Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив визнати за ним право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого 20 серпня 2006 року. В обґрунтування вимог зазначає, що 20 серпня 2006 року помер спадкодавець [PERSON], [INFO], який з 19.01.1971 року по 20.085.2006 року проживав та був зареєстрований за адресою: [INFO]. [PERSON] залишив на його імя заповіт, згідно якого померлим було зазначено, що він заповідає позивачу ? частину квартири [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належну йому частку квартири [ADDRESS]. Співвласником даної квартири є [PERSON] За свого життя [PERSON] крім зазначеного заповіту більше жодних розпоряджень щодо належної йому частки квартири не робив. Позивач у встановлений законодавством шестимісячний строк звернувся з заявою про прийняття спадщини до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори, та за його заявою була відкрита спадкова справа № 880/2006 та він почав збирати всі необхідні документи для отримання свідоцтва про право на спадщину. Однак. З 2007 року з вини [PERSON] він не може отримати свідоцтво про право на спадщину за заповітом, оскільки остання тримає у себе правовстановлюючий документ на квартиру та не надає його позивачу або до нотаріальної контори. Від нотаріальної контори він неодноразово отримував відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки не міг надати правовстановлюючий документ на дану квартиру. Тому, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні підтримав заявлені вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала у повному обсязі. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, але від завідуючої Третьої Дніпропетровської держнотконтори надійшла заява, в якій просили справу розглядати без участі представника. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У \~відповідності \~до \~ч. 1 \~ст. \~15 \~ЦК \~України, кожна \~особа \~має \~право \~на \~захист \~свого \~цивільного \~права \~у \~разі \~його \~порушення, \~невизнання \~або \~оспорювання. У судовому засіданні встановлено, що 20 серпня 2006 року помер [PERSON]. За життя, а саме, 22 квітня 2005 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого належну йому квартиру № 50, яка знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 87, він заповів [PERSON]. Даний заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1415. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217, 1220 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та здійснюється за заповітом або за законом і відкривається внаслідок смерті цієї особи. Згідно ч. 1 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов'язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. За змістом ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251 - 1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі ст. 1234 ЦК України використав своє право на заповіт згідно ст. 1235 ЦК України призначив спадкоємцем свого майна [PERSON] Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У встановлений законом строк [PERSON] звернувся до Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON], померлого 20 серпня 2006 року. За його заявою була відкрита спадкова справа № 880/2006 року. Спадкове майно [PERSON] складається з 1/2 частини квартири № 50, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 87. Однак, постановою державного нотаріуса Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 05 серпня 2016 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину квартири № 50, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 87, після померлого 20 серпня 2006 року [PERSON], оскільки [PERSON] не надано документ, що посвідчує право власності на частину вищезазначеної спадкової квартири. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 розяснюється, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК), або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч. 3 ст. 1296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК України, встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296,1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У судовому засіданні було встановлено, що квартира № 50, що знаходиться за адресою: м. Дніпро, вул. Робоча, буд. 87, належить [PERSON] та [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло № 2355-98 виданого Державним житлово-комунальним підприємством «Південне» 19 серпня 1998 року. Отже, суд приходить до висновку, що позивач у встановлений законом строк звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, що є підставою для визнання за ним права власності на майно в порядку спадкування за заповітом, так як іншої можливості оформити своє право на спадкування у нього немає. Тому, суд вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності у порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого 20 серпня 2006 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved