Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

У січні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що в шлюбі з відповідачем перебуває з 03.09.2005 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, яке видане Запорізьким міським відділом актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 950. Від шлюбу сторони по справі мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Подружнє життя між позивачем та відповідачем фактично припинилися, спільне господарство не ведеться, у зв'язку із втратою почуття любові та взаємоповаги один до одного. Позивач вважає, що шлюб не може бути збережено та його збереження суперечило б його інтересам, у зв'язку з чим, він просить позов задовольнити та розірвати шлюб між подружжям. У судовому засіданні позивач [PERSON] доводи, наведені в обґрунтування позовної заяви підтримав, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти задоволення позову не заперечувала, після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище «[PERSON]». Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Факт укладення шлюбу між сторонами підтверджується свідоцтвом про шлюб від 03.09.2005 року, виданим Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис № 950. Відповідно до свідоцтва про народження від 15 лютого 2012 року, виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис 31, батьками [PERSON], [INFO] року народження, є [PERSON] та [PERSON]. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. У відповідності до вимог ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з подружжя, що мають істотне значення. У зв'язку з вищевикладеним, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, оскільки вимога позивача про визначення місця проживання дитини з відповідачем порушує положення ст. 3 ЦПК України, яка передбачає, що особа може звернутися до суду лише у випадку захисту своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, тому в цій частині вимог відмовити у звязку із необгрунтованістю. В той же час, суд роз'ясняє сторонам, що відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла 10 років, визначається за згодою батьків, у разі виникнення спору по вищезазначеному питанню, сторони можуть вирішити даний спір в окремому провадженні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial