Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що вона не працює, отримує тимчасову державну соціальну допомогу, як особа пенсійного віку, яка не набула права на пенсію в розмірі 1638 грн., інших джерел доходів не має, її матеріальне становище є вкрай нужденним, у зв`язку з чим остання потребує матеріальної допомоги. У неї є повнолітня дочка [PERSON] , яка працює, має сім`ю та двох дітей, має можливість їй надавати матеріальну допомогу, проте таку добровільно не надає, ігнорує спілкуванням, не цікавиться її фінансовим станом та станом здоров`я. За вказаних обставин та з посиланням на приписи ст. ст. 202, 203 Сімейного кодексу України, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь щомісячно аліменти в сумі 1000 гривень. 25 серпня 2020 року відповідач подала до суду заяву про виклик свідка. 28 серпня 2020 року відповідач подала до суду відзив на позовну заяву із запереченнями щодо наведених позивачем обставин та правових підстав позову. Зокрема остання обґрунтувала свої заперечення тим, що [PERSON] не довела свою потребу у матеріальній допомозі. Окрім того, відповідач зазначає, що позивач отримує державну соціальну допомогу в розмірі 1638 гривень, що дорівнює 100% прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01 січня 2020 року. У разі стягнення з неї аліментів на її користь в сумі 1000 грн., то згідно з вимогами законодавства її розмір щомісячного доходу буде становити 1712 грн., тобто 1000 грн., що стягуватиметься з неї та 712 грн. тимчасової допомоги, що є різницею між прожитковим мінімумом для осіб, які втратили працездатність та її доходом у виді аліментів (1712 грн.-1000 грн.), тобто у підсумку позивач отримає всеодно 100% прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність, станом на 01 липня 2020 року. Тому відповідач вважає, що за таких обставин не має сенсу стягнення з неї аліментів на користь позивача, оскільки матеріальне становище останньої від цих аліментів не зміниться. Окрім того, відповідач зазначила у відзиві, що на даний час вона виховує самостійно двох дітей, є фізичною особою-підприємцем, а саме надає послуги масажу, проте таким стала з лютого 2020 року і прибутки на даний час не отримує, що пов`язано з карантинними обмеженнями, а лише несе видатки у виді плати за оренду приміщення та податкові зобов`язання, на виконання яких була змушена брати позику у банку. Щодо аргументів позивача з приводу того, що вона не спілкується з позивачем, то зазначила, що коли вона була неповнолітньою, то позивач не виконувала належним чином свої батьківські обов`язки по відношенню до неї, а згадала лише про неї зараз виключно з корисливих мотивів. На підставі наведеного [PERSON] просила у позові [PERSON] відмовити. 28 серпня 2020 року відповідач подала до суду заяву про приєднання доказу. Будь-яких інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 05 серпня 2020 року вказана позовна заява прийнята до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Інші процесуальні дії у справі судом не здійснювалися. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у ньому. Окремо позивач зазначила, що її потреба у матеріальній допомозі від позивача полягає у тому, що вона має незадовільний стан здоров`я, зокрема в неї гіпертонія, алергія, катаракта та остеохондроз, з приводу чого вона щомісяця витрачає 500 грн. на місяць. За комунальні послуги платить 400 грн. і 135 грн. платить за квартиру, а на продукти харчування їй залишається лише 200-300 грн. на місяць. Оскільки їй не вистачає коштів на ліки та продукти харчування, то вона звернулась до суду з даним позовом. З приводу того, що вона не має права на пенсію, то зазначила, що періодично працювала, але неофіційно, тому не може надати підтверджуючі документи для управління пенсійного фонду, щоб їй нарахували пенсію. Відповідач в судовому засіданні позов заперечила з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву. Додатково вказала, що пам`ятає своє дитинство таким, що постійно не мала що їсти та одягнутись, а мати займалась лише собою та влаштовувала своє особисте життя. Пам`ятає, як мати її часто била і як наслідок вона постійно ходила до школи з синцями. Після школи вона себе забезпечувала всім необхідним самостійно і не отримувала ніякої допомоги від матері. Також відповідач зазначила, що позивач неналежно виконувала свої батьківські обов`язки щодо неї, а тому в неї відсутній обов`язок утримувати матір Заслухавши позивача та її представника, відповідача, свідка, з`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, а відповідач, як на підставу своїх заперечень, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що у позові слід відмовити зважаючи на таке. Судом установлено, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] , [INFO] . Вказана обставина не оспорюються сторонами та стверджуються даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , повторно виданого Острозьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) 16 червня 2020 року (арк. спр. 6). З даних довідки №68 від 02 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] знаходиться на обліку в Нетішинському управлінні соціального захисту населення та з грудня 2019 року по травень 2020 року отримала тимчасову державну соціальну допомогу, як особа пенсійного віку, яка не набула права на пенсію в розмірі 10828 грн. (арк. спр.7). Згідно даних довідки №278 від 02 липня 2020 року [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] (арк. спр.8). Позивач, вказуючи на ухилення відповідача від обов`язку утримувати матір, яка є непрацездатною і потребує матеріальної допомоги, звернулася до суду з даним позовом про захист свого порушеного права. Таким чином, спірні правовідносини, які виникли між сторонами та пов`язані з обов`язком повнолітніх дочки, сина утримувати батьків, врегульовані Главою 17 Розділу ІІІ Сімейного кодексу України (далі СК України). Відповідно до статті 51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Згідно з частиною першою статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Непрацездатним вважається той з батьків, хто досяг загального пенсійного віку або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Потреба у матеріальній допомозі визначається в кожному конкретному випадку залежно від матеріального стану батьків. До уваги береться отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід, тощо. За змістом статті 202 СК України необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав: непрацездатність батьків і потреба у матеріальній допомозі. