Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] пред`явила позов на предмет витребування від відповідачів [PERSON] , [PERSON] квартири [ADDRESS] , належної їй на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 16 липня 1994 року, оскільки відповідач [PERSON] 15 жовтня 2015 року подав приватному нотаріусу Дніпропетровського МНО Кононенко С.А. підроблені документі і без її присутності уклав нібито від її імені договір купівлі-продажу вказаної квартири, зареєстрований в реєстрі за № 755 за ціною 79400,00 грн., які вона ніколи не отримувала і взагалі [PERSON] не знає, у зв`язку з чим звернулася до поліції з приводу вчинення відносно неї шахрайства і до суду, за результатами чого рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року у справі № 203/1715/19 визнано недійсним договір купівлі-продажу вказаної квартири від 15 жовтня 2015 року, проте у січні 2020 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав від 11 січня 2020 року вона дізналася, що 23 жовтня 2015 року [PERSON] також уклав договір купівлі-продажу її квартири з [PERSON] та [PERSON] , які придбали по Ѕ частці, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О., у зв`язку з чим позивач вважає вибуття квартири з її власності відбулося без її відома і згоди, тому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між відповідачами та посвідчений приватним нотаріусом ДМНО Ричкою Ю.О. 23 жовтня 2015 року, зареєстрований в реєстрі за № 2236, та витребувати з чужого незаконного володіння відповідачів [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] на свою користь, поклавши судові витрати на відповідачів. З відкриттям загального позовного провадження ухвалою суду від 10 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її підготовка у підготовчому засіданні з обміном учасниками справи змагальними заявами по суті справи з витребуванням за ухвалою суду у приватного нотаріуса копії оспорюваного договору купівлі-продажу, що виконана нотаріусом 30 грудня 2020 року. Жоден з відповідачів свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляли, хоч відповідачі [PERSON] та [PERSON] прибували у підготовче засідання і про дати, час і місце судового засідання усі відповідачі повідомлялися належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем їх постійного проживання (перебування). Третя особа заяв по суту справи не подавала. Ухвалою суду від 11 грудня 2020 року підготовче провадження закрите з призначенням справи до судового розгляду. Ухвалою суду від 15 березня 2021 року відмовлено у затвердженні мирової угоди та продовжено судовий розгляд. В судовому засіданні 27 січня 2021 року представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, зазначивши, що квартира з володіння і власності позивача вибула внаслідок шахрайських дій, внаслідок чого позивач вимушена була по суду визнавати угоду від 15 жовтня 2015 року недійсною, а про угоду від 23 жовтня 2015 року взагалі не знала і дізналася лише звернувшись за консультацією до адвоката і отримавши довідку з державного реєстру 11 січня 2020 року, що стало неприємною несподіванкою, тому представник наполягав на повному задоволенні позову. В подальшому представник позивача у заяві від 27 січня 2021 року клопотав про розгляд справи у його відсутності, що з`ясуванню обставин не перешкоджає. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, подаючи з липня 2020 року неодноразово клопотання про відкладення розгляду, зокрема, 16 вересня, 08 грудня 2020 року, 26 січня та 12 березня 2021 року, а тому суд вважає, що чергове клопотання про відкладення судового розгляду 15 березня 2021 року через її вибуття в інше місто, задоволенню не підлягає, незважаючи на заявлену поважність наведених причин, оскільки про чергове судове засідання остання повідомлена задовго до придбання нею квитків 12 березня 2021 року про вибуття 14 березня 2021 року в інше місто. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи як судовими повістками, направленими рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням на їх адресу, так і шляхом смс-судових повісток за номерами мобільних телефонів, повідомлених [PERSON] , [PERSON] у підготовчому засіданні, в судове засідання не з`явилися, і про причини своєї неявки жоден відповідач не повідомив та про розгляд справи в їх відсутність не клопотали, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений розгляд справи, з урахуванням заяви представника позивача від 27 січня 2021 року про розгляд справи у його відсутності в разі його неявки. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ричка Ю.О., будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибула, обмежившись виконанням 30 грудня 2020 року ухвали суду про витребування доказів, а тому її неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, заслухавши усні пояснення представника позивача, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, дійшов висновку про вирішення справи за ст.13 ЦПК України в межах заявлених вимог з частковим задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин і відповідних їм правовідносин. Так, судом встановлено, що на підставі договору дарування від 16 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої дніпропетровської державної нотаріальної контори Бандурою М.К. за реєстровим №2-4398, зареєстрованого в Дніпропетровському МБТІ 16 липня 1994 року в реєстровій книзі 29п-53, позивачу на праві власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,1 м2, житловою площею 16,8 м2, що підтверджується копією вказаного договору дарування (а. с. 6-8). 15 жовтня 2015 року, приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим №755 посвідчено договір купівлі-продажу квартири, укладений між начебто [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, за умовами якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] за 79400,00 гривень, набувши внаслідок цього право власності на таке нерухоме майно (а.с.11). Заочним рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, яке не оскаржувалося і набрало законної сили 21 січня 2020 року, позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Кононенко С.