Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

У січні 2017 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» про поділ майна подружжя. Позивач вказує, що з 31.10.2007 перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 25.12.2012 шлюб між подружжям розірвано. За час перебування в зареєстрованому шлюбі 15.09.2008 між позивачем та третьою особою було укладено кредитний договір № 20-546/08-А, за умовами якого придбано автомобіль ВАЗ 21101, 2008 року випуску, який передано у заставу ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» з метою забезпечення виконання кредитних зобов'язань. Зважаючи на викладені обставини, автомобіль ВАЗ 21101, 2008 року випуску є спільною сумісною власністю подружжя. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20.08.2013 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 20-546/08-А від 15.09.2008 в сумі 56505.76 грн. та 565.06 грн. судових витрат, всього 57070.82 грн. Беручи до уваги зміст заявлених позовних вимог, позивач посилаючись на ст.ст. 60,61,65,70,71 СК України, враховуючи заяву про збільшення позовних вимог від 14.12.2017 просить: Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину заборгованості за кредитним договором від 15.09.2008 № 20-546/08-А, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», сума якої становить 28252,88 грн. Визнати право власності на Ѕ частину автомобіля марки ВАЗ, модель 211101, тип легковий седан. 2008 року випуску, колір чорний, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ-11 УДАІ в місті Києві 09.09.2008 за [PERSON]. Визнати право власності на Ѕ частину автомобіля марки ВАЗ, модель 211101, тип легковий седан,2008 року випуску, колір чорний, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ-11 УДАІ в місті Києві 09.09.2008 за [PERSON]. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати. Заперечуючи проти задоволення позову відповідач вказує, що спірний автомобіль було придбано позивачем не для потреб сім`ї. Придбаний автомобіль використовувався лише позивачем для його особистих потреб. Відповідач не претендує на нього, як спільну сумісну власність. Окрім того, вартість автомобіля перевищує розмір кредиту, якій необхідно виплатити третій особі. Відповідач просить врахувати інтереси малолітніх дітей при винесенні рішення про поділ майна. Ухвалою суду від 16.02.2017 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено у відкрите судове засідання. За клопотанням позивача, судом витребовувалися докази, подавались заяви про збільшення позовних вимог, в судовому засіданні оголошувалась по справі перерва. Разом з тим, 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу XIII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. Ці правила визначаються ухвалою суду про відкриття провадження. В подальшому, визначено порядок розгляду справи в загальному позовному провадженні. Ухвалою підготовчого судового засідання від 18.12.2017 справа призначена до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні підтримав заяву про збільшення позовних вимог. Представникк третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову в частині визнання права власності на Ѕ за кожним з подружжя заперечувала, вказавши що спірне майно перебуває в заставі банку, в звязку з чим задоволення вимог в цій частині вплине на права третьої особи. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення. Відзив на позов не надала. Суду надіслані письмові заперечення. Вивчивши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 4 ЦПК України). Згідно зі ст.ст. 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема свідоцтва про шлюб (а.с. 6) [PERSON] та [PERSON] з 31.10.2007 перебувають шлюбі, що зареєстрований Лівобережним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї, актовий запис № 2401. Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 25.12.2012 шлюб між сторонами розірвано. Рішення суду сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили. В період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі, 15 вересня 2008 р. між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 20- 546/08-А з додатком № 1 - Графіком зниження розміру заборгованості, предметом якого є надання Банком Позичальнику кредиту в розмірі 9916 доларів США на строк до 14 вересня 2013 року зі сплатою за користування кредитом 12,5% річних. Відповідно до п.п. 4.3, 4.7 кредитного договору Позичальник зобов'язався щомісяця, у строк до 10 числа, сплачувати проценти за користування кредитом на комісійну винагороду в розмірі 91,41 грн. Згідно п. 2.3. кредитного договору кредитні ресурси отримані Позичальником за цим договором використовуються за цільовим призначенням: для придбання автомобіля ВАЗ 21101, 2008 року випуску. 15.09.2008 в забезпечення виконання умов кредитного договору між Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (згідно договору - Заставодержатель) та мною було укладено Договір застави автомобіля, згідно умов якого мною було передано Заставодержателю рухоме майно - автомобіль марки ВАЗ, модель 211101, тип легковий седан,2008 року випуску, колір чорний, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER], зареєстрований ВРЕВ-11 УДАІ в місті Києві 09.09.2008. Відповідно до довідки МВС України автомобіль ВАЗ 21101, державний номер [NUMBER] зареєстровано за позивачем. Вказані обставини не заперечуються відповідачем. Позивач вказує, що майно було набуте подружжям за час шлюбу, тому відповідно до ч.2 ст.60 СК України є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови від 21.12.2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Необхідно зазначити, що право на спільне майно, яке виникає у подружжя в період шлюбу, не припиняє своє існування після його розірвання або фактичного припинення шлюбу. Розпорядження, користування та володіння об'єктами права спільної сумісної власності здійснюється подружжям з рівними правами та обов'язками, якщо інше не встановлено домовленості між ними. Відповідач посилається на те, що автомобіль ВАЗ, модель 211101, тип легковий седан,2008 року випуску, колір чорний, шасі [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] придбавався за кошти, отримані за кредитним договором, зобов'язання за яким виконувались лише ним, а тому позивач зобов'язана відшкодувати йому половину сплачених процентів та інших витрат. Відповідно до частини 4 статті 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. У пункті 24 постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України роз'яснив, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Оскільки спірний автомобіль є неподільним майном в силу вимог ст. 183 ЦК України, враховуючи правову позицію ВСУ у справі № 6-2565цс16: суд при вирішенні питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, має застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Однак враховуючи, що на час розгляду справи боргові зобов'язання відповідача не погашені, а придбаний за кредитні кошти автомобіль є рухомим неподільним майном, підстав для визнання права власності по Ѕ за кожним із подружжя не вбачається. Суд враховує, що відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. З огляду на те, що відповідач не вчинив передбачених частиною п'ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а спірний автомобіль не може бути реально поділений між сторонами відповідно до їх часток, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. Суд враховує, що спірне рухоме майно зареєстровано за відповідачем та залишається за ним, оскільки не підлягає реальному поділу. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З врахуванням наведеного, суд приходить до висновку що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, в зв'язку з чим, у задоволенні позовних вимог про поділ майна слід відмовити з підстав недоведеності позивачем обґрунтування заявлених вимог належними та допустимими доказами. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги позивача про стягнення з відповідача Ѕ частини заборгованості за кредитним договором від 15.09.2008 № 20-546/08-А, укладеного між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит», сума якої становить 28252,88 грн., оскільки є похідними від позовних вимог про поділ майна. Відповідно до ст. 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на позивача. Частинами 1, 2, 3 та 4 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed