Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до Ковпаківського районного суду м. Суми з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Авіакомпанія Скайап» про захист прав споживачів, визнання усного договору, укладеного на відстані, недійсним та стягнення коштів. Позивач зазначила, що 17 рудня 2019 року на офіційному інтернет сайті відповідача придбала для себе та на ім' я свого чоловіка - [PERSON] та на ім`я своєї доньки [PERSON] авіаквитки Харків - Тель-Авів - Харків для перельоту до Ізраїлю та повернення назад до Харкова в обох напрямках. Оплату за квитки здійснено у безготівковій формі з власної платіжної картки позивача [PERSON] за допомогою системи Liqрау 17 грудня 2019 року в загальній сумі 17 973 грн, що підтверджується квитанцією про оплату ID 1196665975. 11 березня 2020 року позивач отримала на свою електронну пошту два листи від відповідача: про скасування рейсу РQ 533 з 29 березня по 24 жовтня 2020 року та про скасування рейсу РQ 534 з 29 березня по 24 жовтня 2020 року, позивачу запропоновано змінити аеропорт вильоту-прильоту на м. Запоріжжя або повне повернення коштів за квиток. Позивач вирішила повернути кошти за квитки, про що 11 березня 2020 року на електронну адресу відповідача відправила лист. 19 березня 2020 року з електронної пошти відповідача на електронну пошту позивача надійшов лист, що запит на повернення коштів опрацьовано, сума до повернення 17 973 грн. Однак грошові кошти за квитки станом на день подачі позову повернуті не були. Враховуючи укладення між позивачем та відповідачем усного договору перевезення, який виконано не було, позивач просить, посилаючись на норми ст. ст. 203, 204, 215 ЦК України, визнати його недійсним, стягнути з відповідача на її користь сплачені кошти за придбані квитки 17 973 грн та 27 678 грн 42 коп. неустойки. 21 серпня 2020 року ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми позовну заяву прийнято до розгляду, вирішено розглядати справу в порядку загального позовного провадження. 14 вересня 2020 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшла заява від представника позивача про уточнення позовних вимог, в якій позивач зазначила про повернення їй коштів за придбані авіаквитки у розмірі 17 973 грн, у зв`язку з чим уточнила позовні вимоги та просила стягнути на її користь неустойку у розмірі 27 678 грн 42 коп. та 8 000 грн витрат на правову допомогу. 23 вересня 2021 року до Ковпаківського районного суду м. Суми надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказав про придбання позивачем квитків, однак зазначив, що Авіаційними правилами України передбачено порядок повернення вартості квитків, які станом на час подання позову позивачем дотримано не було. На обґрунтування необхідності відмови у задоволенні позову вказав, що: позивач до моменту подачі позову в суд не надала документи, що посвідчують особи всіх пасажирів, письмові звернення від них про повернення коштів; отримавши 5 вересня 2020 року ухвалу про відкриття провадження у справі разом з документом, що посвідчує особу ТОВ «Авіакомпанія Скайап», 10 вересня 2020 року повернула кошти за авіаквитки, що не заперечується позивачем в уточненій позовній заяві; підстави для стягнення з відповідача неустойки відсутні, оскільки момент розірвання договору не настав - відповідачем не отримано документів для здійснення операцій повернення коштів до 5 вересня 2020 року. 15 січня 2021 року ухвалою Ковпаківського районного суду м. Суми справу передано на розгляд Дарницькому районному суду м. Києва за підсудністю. 16 лютого 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва справу прийнято до провадження та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Справа неодноразово відкладалась у зв`язку із неможливістю проведення судового засідань в режимі відеоконференції. 8 липня 2021 року ухвалою Дарницького районного суду м. Києва підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до розгляду по суті. У судовому засіданні в режимі відеоконференції взяв участь представник позивача [PERSON] , просив уточнені позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Юрко М.С. просила у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав, зазначених у відзиві. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 17 грудня 2019 року позивач придбав електронні квитки сполученням Харків - Тель-Авів - Харків для перельоту до Ізраїлю та повернення назад до Харкова на себе, [PERSON] та [PERSON] , загальною вартістю 17 973 грн. Згідно з п. 8 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір, укладений на відстані, - договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Таким чином, сторони 17 грудня 2019 року уклали договір повітряного перевезення на відстані. Станом на момент подачі позову кошти від позивача за авіаквитки його та інших двох пасажирів за вказані квитки надійшли відповідачу, проте відповідачем послуг з надання авіаперевезення у ці терміни не надано, про що стверджує позивач та не заперечує відповідач. З матеріалів справи вбачається, що 21 травня 2020 року позивач звернувся із претензією про виплату йому грошових коштів за квитки у розмірі 17 973 грн, відповідачем надана відповідь позивачу, в якій зазначено, що у зв`язку із ситуацією, що склалася в Україні та світі через поширення респіраторного захворювання COVID-19, закриття кордонів та повного припинення авіасполучень, до авіакомпанії надходить велика кількість запитів на повернення коштів, які обробляють в порядку черговості та будуть сплачені в обов`язковому порядку після закінчення обмежувальних заходів. Відповідно до частини другої статті 100 Повітряного кодексу України правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів авіаперевізником встановлюються авіаційними правилами України та мають бути однаковими для внутрішніх і для міжнародних рейсів. Зокрема, такі правила врегульовані Авіаційними правилами України «Правила повітряних перевезень та обслуговування пасажирів і багажу», затвердженими наказом Державної авіаційної служби України від 26 листопада 2018 року № 1239 (далі - Авіаційні правила). Відповідно до пункту 4 глави 1 розділу XVIII вказаних правил повернення коштів здійснюється на рахунок власника банківської картки, якою оплачено перевезення . Повернення коштів здійснюється за умови пред`явлення документів, що посвідчують особу, та документів, що підтверджують право на отримання грошових сум, визначених у пункті 3 цієї глави. Такі ж вимоги продубльовано у пункті 19.1.6 Правил повітряних перевезень та обслуговування пасажирів та багажу ТОВ «Авіакомпанія Скайап». У претензії до ТОВ «Авіакомпанія Скайап» від 21 травня 2021 року [PERSON] долучила копії скріншотів електронних листів та копії квитанції про сплату коштів за авіаквитки. Ідентифікація (звірення) відповідачем вказаних у витках відомостей можлива лише за отримання завіреної у встановленому законом порядку копії такого паспорта. Таким чином, судом встановлено, що позивач до моменту звернення до суду не надала ТОВ «Авіакомпанія Скайап» документи, що посвідчують його особу, чим не виконала вимоги зазначених положень нормативно-правових актів для повернення коштів за невикористані авіаквитки. Отримавши 5 вересня 2020 року позовну заяву разом з документами, які посвідчують особу, 10 вересня 2020 року ТОВ «Авіакомпанія Скайап» повернуто кошти в розмірі 17 973 грн, що не заперечується сторонами. