розвитку, навчання, виховання дітей (а.с.16). Згідно характеристики, виданої КЗО «СЗШ №112» ДМР від 14.10.2014 р., мати [PERSON] - [PERSON] та вітчим [PERSON], беруть активну участь в житті класу та школи; [PERSON] бере активну участь у вихованні [PERSON], допомагає у виконанні будь-яких ремонтних робіт, відгукується на будь-яке прохання, мама відвідує батьківські збори, користується довірою та повагою серед батьків у класі; [PERSON] навчанням сина ніколи не цікавився, батьківські збори не відвідував (а.с.20). Згідно ч.5 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування №13/15-62 від 02.03.2017 року, на засіданні комісії з питань захисту прав дитини батько зазначив, що дійсно не спілкується з дитиною, бо йому чинять перешкоди у спілкуванні з ним. Повідомив, що за все життя, сина бачив кілька разів. Виходячи з викладеного вбачається, що орган опіки та піклування виконкому Шевченківської районної у місті Дніпрі ради вважає за недоцільне позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]. Суд може не погодиться з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (ч.6 ст.19 СК України). Слід відмітити, що висновок органу опіки та піклування про недоцільність позбавлення батьківських прав є недостатньо обґрунтованим, крім того, останній суперечить інтересам самої дитини, яка, будучи вислуханою в судовому засіданні, зі слізьми на очах, просив суд допомогти йому носити прізвище «[INFO]». Згідно з ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно з ч.1 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору про позбавлення батьківських прав (ч.2 ст.171 СК України). В судовому засіданні неповнолітній [PERSON], за участю його вихователя [PERSON], висловив свою думку з приводу спору про позбавлення батьківських прав та зазначив, що скільки він себе пам'ятає, його утриманням, вихованням і піклуванням про нього завжди займалася його мати, а в подальшому [PERSON], якого він вважає своїм батьком. В родині йому комфортно, про [PERSON] він тільки знає, батьком вважає [PERSON] Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. У пункті 15 Постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток, як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загально визначених норм моралі, не виявляють інтересу до його внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням ,що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Таким чином, встановлено, що відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками, його поведінка свідчить про наявність кожного окремо і всіх у сукупності факторів, зазначених у постанові Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 року . За таких обставин, суд дійшов до висновку про необхідність позбавити [PERSON], [INFO] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. З огляду на встановлені в сукупності обставини, суд вважає, що саме таке рішення найкращим чином відповідає інтересам дитини, зростання її в повноцінній родині, в атмосфері любові, розуміння, моральної та матеріальної забезпеченості, наділення необхідною турботою та увагою. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved