Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-05 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування квартири недійсним. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що 21.11.2012р. між ними та відповідачем був укладений договір дарування № 1982, відповідно до якого позивачі подарували відповідачу квартиру [ADDRESS]. Вказаний договір був укладений під впливом помилки в правовій природі договору та внаслідок обману з боку відповідача. Позивачі розраховували на укладення договору найму, а не договору дарування. Крім цього, нотаріусом не було належним чином роз'яснено позивачам зміст договору дарування, правових наслідків його підписання. Нотаріус лише вияснив те, чи ця квартира передається безоплатно. У зв'язку із вищезазначеним позивачі просили суд визнати недійсним договір дарування від 21.11.2012р. за № 1982. Позивачі та їх представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні визнав позовні вимоги частково. Представник третьої особи в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Суд вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши письмові матеріали справи переходить до наступного. 21.11.2012р. між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування № 1982, за яким [PERSON] та [PERSON] передають, а [PERSON] приймає у власність квартиру [ADDRESS]. Вказана квартира належала позивачам на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] 30.07.2004р. за р. № 1425, зареєстрованого в КП «ММБТІ» 06.08.2004р. та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 20.11.2012р. за номером 5320799. На наданий час спірна квартира знаходиться під арештом на підставі Постанови державного виконавця про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження від 21.11.2012р., що підтверджено витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 21). Позивачі подали позов з підстав визначених статтею 229 ЦК України та статтею 230 ЦК України, зазначаючи, що мали намір надати відповідачу квартиру у користування, а не дарувати її. Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Воля особи до вчинення правочину і результат правочину не узгоджуються в разі помилки, якщо вона має істотне значення. Такими є помилки щодо правової природи правочину, його змісту, предмета, ціни, сторони, якості об'єкта тощо. Істотною може вважатись помилка, наслідки якої взагалі неможливо усунути або для їх усунення стороні, яка помилилася, необхідно здійснити значні витрати. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Статтею 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Помилка внаслідок власного недбальства чи незнання закону однією із сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Згідно п. 9 договору дарування від 21.11.2012р. за № 1982 сторони за договором підтвердили, що договір цей не носить характеру мнимого та удаваного правочину. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Пунктом 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. У вступній частині договору дарування від 21.11.2012р. за № 1982 сторони зазначили, що укладають договір, діючи добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам'яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства, що регулюють укладений ними правочин. На момент укладання договору квартира не знаходилась під арештом. Також обома позивачами були підписані заяви про ствердження факту належності їм нерухомого майна, що воно є особистою власністю, тощо (а.с. 47, 48). Також про наміри укладання договору свідчить те, що замовником технічної документації була [PERSON], та підставою для виклику техніка зазначено відчуження нерухомого майна та замовлення [PERSON] звіту про незалежну оцінку майна(а.с. 35). Доказів у спростування зазначеного позивачами не надано. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначила, що приватний нотаріус завжди вголос зачитує повний текст договору та роз'яснює його положення. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження наміру позивачів укласти договір найму та докази, які б свідчили про досягнення між сторонами згоди з усіх істотних умов такого договору, а також того, що умовою оспорюваного договору було безстрокове безоплатне проживання відповідача в спірній квартирі. З наведеного вбачається, що договір дарування від 21.11.2012р. за № 1982 укладений з дотриманням чинного законодавства, а тому є дійсним. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити.

Outcome: dismissed