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18 дійшов висновку, що тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей з утримання своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька у матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей з утримання батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. В позові позивач зазначає, що потребує матеріальної допомоги, оскільки її матеріальне становище є вкрай нужденним, поряд з цим не надає будь-яких доказів на підтвердження обставин, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. Згідно з чинним законодавством, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому суд зважає на розмір такого державного утримання і ставить його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Прожитковий мінімум на одну особу, а також окремо для тих, хто відноситься до основних соціальних і демографічних груп населення, щороку затверджується Верховною Радою України в законі про Державний бюджет України на відповідний рік. Прожитковий мінімум публікується в офіційних виданнях загальнодержавної сфери розповсюдження (ч. 3 ст. 4 вказаного Закону). Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць для осіб, які втратили працездатність визначено у розмірі: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2020 року - 1638 гривень, з 1 липня - 1712 гривень, з 1 грудня - 1769 гривень. Розмір державної соціальної допомоги позивача до червня 2020 році складав 1638 грн, що дорівнює прожитковому мінімуму на одну особу на той період. Окрім того, з означеної довідки убачається, що позивач за квітень 2020 року отримала державну соціальну допомогу в розмірі 2538 грн., отже за січень-травень 2020 року позивач всередньому отримала 1838 грн., що перевищує прожитковий мінімум на одну особу. Отже позивач отримує соціальні виплати, що забезпечують прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, зворотного позивачем не доведено. Доказів щодо отримання вказаних виплат з червня 2020 року по серпень 2020 року, зокрема станом на час подачі позову до суду, позивач взагалі не надала, як і доказів, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, позивач в судовому засіданні зазначила, що хворіє, має витрати на лікування, проте, належних та допустимих доказів, у визначеному ЦПК України порядку, з приводу цього суду не надала (епікриз, призначення лікаря, квитанції оплати ліків). Водночас суд зауважує, що витрати на лікування відносяться до додаткових витрат, які носять періодичний характер, а не систематичний та стягуються по факту здійснення таких. Не надала також остання будь-яких доказів на підтвердження свої слів з приводу її витрат щомісяця на комунальні платежі та плату за квартиру. Поряд з цим відхиляється твердження позивача з приводу того, що відповідач має можливість надавати їй матеріальну допомогу, оскільки такі також не підтверджені доказами в розумінні ст.ст. 77-79 ЦПК України. Щодо тверджень відповідача з приводу неналежного виконання позивачем своїх батьківських обов`язків щодо неї та в неї відсутній обов`язок утримувати матір, то суд такі відхиляє виходячи з наступного. Згідно із ч. 1 ст. 204 СК України, дочка, син можуть бути звільнені судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків. Дочка, син звільняються судом від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах, якщо буде встановлено, що мати, батько не сплачували аліменти на утримання дитини, що призвело до виникнення заборгованості, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, і така заборгованість є непогашеною на момент прийняття судом рішення про визначення розміру аліментів на батьків. Відповідно до ст. 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін, можливості одержання утримання від інших дітей, дружини, чоловіка та своїх батьків. Проте, в ході судового розгляду, відповідачем не надано доказів того, що позивач ухилялася від виконання своїх батьківських обов`язків. Надаючи оцінку показанням свідка [PERSON] , допит якої здійснювався за клопотанням відповідача, зокрема щодо того, що позивач не здійснювала догляд за відповідачем, остання постійно ходила голодною та не одягнутою належним чином, а також те, що позивач постійно била відповідача, в зв`язку з чим остання змушена була піти з дому, то на переконання суду, такі обставини у даній справі мають бути підтверджені іншим засобом доказування, а саме документальними підтвердженнями, а не іншими засобами доказування - показаннями свідка. Також суд відхиляє аргументи відповідачки з приводу того, що вона не має змоги утримувати матір, так як утримує двох малолітніх дітей самостійно, оскільки обов`язок повнолітніх дітей утримувати батьків не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Окрім того, така обставина враховується лише при визначенні розміру стягнення аліментів, а не при стягненні таких. Надаючи оцінку довідці Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 19 серпня 2020 року щодо доходу [PERSON] за 2020 рік (арк. спр. 45), документам щодо сплати [PERSON] орендної плати (арк. спр. 30, 31), документам по сплаті єдиного соціального внеску (арк. спр. 33, 34), виписці з АТ КБ «Приватбанк» щодо заборгованості по кредиту (арк. спр.35,36) та відомості з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків №8669 від 12 серпня 2020 року (арк. спр. 37), то суд такі також відхиляє, оскільки вони не стосуються предмету доказування. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам вцілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, повно, беручи до уваги принципи змагальності та диспозитивності цивільного процесу, всебічно та об`єктивно дослідивши наявні у справі докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених вимог. Суд звертає увагу на те, що [PERSON] не позбавлена можливості, у разі зміни майнового стану чи настанням будь-яких обставин, які свідчать про її потребу у матеріальній допомозі, повторно звернутись з відповідним позовом до суду. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що оскільки позивач при поданні позову була звільнена від оплати судових витрат та у позові їй було відмовлено, то судові витрати слід компенсувати за рахунок держави у порядку встановленому Кабінетом Міністрів України, що відповідатиме вимогам ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed