Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-13 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідача - Закритого акціонерного товариства «Промтекс», в якому просив визнати недійсним правочин про передачу майна, а саме, акти прийому-передачі від ВАТ «Епос-Холдінг» до статутного фонду ЗАТ «Промтекс» від 29.11.2000 року та визнати недійсним правочин про передачу майна до статутного фонду, а саме, акти прийому передачі майна від ВАТ «Епос-Холдінг» до ТОВ «Харків-сукно» від 01.11.2000 року. В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що ухвалою Арбітражного суду Харківської області від 22.02.1999 року №1475/7-74 за заявою ДПІ Київського району м. Харкова було порушено провадження у справі про визнання ВАТ «Епос-Холдінг» банкрутом та на виконання вимог ст.ст. 66, 67 АПК України, судом була накладена заборона боржнику та іншим особам здійснювати будь-які дії по відчуженню, передачі майна боржника, де б воно не знаходилось та в якому вигляді воно не було; робити внесення майна та інших активів як внесок у підприємства, організації, що засновуються, а також призупинити стягнення з боржника за виконавчими листами та іншими документами, за якими стягнення здійснюється у безспірному порядку. Разом з тим, прокуратурою Київського району м. Харкова з питань правомірності дій службових осіб ВАТ «Епос-Холдінг» за передачу основних засобів товариства нежитлової будівлі за адресою: м. Харків, вул. Шевченко, 28, літ. А-2 до статутних фондів ЗАТ «Промтекс» та ТОВ «Харків-сукно» у період дії вищезазначеної ухвали суду, було порушено кримінальну справу у відношенні службових осіб ВАТ «Епос-Холдінг» за фактом умисного заволодіння нежитлової будівлі. Вказав, що згідно листа Харківської міської прокуратури №2 за №04-32-1277/13 від 19.05.2017 року його було повідомлено про наявність ухвали Київського районного суду м. Харкова від 22.12.2016 року у кримінальному провадженні за №1201320140000362, якою кримінальне провадження за підозрою у вчиненні [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ст. 176-4 КК в редакції 1960 року, було закрито, останню було звільнено від кримінальної відповідальності за ст. 49 КК України у звязку із закінченням строків давності. Вважав, що цією ухвалою провина службової особи ВАТ «Епос-Холдінг» [PERSON]була встановлена, а тому вказував, що акти прийому-передачі майна до статутних фондів ЗАТ «Промтекс» та ТОВ «Харків-сукно» є недійсними через їх фіктивність. В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав, додаткового пояснив, що спочатку під час досудового слідства мав процесуальний статус потерпілого, а згодом отримав статус свідка, проте вважає, що неправомірними діями службових осіб ВАТ «Епос-Холдінг» були порушені його права, оскільки будучи виконавчим директором Біржи «Автотранс» придбав на торгах вказане нежитлове приміщення, оформив нотаріально перехід права власності, та набув його, проте через два тижні йому стало відомо, що вказане приміщення було передано до статутних фондів ЗАТ «Промтекс» та ТОВ «Харків-сукно». Відповідач ЗАТ «Промтекс» в судове засідання не зявився, про місце і час розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не було повідомлено. Суд, проаналізувавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно актами прийому-передачі від 29.11.2000 року, 01.11.2000 рокувід ВАТ «Епос-Холдінг» до статутних фондів ЗАТ «Промтекс» та «Харків-сукно» були передані нежитлові приміщення, які розташовані за адресоюм. Харків, вул. Шевченко, 28, літ. А-2. Під час надання особистих пояснень у судовому засіданні позивач вказав, що на час винесення ухвали Київським районним судом м. Харкова від 22.12.2016 року про закриття кримінального провадження за ст. 176-4 КК України в редакції 1960 року, статусу потерпілого він не мав. Досліджуючи долучену до справи копію ухваливід 22.12.2016 року судом вбачається, що підозрювана [PERSON]була звільнена від кримінальної відповідальності за ст. 176-4 КК України в редакції 1960 року на підставі ст. 49 КК України, тобто у звязку із закінченням строків давності. Виходячи з тексту ухвали, під час вирішення клопотання прокурора про звільнення підозрюваної від кримінальної відповідальності,обставини кримінального провадження судом не досліджувались,доведеність провини підозрюваноїне вирішувалась. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що посилання позивача на положення ч.4 ст. 61 ЦПК України, як на доказ, є безпідставними, оскільки вироку суду, в якому була б встановлена незаконність передачі спірних нежитлових приміщень до відповідача або доведена провина будь-якої особиу вчиненні цих дій, матеріали справи не містять. Крім того, звертаючись до суду, позивач кваліфікував акти прийому-передачі як правочини та просив визнати їх недійсними через їх фіктивність. Вирішуючи доводи позивача суд зазначає наступне. По перше, згідно ч.ч. 1, 3 ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Оскільки правовідносини виникли під час дії Цивільного Кодексу 1963 року, то згідно з п. 4 Заключних та перехідних положень ЦК України 2003 року, необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року. Разом з тим, підстави для визнання правочину недійсним через його фіктивність, не були визначені у чинному на час виникнення спірних правовідносин законодавстві, тобто у Цивільному кодексі в редакції 1963 року. Інших підстав, з яких позивач вважає акти прийому передачі недійсними, позов не містить. Крім того, акти прийому-передачі майна, які оскаржує позивач, лише засвідчують факт передачі майна, але за своєю правовою природою не є правочином в розумінні\~\~актів цивільного законодавства України. Таким чином, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених\~\~обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позивач обрав невірний спосіб захисту, а також не довів суду, що саме відповідач порушив його право. Відносно заявленої позивачем заяви про поновлення йому строку для звернення до суду, суд зазначає, що за змістом статті 76 ЦК України 1963 року позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.\~ Отже, застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Оскільки судом не встановлено, що відповідачем було порушено право позивача, то застосування строку позовної давності, а отже і його поновленняє недоцільним, а тому суд відмовляє у задоволенні позову саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed