Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-09 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 08.06.1999 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу є неповнолітня дитина - син [PERSON], [INFO]. З травня 2012 року між позивачем та відповідачем припинились сімейні відносини, відсутні спільні інтереси. Позивач вважає, що збереження сім'ї не можливе. Просила суд розірвати шлюб, укладений поміж нею та [PERSON] У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся в суд з зустрічною позовною заявою до [PERSON] , третя особа: [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги, мотивував тим, що 18.06.1999 року перебував у шлюбі з [PERSON] З травня 2012 року вони мешкають окремо, спільне господарство не ведуть. За час шлюбу за спільні кошти було придбано майно, яке складається з двох однокімнатних квартир. Вказане майно зареєстровано за [PERSON] Відповідач просить суд визнати, що однокімнатна квартира [ADDRESS] та однокімнатна квартира [ADDRESS] є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за ним право власності на 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] та 1/2 частину однокімнатної квартири [ADDRESS] , поділити спільне майно подружжя та виділити в натурі йому однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; виділити в натурі [PERSON] однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Рішенням Шахтарського міськрайонного суду Донецької області від 17 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені. Зустрічні позовні вимоги задоволені частково. Розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] Після розірвання шлюбу [PERSON] залишити прізвище - [PERSON]. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у розмірі 114 грн. 70 коп. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа - [PERSON] про поділ спільного майна подружжя - задоволені частково. Поділено спільне майно подружжя: визнано за [PERSON] право власності на: однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності на: однокімнатну квартиру [ADDRESS]; Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] різницю вартості часток спільного майна у сумі 2459 грн. 50 коп. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати: судовий , збір у сумі 229 грн. 40 коп., витрати на правову допомогу у сумі 1000 грн. Не погодившись з вказаним рішенням суду, [PERSON] подала апеляційну скаргу, в якій посилається на незаконне та не обґрунтоване рішення суду першої інстанції. Зокрема вказує, що вирішуючи спір по суті, суд повинен був визначити розмір частки кожної із сторін та вартість цієї частки майна в кожному об'єкті, та, виділяючи у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], стягнути з нього на користь [PERSON] вартість її частки, а для цього позивач за зустрічним позовом повинен був попередньо внести відповідну грошову суму на депозитний рахунок суду. Таким же чином суд повинен був вирішити питання і з квартирою [ADDRESS]. Апелянт вказує, що не бажає отримувати компенсацію за нежиле приміщення [ADDRESS], а бажає ним користуватися як офісом. Вона після припинення шлюбних відносин з відповідачем вкладала свої кошти на реконструкцію приміщення, і не згодна, щоб її позбавили власності. У зв'язку з викладеним, просить змінити рішення суду першої інстанції, визнати за нею та [PERSON] право власності на ? частину за кожним на належне приміщення [ADDRESS], та на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. В засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник апеляційну скаргу підтримали і просили її задовольнити. [PERSON] та його представник просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду - зміні, виходячи з наступного. Розглядаючи справу суд першої інстанції встановив, що [PERSON] та [PERSON] перебувають у юридичному шлюбі з 18.06.1999 року. Шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану м. Шахтарська Донецької області 18.06.1999 року, актовий запис. 143. Сторони з травня 2012 року не мешкають разом, не ведуть спільного господарства мають окремий бюджет. Фактичне перебування у шлюбних відносинах суперечить інтересам позивачки. Задовольняючи позовні вимоги [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що позивач наполягає на розірванні шлюб, а відповідач позов визнає, збереження сім'ї не є можливим. В наведеній частині рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується. Розглядаючи позовні вимоги про поділ спільного майна подружжя, судом першої інстанції встановлено, що за час шлюбу сторони придбали : - 01.11.2007 року однокімнатну квартиру [ADDRESS], - 02.06.2008 року квартиру [ADDRESS], яку 14.10.2008 року було обмінено на однокімнатну квартиру [ADDRESS]. Розглядаючи справу, суд першої інстанції правильно виходив з того, що обидва предмети нерухомості є спільним сумісним майном подружжя [PERSON] через те, що придбано під час їх юридичного шлюбу. А доводи [PERSON] про те, що вказане майно є її приватною власністю, купленим на її особисті кошти, - є безпідставними і не доведеними належними та допустимими доказами. Вказані висновки суду першої інстанції також не оспорюються сторонами. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини 1 статті 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи приведені вище норми матеріального права, суд першої інстанції зробив правильний висновок про те, що подружжя [PERSON] мають рівні права щодо нерухомого майна, придбаного ними під час шлюбу і кожному з них належить по ? його частині. Разом з тим, суд неправильно визначив спосіб розподілу нерухомого майна, що стало можливим через неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи. Виділяючи в натурі кожному із сторін по справі нерухоме майно, суд першої інстанції виходив з того, що подружжя [PERSON] володіють, користуються і розпоряджаються двома жилими однокімнатними квартирами: [ADDRESS]. розташованому на [ADDRESS]. Проте, суд першої інстанції не врахував, що відповідно до рішення виконавчого комітету Шахтарської міської ради від 18 листопада 2009 року № 486 жиле приміщення [ADDRESS] визнане невідповідним санітарним і технічним вимогам та непридатним для проживання. [PERSON] наданий дозвіл на переведення вказаного жилого приміщення в нежиле. Рішенням виконавчого комітету Шахтарської міської ради від 16 грудня 2009 року № 554 [PERSON] надані містобудівні умови і обмеження на реконструкцію нежилого приміщення [ADDRESS] для розміщення офісу. (а.с.115-116). Таким чином, приміщення [ADDRESS] на час розгляду справи в суді першої інстанції не є жилим і не могло розглядатись судом як квартира. У зв'язку з цим висновок суду про поділ майна в натурі з виділом кожному з подружжя окремого житлового приміщення є безпідставним і необгрунтованим. Враховуючи, що поділ майна в натурі у спосіб, вказаний [PERSON] не грунтується на законі, а також те, що у кожного з них є рівні права користування, володіння і розпорядження спірним майном, суду першої інстанції необхідно було визначити інший порядок розподілу спірного майна шляхом визнання за кожним з подружжя права власності на ? частину нерухомого майна за кожним. Рішення суду першої інстанції в частині спору про розподіл майна подружжя не грунтується на законі і відповідно до частини 1 статті 309 ЦПК України підлягає зміні. У зв'язку із зміною рішення суду в частині спору про розподіл майна подружжя, підлягає зміні рішення суду першої інстанції і в частині розподілу судових витрат. Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Суд задовольнив позов [PERSON] про розірвання шлюбу. Тому відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України відповідач має сплатити позивачу оплачений ним при подачі позовної заяви судовий збір в сумі 114.70 грн. Апеляційний суд частково задовольняє позовні вимоги [PERSON] і тому відповідно до приведеної норми закону компенсує на половину його витрати на оплату судового збору за рахунок [PERSON], що дорівнює 114.60 грн. На половину апеляційний суд компенсує витрати [PERSON] на оплату правової допомоги у зв'язку з частковим задоволенням його позовних вимог. І розмір компенсації дорівнює 500 грн. ( 1000 грн. :2).

Outcome: partial