А., про визнання недійсним договорів купівлі-продажу та дарування, витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння задоволений в повному обсязі; окрім іншого, вирішено визнати недійсним договір купівля-продажу квартири від 15 жовтня 2015 року, укладений між [PERSON] , як продавцем, та [PERSON] , як покупцем, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.О. за реєстровим № 755, предметом якого була купівлі-продаж квартири [ADDRESS] ; зобов`язано [PERSON] повернути в натурі [PERSON] набуте за договором дарування від 15 жовтня 2015 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Кононенко С.А. за реєстровим № 755, нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] . Цим рішенням суду встановлені обставини того, що нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії з посвідчення 15 жовтня 2015 року вказаного договору здійснено встановлення особи начебто [PERSON] , як продавця, на підставі паспорта громадянина України серія [NUMBER] , а також із використанням довідки про присвоєння позивачу ідентифікаційного номеру ДПІ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 22 серпня 2000 року, які є недійсними, оскільки за даними відповідних державних органів вказаний паспорт фактично видавався не на ім`я [PERSON] , а на ім`я іншої особи, а зазначена довідка фактично [PERSON] не видавалась. Означені документи, які використані нотаріусом при вчиненні нотаріальної дії, та були спрямовані на встановлення і підтвердження особи позивача, як продавця квартири, можуть бути оцінені судом лише як недійсні за ознакою їх підробки (фальсифікації), що в свою чергу свідчить, що оспорюваний позивачем правочин вчинений з порушенням вимог ст.203 ч.3 ЦК України як такий, що не відповідає внутрішній волі позивача ( [PERSON] ), а отже такий, що на підставі ст.215 ЦК України визнаний судом недійсними. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Звідси, обставини недійсності договору купівлі-продажу від 15 жовтня 2015 року та вибуття спірної квартири з власності позивача [PERSON] без її волі встановлені вказаним рішенням суду. В судовому засіданні встановлено, що рішення суду від 18 грудня 2019 року в частині повернення спірної квартири [PERSON] залишилось не виконаним, квартира фактично не поверталась у власність [PERSON] . Одночасно судом встановлено, що 23 жовтня 2015 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Ричкою Ю.О. за реєстровим № 2236 посвідчено договір купівлі-продажу між [PERSON] як продавцем та [PERSON] і [PERSON] , як покупцями, за умовами якого останні придбали квартиру [ADDRESS] по Ѕ частці кожен за 79300,00 грн., про що до матеріалів справи долучена нотаріально засвідчена копія вказаного договору (а.с.171). За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 11 січня 2020 року право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] і [PERSON] по Ѕ частці за кожним, а з 10 грудня 2015 року ця квартира перебуває під арештом за ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 грудня 2015 року у кримінальному провадженні та за постановою державного виконавця Центрального відділу ДВС м. Дніпра про арешт майна боржника від 08 липня 2019 року (а.с.9-10). Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Добросовісне набуття у розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Такий правовий висновок узгоджується з правовою позицією, яка викладена в постанові Верховного Суду України№ 6-1203цс15 від 16 вересня 2015 року. За таких обставин суд, встановивши, що належне [PERSON] нерухоме майно вибуло з її володіння і власності поза її волею з порушенням норм чинного законодавства ще 15 жовтня 2015 року та протиправно набуте [PERSON] , приходить до висновку, що відчуження за наступними після цього правочинами, вчиненими цією ж особою, [PERSON] , відбулося так само поза волею позивачки як дійсного власника спірної квартири, доказів обізнаності про що відповідачів [PERSON] та [PERSON] суду не надано, у зв`язку з чим такі особи мають ознаки добросовісних набувачів, доки не встановлено (не довелено) зворотнього. Суд на основі встановлених вище обставин, які знайшли своє безсумнівне пряме підтвердження в поясненнях представника позивача в їх сукупності з даними Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договором купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року, тісно пов`язаних з преюдиційними фактами недійсності фіктивного договору від 15 жовтня 2015 року про купівлю-продаж спірної квартири, що встановлені рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2019 року, згідно ч. 5 ст. 263 ЦПК України дійшов до стійкого внутрішнього переконання у вибутті спірної квартири з володіння позивача без її на те волі, чим за висновками Верховного Суду про особливості користування житлом з триманням його (detentio) третьою особою, викладеними 04 липня 2018 року в § 91 постанови Великої Палати № 14-181цс18 про застосування ст.ст. 317, 383 ЦК України у судовій практиці визнання володіння житлом за власником, який не втрачає його навіть коли таке майно третя особа використовує протиправно (653/1096/16), обґрунтовується це рішення про повернення такої квартири з чужого незаконного володіння відповідача за усталеною судовою практикою, незалежно від кількості разів відчуження у ланцюгу правочинів до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Разом з тим, розв`язуючи вимоги позивача про визнання договору купівлі-продажу від 23 жовтня 2015 року недійсним, суд виходить з того, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним, на чому наголошено у пункті 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року в справі № 338/180/17. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Таким чином, оскільки правочин на підставі якого первісно відбулося незаконне відчуження квартири на користь [PERSON] поза волею позивача вже визнаний недійсним за рішенням суду від 18 грудня 2019 року, то подальші правочини в ланцюгу правочинів з відчуження цієї квартири, зокрема, від [PERSON] на користь [PERSON] та [PERSON] визнанню недійсними не підлягають і в цій частині позову належить відмовити, оскільки достатнім і належним способом захисту є витребовування такого майна від добросовісних набувачів на користь позивача, як дійсного власника. Судові витрати відповідно до ст. 141 ЦПК України належить віднести на рахунок відповідачів в рівних частинах на кожного з відшкодуванням позивачу справленого нею судового збору з вимог про витребування майна.

Outcome: partial