Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-07 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила розірвати шлюб зареєстрований з [PERSON] та стягнути з нього на свою користь на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , щомісячно аліменти в твердій грошовій сумі в розмірі 10000 гривень, з дня подачі заяви до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позов мотивований тим, що 24.05.2014 року сторони зареєстрували шлюб. В період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Спільне життя у подружжя не склалось через протилежні погляди на сімейні стосунки. Фактично шлюб між сторонами припинено та існує формально, що й стало підставою звернення позивача до суду. Ухвалою суду від 22.01.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження. Розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. 04.03.2019 року відповідач [PERSON] надав суду відзив, відповідно до якого визнав позовні вимоги про розірвання шлюбу. Частковим рішенням суду від 19.03.2019 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] в розпорядження [PERSON] - [PERSON] щомісячно аліменти на утримання дитини сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50% встановленого законом прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від 21.01.2019 року і до досягнення дитиною повноліття. Позивач до судового засідання не з`явилась, одна до суду подала заяву відповідно до якої просила розгляд справи проводити без її участі, при цьому підтримавши позовні вимоги. Відповідач до судового засідання не з`явився, однак у відзиві просив розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечував проти розірвання шлюбу зареєстрованого з позивачем. Судом встановлено, що сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 24.05.2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (на 4 а.с.). Причиною розладу в сім`ї стали різні характери і погляди на сімейне життя, подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу неможливе і суперечить інтересам сторін. Встановленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються Конституцією України та Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», і є частиною національного законодавства України. Згідно із ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до ст.ст. 105, 110, 112 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного із подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Згідно зі ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Оскільки у суду склалася достатня переконаність у тому, що подальше спільне життя подружжя неможливе, що сторони наполягали на розлученні, мали стійке волевиявлення до розірвання шлюбу, а також, що збереження шлюбу та подальше спільне проживання подружжя суперечить інтересам обох сторін, то суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню 768,40 грн на користь позивача в рахунок відшкодування судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved