Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

У січні 2016 року заявник [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з відповідною заявою про встановлення факту належності [PERSON] державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯД № 159196 від 08.08.2008р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010820400233, щодо земельної ділянки площею 1,9520 га. яка розташована на території Мирославської сільської ради Бердичівського району Житомирської області, цільове призначення ведення особистого селянського господарства. Заявлені вимоги мотивовані тим, що заявнику на праві власності належать дві земельні ділянки, загальною площею 1,9520 га, кадастрові номери: 1820883900:08:000:0190 та 1820883900:08:000:0239, що розташовані на території Мирославської сільської ради Бердичівського району, цільове призначення - ведення особистого селянського господарства. Вказане право підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 08.08.2008р. серії ЯД № 159196, що зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010820400233. Право на земельну ділянку набуто в ході виділення в натурі земельних часток (паїв). Проте, правовстановлюючий документ видавався на підставі паспорта заявника, що містив помилку у написанні по батькові, а саме, замість «Вілійович» вказано «Віленович». Помилку, допущену у паспорті заявника, було виправлено лише 29.10.2010р. шляхом видачі нового паспорта. На звернення заявника за виправленням помилки у державному акті, отримано відмову. В свою чергу, допущена помилка обмежує заявника у здійсненні права власності. Здійснити виправлення помилки в державному акті заявник теж позбавлений можливості у зв'язку з відсутністю правового регулювання даного питання. У судове засідання представник заявника [PERSON] не зявилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримала повністю з наведених у заяві підстав, просила суд задовольнити їх. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з'явились, надали суду письмові заяви про слухання справи у їх відсутності, при винесені рішення покладаються на розсуд суду. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи та проаналізувавши їх в сукупності, приходить до висновку про задоволення заявлених в заяві вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п.5 ч.2 ст.234 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Пунктом 2.9. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 04.05.1999р. №43, чітко зазначено, що при заповненні державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою усі записи мають бути зроблені державною мовою, чітко і розбірливо, виправлення не допускаються. Відповідно до наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 03.07.2013р. № 404 наказ про затвердження вказаної інструкції втратив чинність. Згідно ст.126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до п.п. 8. 14 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» правовстановлюючими документами на землю є державний акт на право приватної власності на землю, державний акт на право власності на землю, державний акт на право власності на земельну ділянку, видані до 1 січня 2013 року, та інші документи, що відповідно до законодавства підтверджують набуття прав на нерухоме майно. Водночас, згідно п.п. 48, 56 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013р. № 868 передбачено видачу свідоцтва взамін втраченого, пошкодженого чи зіпсованого правовстановлюючого документа, за яким до 01.01.2013р. було зареєстровано право власності, або на новосформовану земельну ділянку. Таким чином, на даний час відсутній порядок внесення змін до державного акта на право власності на землю. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно п.5 ч.2 ст.234 та п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, імя, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеному у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦПК України заява фізичної особи про встановлення факту, що має юридичне значення, подається до суду за місцем її проживання. Відповідно до статті 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень та не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає заяву обґрунтованою, а докази, надані на підтвердження факту належності правовстановлюючого документа, достовірними і переконливими. Враховуючи викладене та

Outcome: approved