Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-03 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до ПАТ «Облтеплокомуненерго» і просив: стягнути з відповідача 2 986,28 грн. - подвійний розмір надлишково нарахованих коштів за послугу з теплопостачання за період з квітня 2012 року по листопад 2013 року; зазначених у графі «опалення згідно буд. ліч-ка»; 27,96 грн. неправомірно нарахованих відповідачем коштів за опалення місць загального користування за період з грудня 2013 року по листопад 2015 року; 100,00 грн. матеріальних витрат, понесених позивачем в процесі досудового врегулювання спору; 52,80 грн. на підготовку до суду даної первісної позовної заяви; стягнути з відповідача 10 725 грн. втраченого прибутку/заробітку; стягнути з відповідача 1 250,00 грн. витрат на повірку квартирного приладу обліку теплової енергії, що була здійснена позивачем у 2012 році за рахунок власних коштів; стягнути з відповідача 2 000,00 грн. на відшкодування завданої незаконними діями відповідача морально шкоди; зобов'язати відповідача привести укладений з позивачем типовий договір № о/р 40577 від 23.01.2006 у відповідність до вимог діючого законодавства, з урахуванням останніх змін від 19.12.2015 у постанові КМУ від 21.07.2005 № 630 «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення». Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2016 року у позові відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення про задоволення вимог, посилаючись на незаконність і необґрунтованість рішення, ухвалення його судом першої інстанції з порушенням норм матеріального і процесуального права. Зокрема, на думку позивача, рішення суду постановлене з порушеннями норм ст.ст. 10, 60, 213-215, ЦПК України та за неповного з'ясування обставин справи щодо прав і обов'язків сторін відповідно до Договору (договору приєднання) про надання послуг теплопостачання та нормативних актів, які регулюють правовідносини що виникають між споживачем і надавачем послуг. Також, на думку позивача судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме ст. 16, 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», та безпідставне незастосування судом ч.7 ст. 32 цього Закону. Позивач вважає, що суд неправильно і не об'єктивно визначився із застосуванням Методики розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359. Також позивач вважає незаконним рішення суду в частині відмови у стягненні витрат на повірку лічильника, виходячи з того, що відповідно до п. 19 Типового договору, затвердженого Постановою КМУ № 630 від 21.07.2005, на відповідача покладено обов'язок контролювати міжповіркові інтервали шляхом надсилання споживачу повідомлення про необхідність повірки лічильника, визначення дати та часу прибуття представника для роз пломбування та демонтажу лічильника, але відповідач своїх обов'язків не виконав, що спонукало позивача за власний кошт виконати повірку приладу обліку. Відповідач вважає незаконною відмову у стягненні матеріальних досудових витрат у розмірі 100 грн. та 52,80 грн., 2000 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки судом зроблений неправильний висновок про відсутність порушення прав позивача. Також позивач посилається на незаконність рішення суду в часині відмови у позові по стягнення 10 725 грн. за втрачений прибуток/заробіток, які позивач вимагає стягнути з відповідача на підставі статей 22, 611, 614 ЦК України. У письмових запереченнях на апеляційну скаргу представник відповідача просить апеляційну скаргу відхилити і залишити рішення суду першої інстанції без змін, вважаючи рішення законним і обґрунтованим. У судовому засіданні позивач підтримав апеляційну скаргу. Представники відповідача скаргу не визнали. Вислухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині вирішення вимог про стягнення з відповідача надлишково сплачених позивачем коштів за опалення місць загального користування у розмірі 1521,10 грн. і ухваленням в цій частині рішення про задоволення цієї часини вимог. Відмовляючи у задоволенні вимог [PERSON] про стягнення з відповідача коштів, сплачених за опалення місць загального користування у багатоповерховому будинку за періоди з квітня 2012 року по листопад 2013 року та з грудня 2013 року по листопад 2015 року суд першої інстанції послався на те, що відповідач надав суду розрахунки, проведені із застосуванням формули, передбаченої пунктом 2.2.1 Методики, з яких убачається, що сума заборгованості, яка утворилась в результаті нарахувань за послуги з опалення місць загального користування за пунктами Методики 2.1.3, співпадає з сумою нарахувань при застосуванні пункту 2.2.1, а позивач належних та допустимих доказів на спростування цих розрахунків не надав і вимагаючи стягнути з відповідача кошти фактично просить суд не зменшити розмір оплати за опалення місць загального користування будинку № 155 по пр. Перемоги у м. Чернігові, а взагалі позбавити його тягаря сплати за опалення цих місць, що суперечить вимогам законодавства. З таким висновком суду не можна в повній мірі погодитись, виходячи з такого. По справі встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] і споживачем послуг, які надає ПАТ «Облтеплокомуненерго». Квартира позивача обладнана засобом обліку теплової енергії. Порядок обліку та оплати послуг з централізованого опалення визначено Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630 (далі Правила). Відповідно до п.10 Правил виконавець і споживач не мають права відмовлятись від врахування показань квартирних засобів обліку. Оплату послуг з централізованого опалення місць загального користування будинку відповідно до методики, яка затверджується центральним органом виконавчої влади з питань житлово-комунального господарства, передбачає лише один пункт цих Правил, а саме п. 26, у разі, коли споживачі встановили у квартирі багатоквартирного житлового будинку індивідуальні (автономні) системи опалення. Порядок визначення витрат теплової енергії на опалення місць загального користування у багатоквартирних житлових будинках для встановлення розміру плати за неї споживачами встановлений Методикою розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування багатоквартирних будинків, та визначення плати за їх опалення, затвердженої наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 31 жовтня 2006 року № 359 (далі Методика). Відповідач, нараховуючи розмір оплати за опалення місць загального користування, керувався п. 2.1.3 Методики, згідно з якою, якщо системою будинкового обліку не передбачено окремого обліку теплової енергії, спожитої на опалення місць загального користування, але передбачено теплолічильники у кожного споживача та загальнобудинковий комерційний облік теплоти, кількість теплової енергії на опалення місць загального користування з урахуванням втрат розподільчими внутрішньобудинковими трубопроводами опалення визначається як різниця між кількістю теплової енергії на опалення будинку та загальною кількістю теплової енергії на опалення всіх інших приміщень Q (МЗК) = Q(заг.) - SQ(i), де SQ(і) - витрати теплової енергії на опалення i того споживача. Разом з тим вказаний пункт Методики не може бути застосований, оскільки мова іде про випадки відключення квартир від опалення, а не встановлення індивідуальних лічильників теплової енергії. Інші витрати тепла на опалення місць загального користування визначаються за формулою, передбаченою п. 2.2.1 Методики (витрати теплової енергії, спожитої на опалення МЗК, яка виставляється до сплати споживачами кожного окремого помешкання будинку, споживачами нежитлових приміщень, які користуються МЗК). Зазначені обставини є визначальними для вирішення спору та визначення розміру оплати. Отже, посилання суду не те, що розмір оплати послуг незалежно від того, який пункт Методики застосовано, є однаковим, не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог позивача про стягнення надміру нарахованих і сплачених ним коштів. Крім того, слід врахувати, що Правилами, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України, взагалі не визначено порядку оплати послуг з опалення місць загального користування споживачами, квартири яких обладнані засобами обліку теплової енергії. Рекомендації щодо застосування Методики, затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 28 лютого 2008 року № 47, також не визначають порядку розрахунку кількості теплоти, спожитої на опалення місць загального користування у разі обладнання багатоквартирного будинку загальнобудинковим приладом комерційного обліку теплової енергії та часткового оснащення приміщень споживачів приладами обліку. У п. 24 цих Рекомендацій розглядається лише варіант часткового відключення споживачів від централізованого опалення. Виходячи з наведеного, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача сплачених за опалення місць загального користування коштів підлягають задоволенню в розмірі понесених витрат, тобто 1521, 10 грн. Правових підстав для стягнення сплачених позивачем коштів у подвійному розмірі немає. Такі вимоги позивача ґрунтуються на неправильному тлумаченні ч.2 ст. 230 ЦК України, яка не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами у цій справі. В іншій частині рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 13 травня 2016 року ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і доводами апеляційної скарги не спростовується. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування витрат позивача на повірку квартирного засобу обліку теплової енергії, суд першої інстанції правильно застосував норми Закону України «Про метрологію та метрологічну діяльність», п.9 Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, ч. 2 ст. 22 та ч.1 ст. 1166 ЦК України. Вказаними нормами законодавства передбачено обов'язок відповідача здійснювати повірку засобів обліку за власний рахунок, проте не передбачено його обов'яжу відшкодовувати витрати споживача у разі проведення повірки ним самим. Посилання в апеляційній скарзі на наявність судових рішень про зобов'язання відповідача здійснити повірку засобів обліку за рахунок відповідача не спростовують висновків суду, оскільки у цих справах вирішувались вимоги про зобов'язання відповідача виконати умови договору по надання послуг та вимоги нормативних актів щодо здійснення повірки засобів обліку. Також відсутні правові підстави для задоволення вимог про стягнення 10 725 грн. втраченого прибутку/заробітку. Нарахування відповідачем оплати за послуги з неправильним застосуванням нормативного акту не є заподіянням збитків, визначення яких дане у ст. 22 ЦК України, на яку посилається позивач. Норми ст.ст.611, 614 ЦК України визначають правові наслідки порушення зобов'язань і не регулюють правовідносини між сторонами у цій справі, які виникли з приводу обчислення розміру наданих послуг та оплати за надані послуги і регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги» та Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води, водовідведення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Неправильне застосування нормативного акта, який передбачає порядок і розмір нарахування плати за послуги не є порушенням зобов'язання в розумінні Глави 51 ЦК України. Відповідно до ч.7 ст. 26 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» Договір про надання послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води, що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою є договором приєднання. Умови такого договору, відповідно до ч.1 ст. 634 ЦК України, встановлюються однією стороною і може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Виходячи з наведених норм закону, суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні вимоги позивача про зобов'язання відповідача привести укладений з ним у 2006 році договір про надання послуг у відповідність до вимог чинного законодавства. Відшкодування витрат на досудове врегулювання спору чинним законодавством не передбачене. Відповідно до ст. 88 ЦПК України при задоволенні позову суд вирішує питання про відшкодування позивачеві судових витрат, якими є судовий збір та витрати, пов'язані з розглядом справи ( ч.1 ст. 79 ЦПК України). Перелік витрат, пов'язаних з розглядом судової справи , визначено ч.3 ст. 79 ЦПК України. Цей перелік не містить витрат на підготовку документів (копіювання) для розгляду позову. Доводи апеляційної скарги також не дають підстав для скасування правильного по суті рішення суду першої інстанції в частині вирішення вимог про відшкодування моральної шкоди. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» не передбачає права на відшкодування моральної шкоди. Право на відшкодування моральної шкоди передбачене п. 5 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», але лише шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту продукції). Відповідно до п.19 ч.1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» продукцією є , в числі інших, послуга, що надається для задоволення суспільних потреб. Виходячи з цього визначення, нарахування плати за послугу не є продукцією, отже відсутні і підстави для застосування норми про відшкодування моральної шкоди. Ст. 22 цього Закону, на яку посилається позивач, зобов'язує суд лише вирішити питання про відшкодування моральної шкоди, що не означає обов'язкового задоволення такої вимоги.

Outcome: partial