Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-06 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Державного навчально-виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації [PERSON]» про визнання права власності та витребування майна. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що 19.12.2013 року між Позивачем ТОВ «Банкометал» та Відповідачем-2 [PERSON] було укладено договір зберігання № 19/12-13, згідно якого Позивач як Поклажодавець передав, а Відповідач як Зберігач прийняв на безоплатне відповідальне зберігання майно, за переліком, зазначеним в Акті прийомі-передачі майна. Відповідача-1 [PERSON] виступив поручителем за виконання умов вищезазначеного договору зберігання. Згідно положень договору зберігання, Відповідач-2 мав зберігати вищевказане майно за адресою, вказаною у договорі, а саме: на складі по вул. Курсантська у м. Дніпропетровську, під відповідною охороною. На порушення вказаних положень договору та діючого законодавства, Відповідач-2 не забезпечив зберігання майна у визначеному Договором місці, та без жодних законних для цього підстав передав майно на зберігання до Відповідача-3, а саме - до Державного навчально-виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації [PERSON]», який розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Широке, вул. Радянська, 1. При цьому, факт розпорядження майном позивача, без жодного повідомлення позивача та відсутності його згоди на це. З урахуванням вищевикладеного позивач просив суд зобовязати Відповідача-1 [PERSON] повернути ТОВ «Банкометал» оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно; визнати за ТОВ «Банкометал» право власності та витребувати від Відповідачів майно, що є Додатком № 1 за договором зберігання № 19/12-13 від 19.12.2013 року. Представник позивача у судове засідання не з?явився, суду надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з?явилися, про час і місце його проведення повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.12.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Банкометал» в особі директора [PERSON] та [PERSON], було укладено договір зберігання № 19/12-13, згідно якого Позивач як Поклажодавець передав, а Відповідач як Зберігач прийняв на безоплатне відповідальне зберігання майно, за переліком, зазначеним в Акті прийомі-передачі майна. Відповідач [PERSON] виступив поручителем за вищезазначеним договором зберігання. [PERSON] утримує у себе оригінали правовстановлюючих документів на спірне майно. Від виконання взятого на себе зобов?язання ухиляється, оригінали документів не повертає. Як вбачається із положень ч. 1 ст. 532 Цивільного кодексу України, місце виконання зобов'язання встановлюється у договорі. За ч. 2 вказаної статті, якщо місце виконання зобов'язання не встановлено у договорі, виконання провадиться: 1) за зобов'язанням про передання нерухомого майна - за місцезнаходженням цього майна; 2) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі договору перевезення, - за місцем здавання товару (майна) перевізникові; 3) за зобов'язанням про передання товару (майна), що виникає на підставі інших правочинів, - за місцем виготовлення або зберігання товару (майна), якщо це місце було відоме кредиторові на момент виникнення зобов'язання. Відповідно до положень п. 2.1.6 Договору зберігання, сторони визначили місце виконання зобовязань відповідно до умов договору зберігання, а саме: м. Дніпропетровськ, склади по вул. Курсантська, що відповідно до районного поділу відноситься до Індустріального району м. Дніпропетровська. Згідно із ч. 8 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України, позови, що виникають з договорів, у яких зазначено місце виконання або виконувати які через їх особливість можна тільки в певному місці, можуть пред'являтися також за місцем виконання цих договорів. За таких обставин, даний позов предявляється згідно встановлених правил підсудності до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська. Як вбачається із п. 1.2. укладеного між сторонами договору зберігання, право власності на Майно до Зберігача не переходить, воно не може бути задіяне в господарському обороті Зберігача або бути передане ним третім особам. За п. 2 Договору, Зберігач приймає Майно на зберігання, при цьому підтвердженням приймання Майна є підписаний сторонами акт приймання-передачі (Додаток №1), який є невідємною частиною даного договору. Зберігач за Договором зберігання прийняв на себе обовязки з повного збереження Майна, а після закінчення зберігання зобовязаний повернути Поклажодавцю те саме Майно (для індивідуально-визначених речей) або рівну кількість речей того самого роду і якості (для речей, визначених родовими ознаками). Майно повинно бути повернене в тому самому стані, у якому воно було прийняте на зберігання, з урахуванням змін його природних властивостей. Згідно положень договору зберігання, Відповідач-2 мав зберігати вищевказане майно за адресою, вказаною у договорі, а саме: на складі по вул. Курсантська у м. Дніпропетровську, під відповідною охороною. На порушення вказаних положень договору та діючого законодавства, Відповідач не забезпечив зберігання майна у визначеному Договором місці, та без жодних законних для цього підстав передав майно на зберігання до Відповідача-3, а саме - до Державного навчально-виробничого закладу авіаційного профілю «Запорізький центр льотної підготовки ім. Маршала авіації [PERSON]», який розташований за адресою: Запорізька область, Запорізький район, с. Широке, вул. Радянська, 1. Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Статтею 316 ЦК України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 та 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 386 ЦК України визначено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.ст. 387 та 391 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, а також вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається із положень п. 2.2.7 Договору зберігання, Поклажодавець має право вимагати негайного повернення Майна у випадку порушення Зберігачем умов цього Договору, в тому числі зміни без письмового погодження із Поклажодавцем місця зберігання майна, або передача його третім особам. Враховуючи, що на сьогоднішній день Відповідач-2 без жодних для того підстав змінив місцезнаходження майна, яке було передано за договором зберігання № 19/12-13 від 19 грудня 2013 року, а також без належних для того підстав зберігає (чи передав на зберігання) на територію місцезнаходження Відповідача-3, то належним та законним способом захисту порушених прав Позивача буде визнання права власності на майно, яке підлягало зберіганню, а також витребування цього майна від Відповідачів, які фактично спільного його отримують без будь-якої згоди власника на це. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного,

Outcome: approved