Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-14 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на поховання. У позовній заяві зазначала, що з 2005 року [PERSON] та [PERSON], проживали однією сім'єю як чоловік та дружина. [INFO] [PERSON] помер. У подальшому, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2013р. визнано факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Його повнолітній працездатний син - [PERSON] ніякої участі у похованні батька не приймав. Організацією поховання, отримання та оформлення документів займалася позивачка. Їй довелося одній оплатити похорон та супровідні заходи, самостійно займатися отриманням, довідки про причини смерті, отримувала свідоцтво смерть, займалась організацією похорону. Вартість ритуальних послуг склала 6930 грн., поминальний обід - 2070грн., всього 9000 грн. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Спадкоємцем першої черги за законом є син від першого шлюбу померлого. 21.10.2013р. позивач надіслала на адресу відповідача вимогу про відшкодування вартості поховання, однак зазначена вимога залишилась без відповіді. Посилаючись на ч.1 ст. 1232 ЦК України просила суд стягнути з [PERSON] у відшкодування витрат на поховання 4500 грн. та судовий збір у розмірі 229,40 грн. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов у повному обсязі та просять його задовольнити на підставах викладених у позові. Представник відповідача заперечувала проти позову посилаючись на ті обставини, що позивачу були відшкодовані витрати на поховання у тому числі і тим, що у день поховання їй було передано конверт з грошима зібраними знайомими померлого, за рахунок яких було сплачено у тому числі і поминальний обід. Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 124 ч.2 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку , встановленому цим Кодексом , звернутися до суду за захистом своїх порушених , невизнаних , або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частина 2 ст. 59 ЦПК України встановлює, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що [PERSON], помер [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданим Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції 11.05.2013 року. [PERSON] є сином та спадкоємцем першої черги за законом [PERSON], смерть якого сталася [INFO]. Відповідно до ст. ст. 1268, 1269 ЦК України він вважається такими, що прийняв спадщину, оскільки відповідач після смерті звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, відкрита спадкова справа. Зазначені обставини не оспорюються сторонами. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 08.10.2013 року встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу з 26.04.2005 року по час смерті [PERSON] , [INFO]. Відповідно до ч. 1 ст. 1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Зазначена норма містить особливість при покладенні на спадкоємців обов'язку щодо покриття витрат на поховання спадкодавця, а саме: такі витрати повинні бути розумними, що стосується їхнього розміру та необхідності здійснення. Відповідно до наданих документів (квитанцій, договору-замовлення, свідоцтва про поховання) [PERSON] організувала поховання [PERSON] та у зв'язку з чим понесла витрати на ритуальні послуги у сумі 6930 грн. Вирішуючи питання про розмір витрат, суд приймає як допустимі та належні докази витрат квитанцію про від 13.05.2013 року про сплату [PERSON] ритуальних послуг у розмірі 6930 грн. складену на підставі договору-замовлення на організацію проведення поховання на суму 6930 грн., відповідач же не спростував зазначену суму і у суду немає підстав піддавати сумніву і достовірність квитанції, а відповідно і понесені витрати з поховання спадкодавця, виходячи з того, що її допустимість не спростована відповідачем. При цьому суд визначає, що понесення [PERSON] вказаних витрат у вищезгаданому розмірі підтверджується відповідними фінансовими документами, які в силу ст.ст. 57-59, 64 ЦПК України є належними письмовими доказами, оригінали, яких оглянуті в судовому засіданні. Ці докази являються письмовими доказами, які відповідають вимогам ст. 57-59, 64 ЦПК України і суд на підставі ст. 212 ЦПК України оцінює їх належними, допустимими і достовірними доказами. На думку суду, наявність оригіналу даних документів свідчить про те, що гроші сплачувалися саме позивачем. Про факт того, що [PERSON] організовувала поховання підтверджується також свідоцтвом на поховання «Запорізька ритуальна служба» виданий на ім'я позивача 13.05.2013 року та не спростований відповідачем. Вважаючи, що спадкоємець майна померлого зобов'язаний відшкодувати їй ці витрати, однак добровільно відшкодувати їх відмовляється, позивач звернувся до суду з даним позовом. Стаття 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» визначає поховання померлого як комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечить законодавству. Під комплексом заходів та обрядових дій розуміється, зокрема, організація поховання померлого і проведення у зв'язку з цим ритуальних послуг відповідно до місцевих умов. Визначення поняття поховання відповідно до закону до таких витрат можна віднести ті, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом у могилу. Отже, витрати на проведення поминального обіду, який проводиться після поховання та витрати пов'язані з проведенням поминального обіду на сорок днів, не відносяться до витрат на поховання, відшкодувати які зобов'язані спадкоємці у відповідності до ст. 1232 ЦК України, а відтак стягненню не підлягають, що є підставою для відмови у задоволенні позову в частині стягнення 2070 грн. витрат на проведення поминального обіду. Дана позиція узгоджується із позицією яка викладена в судових рішеннях Вищого спеціалізованого суду України з питань розгляду цивільних та кримінальних справ в справі №6-1200св12 від 13.06.2012 року та № 6-27095св13 від 30.10.2013 року, № 6-30131св13 від 20.11.2013 року. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд вважає, що відповідачем не доведено факту здійснення [PERSON] будь-яких витрат на поховання. Суд не приймає як належний доказ пояснення у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON],[PERSON] оскільки вони не підтвердили факт передання коштів позивачу безпосередньо відповідачем на поховання [PERSON], а передані в якості допомоги зібрані на добровільних засадах кошти знайомих спадкодавця, розмір яких жодним із свідком не підтверджений та не встановлений, не свідчать про відшкодування витрат саме відповідачем позивачу. Крім того, як зазначили вказані свідки з грошових коштів зібраних близькими і знайомими відшкодовувалися витрати на поминальний обід, вартість якого з відповідача і не стягується з підстав зазначених вище. Відповідачем та його представником не доведено факту оплати витрат на поховання спадкодавця допустимими доказами і в порушення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, яка передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд вважає, що факт надання особі ритуальних послуг має бути підтверджений виключно договором-замовленням, а факт понесення витрат на оплату ритуальних послуг - фінансовими документами щодо оплати послуг, наданих за відповідним договором і в даному випадку допустимими доказами вищевказаних фактів можуть бути довідки,квитанції тощо. В судовому засіданні також встановлено, що будь-яких угод у простій письмовій формі або нотаріально посвідченій (в тому числі і позики) пов'язаних з відшкодуванням витрат на поховання між позивачкою та відповідачем не укладалось і з твердженнями представника відповідача суд погодитися не може, оскільки дані обставини не підтверджені наявними в матеріалах справи належними і допустимими доказами і фактично спростовані квитанціями про сплату поховання позивачем. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочин фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. Відповідно до ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Всупереч вимогам закону, заперечення представника відповідача ґрунтується на поясненнях свідків, в той час як позивач заперечує факт передачі [PERSON] грошей на поховання [PERSON] Проаналізувавши документи, якими підтверджується факт понесених витрат позивачем на поховання [PERSON], суд вважає, що витрати позивача є розумними. Взявши на себе поховання померлого, вона дотримувалася звичаїв і правил, яких, у відповідності з обрядами і звичаями, дотримуються при похованні людини за православними обрядами. Ці витрати підтверджуються наданими позивачкою квитанцією та договором, та достовірність відомостей, які в них містяться, в суду сумнівів не викликають. Таким чином, сума витрат, визнаних судом доведеним і такими, що підлягають стягненню з відповідача становить половину від вартості понесених витрат - 3465 грн. 00 коп., які вбачаються суду такими, що відповідають засадам розумності та виваженості. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства ст. 88 ЦПК України і законодавства про судовий збір стягненню з відповідача на користь позивача підлягає і судовий збір в розмірі, пропорційному розміру позовних вимог.

Outcome: partial