Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , посилаючись на те, що 22 січня 2016 року між ним та відповідачкою було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, згідно умов якого він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 35500,00 доларів США, що еквівалентно 871525,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 01 квітня 2016 року. Позивач зазначав, що після спливу строку договору він звернувся до відповідачки з проханням повернути борг, але остання, посилаючись на те, що вона хворіє, попросила продовжити їй строк повернення грошових коштів, на що він погодився. Вказував, що 01 серпня 2017 року [PERSON] знов звернулася до нього з проханням надати їй грошові кошти в борг на лікування, на що він погодився та 01 серпня 2017 року уклав з відповідачкою нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, згідно умов якого він передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 624000,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому позику у строк до 01 вересня 2017 року. За умовами договору сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним. Стверджував, що після чергового спливу строку договору позики, він намагався отримати від відповідачки грошові кошти, але остання постійно вигадувала які-небудь обставини та відтягувала строки повернення коштів, але постійно обіцяла повернути борг. В червні 2019 року на його вимогу про повернення боргу, відповідачка категорично відмовилася від своїх боргових зобов`язань і до теперішнього часу умови договору не виконала та позику не повернула, що стало причиною його звернення до суду. Посилаючись на вищевикладені обставини, позивач просив суд стягнути з відповідачки на його користь суму боргу за договором від 22 січня 2016 року в розмірі 1311490,87 грн., яка складається з: 871525,00 грн. - сума основного боргу, 78508,88 грн. - 3% річних, 361456,99 грн. - інфляційні нарахування та суму боргу за договором від 01 серпня 2017 року в розмірі 624000,00 грн. та судовий збір. Ухвалою суду від 20 серпня 2019 року по справі було відкрите провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с. 16-17). Ухвалою суду від 20 листопада 2019 року підготовче провадження по вказаній справі було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 37-38). 18 грудня 2019 року через канцелярію суду надійшла заява [PERSON] про застосування строку позовної давності. Представник позивача, яка діє на підставі ордеру від 11 червня 2019 року, в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі (а.с. 12) Представник відповідача, яка діє на підставі ордеру від 11 жовтня 2019 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні у повному обсязі (а.с. 29). Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що 22 січня 2016 року між сторонами було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, згідно умов якого позивач передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 35500,00 доларів США, що еквівалентно 871525,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 01 квітня 2016 року (а.с. 6). 01 серпня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено нотаріально посвідчений договір позики грошових коштів, згідно умов якого позивач передав відповідачці грошові кошти у розмірі 624000,00 грн., а остання зобов`язувалася повернути йому борг у строк до 01 вересня 2017 року. За умовами договору сторони домовилися, що договір позики є безпроцентним (а.с. 7). Позивач свої зобов`язання за договором позики від 22 січня 2016 року та договором позики від 01 серпня 2017 року виконав та передав відповідачці у борг грошові кошти в розмірі 35500,00 доларів США, що еквівалентно 871525,00 грн., та грошові кошти в розмірі 624000,00 грн. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач неодноразово звертався до відповідачки з вимогою про невідкладне повернення суми позики, однак зазначені докази відсутні в матеріалах справи. Строк повернення відповідачкою коштів за договором позики від 22 січня 2016 року за вимогою позивача, настав 01 квітня 2016 року, а строк повернення відповідачкою коштів за договором позики від 01 серпня 2017 року за вимогою позивача, настав 01 вересня 2017 року. Будь-яких доказів виконання у повному обсязі відповідачкою своїх зобов`язань, згідно умов договорів, та які передбачені ст. 545 ЦК України, матеріали справи не містять. Крім того, наявність договорів позики від 22 січня 2016 року та від 01 серпня 2017 року у позивача та відсутність у відповідачки розписок є доказом факту невиконання грошових зобов`язань з боку останньої. У відповідності до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути борг позикодавцю в установлений строк. Згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. За ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Суд вважає доведеним факт отримання відповідачкою від позивача коштів за договорами позики від 22 січня 2016 року та від 01 серпня 2017 року у сумі 35500,00 доларів США та в сумі 624000,00 грн., а також той факт, що борг на момент розгляду справи нею не повернуто у встановлений договорами термін. В ході судового розгляду справи, представником відповідачки була надана заява про застосування строку позовної давності, передбаченого ст.267 ЦК України (а.с. 44-46). При розгляді вимог відповідачки щодо застосування позовної давності, суд виходить з роз`яснень п.1.1 Постанови Пленуму Верховного суду України від 18 грудня 2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові на цих підставах, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавст передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Правила про позовну давність мають застосовуватися, коли буде доведення існування самого суб`єктивного права або факту його порушення. Таким чином, пропущення строку позовної давності є підставою для відмови в позові в разі доведеності позовних вимог. Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчать про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. За таких обставин, суд вважає що позовні вимоги підлягають задоволенню частково і з відповідачки слід стягнути суму боргу в розмірі 624000,00 грн., які вона отримала за договором позики від 01 серпня 2017 року. Що стосується позовних вимог щодо стягнення з відповідачки суми боргу за договором від 22 січня 2016 року та стягнення 3% річних та інфляційних виплат, то суд вважає, що дані вимоги задоволенню не підлягають, оскільки позивачем пропущений строк позовної давності, так як строк виконання вказаного договору наступив 01 квітня 2016 року. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні до суду позивачем було сплачено судовій збір у розмірі 9605,00 грн. (а.с. 1). Оскільки позовні вимоги задоволенні частково, то з відповідачки слід стягнути судовий збір пропорціонально задоволенним позовним вимогам.

Outcome: partial