Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

у січні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів. Свої вимоги мотивувала тим, що 29.02.2016 року її у супроводі працівника поліції [PERSON] було примусово госпіталізовано на чотири місяці до КЗЛОР «[PERSON] обласна клінічна психіатрична лікарня» (далі [PERSON] ОКПЛ). Після спливу строку лікування позивачеві було визначено ІІ групу інвалідності. Постановою [PERSON] окружного адміністративного суду від 05.12.2017 року рішення [PERSON] обласного центру медико-санітарної експертизи (МСЕК) про примусове лікування позивача визнане незаконним. В ході досудового розслідування кримінального провадження № 42017141080000037 26.12.2017 року постановою прокурора прокуратури Львівської області [PERSON] було визнано потерпілою. Вважає, що працівник Пустомитівського відділення поліції [PERSON], лікарі-психіатри Пустомитівської ЦРЛ [PERSON] та [PERSON] ОКПЛ [PERSON] перевищили свої повноваження при госпіталізації позивача. [PERSON] зазначає, що такими діями їй задано моральних страждань, які позивач оцінює у 327624,00 грн. Просить стягнути з відповідачів на її користь зазначену суму моральної шкоди. Позивач в судове засідання не зявилася, хоча була належним чином повідомлена про дату час та місце розгляду справи. Головне управління Національної поліції у Львівській області свого представника до суду не направило, хоча було належним чином повідомлене про судовий розгляд справи. Представник відповідача [PERSON] ОКПЛ [PERSON] просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд встановив, що 29 лютого 2016 року [PERSON] була поміщена до [PERSON] обласної клінічної психіатричної лікарні, де вона проходила лікування до 15 червня 2016 року. 10 червня 2016 року після проведення лікування, обстеження та реабілітаційних заходів за скеруванням, [PERSON] була оглянута лікарсько-консультативною комісією в повному складі та у звязку з наявністю важкого хронічного психічного розладу та інвалідизуючої патології, для вирішення питання рівня втрати працездатності, направлена до [PERSON] ОКПЛ на медико-соціальну експертизу, яку вона пройшла 15 червня 2016 року. 15 червня 2016 року на підставі комісійного обстеження МСЕК, що оформлено актом огляду № 1242 та вивчення медичної документації медико-експертної справи [PERSON], Міжрайонна спеціалізована психіатрична МСЕК № 1 прийняла рішення, яким позивача визнано інвалідом II групи загального захворювання терміном на один рік. Діагноз: хронічний маячний розлад, затяжний безремісійний перебіг з вираженим зниженням рівня особистості, емоційно-вольовим дефектом, соціально-трудовою дезадаптацією. Статтею 1 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що психіатрична допомога - комплекс спеціальних заходів, спрямованих на обстеження стану психічного здоров'я осіб на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами, профілактику, діагностику психічних розладів, лікування, нагляд, догляд та медико-соціальну реабілітацію осіб, які страждають на психічні розлади; Усвідомлена згода особи - це згода, вільно висловлена особою, здатною зрозуміти інформацію, що надається доступним способом, про характер її психічного розладу та прогноз його можливого розвитку, мету, порядок та тривалість надання психіатричної допомоги, методи діагностики, лікування та лікарські засоби, що можуть застосовуватися в процесі надання психіатричної допомоги, їх побічні ефекти та альтернативні методи лікування; Статтею 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. Частиною 2 ст. 27 Закону України «Про психіатричну допомогу» передбачено, що виключно компетенцією лікаря-психіатра або комісії лікарів-психіатрів є встановлення діагнозу психічного захворювання, прийняття рішення про необхідність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку або надання висновку для розгляду питання, пов'язаного з наданням психіатричної допомоги в примусовому порядку. При наданні психіатричної допомоги лікар-психіатр, комісія лікарів-психіатрів незалежні у своїх рішеннях і керуються лише медичними показаннями, своїми професійними знаннями, медичною етикою та законом. Рішення, прийняте лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів при наданні психіатричної допомоги, викладається у письмовій формі та підписується лікарем-психіатром або комісією лікарів-психіатрів. Рішення про примусову госпіталізацію позивача до [PERSON] ОКПЛ не приймалось. З копії медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] № 01283/16 від 29.02.2016 року, яка містить не спростовані у встановленому законом порядку «Інформовану добровільну згоду пацієнта на проведення діагностики, лікування, яка містить особистий підпис [PERSON] та дату 29.02.2016 року, та первинний огляд [PERSON] у відділенні 29.02.2016 року сумісно з зав. відділенням № 1283-16 у якому зазначено, що «Згідна на лікування, підписала усвідомлену згоду на лікування в умовах психіатричного стаціонару. Тобто, у приймальному відділенні лікарні [PERSON] дала письмову усвідомлену згоду на лікування і згідно ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» та була госпіталізована в добровільному порядку. Знаходилась на стаціонарному лікуванні в [PERSON] ОКПЛ з 29.01.2016 р. по 15.06.2016 р. Під час перебування в стаціонарі хвора була ознайомлена з планом обстеження та лікування, отримала в повному обсязі розяснення про характер та орієнтовну тривалість діагностично-лікувального процесу та про можливі несприятливі наслідки під час його проведення. За час перебування в психіатричному стаціонарі претензій мені не висловлювала, лікування приймала добровільно, обстеження проходила без зауважень. Після проведення лікування, обстеження та реабілітаційних заходів у звязку з наявністю важкого хронічного психічного розладу та інвалідизуючої патології була представлена на ЛКК для вирішення питання скерування на Медико-соціальну експертну комісію. Враховуючи матеріали цивільної справи, відсутність вироку чи рішення суду щодо елементів складу відповідальності, представник відповідача дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутність доказів існування в діях відповідача складу цивільного правопорушення, що є підставою для відсутності складу майнової відповідальності, а отже шкоди, відсутності події та складу кримінального правопорушення. Матеріалами справи не доведено наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідної для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди. Тому будь-яка шкода повністю відсутня та підстави для її стягнення також відсутні. Згідно зі статтею 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Загальне положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди викладено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи відшкодовується в повному обсязі, особою, яка її завдала. Для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача шкоди та шкодою; вина. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Таким чином, важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Посилання позивача на постанову [PERSON] кружного адміністративного суду від 05.12.2017 року є неприйнятними, оскільки така скасована постановою [PERSON] апеляційного адміністративного суду від 14.02.2018 року, якою відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до «[PERSON] обласного центру медико-соціальної експертизи» Міжрайонної спеціалізованої психіатричної МСЕК № 1, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - комунального закладу «[PERSON] обласна клінічна психіатрична лікарня» про визнання рішення незаконним. Крім того, суд звертає увагу на те, що наявність кримінального провадження № 42017141080000037, в рамках якого слідчим досліджуються питання щодо законності поміщення позивача у психіатричний заклад, наявності підстав та обґрунтованість встановленого їй діагнозу, не впливає на вирішення цього спору, оскільки факт незаконного поміщення позивача у психіатричний заклад вироком суду не встановлений, що порушує встановлений ст. 62 Конституції України принцип презумпції невинуватості. З урахування викладеного, судом не встановлено протиправної винної поведінки працівників ГУНП у Львівській області, КЗЛОР «[PERSON] ОКПЛ» та Пустомитівської ЦРЛ

Outcome: dismissed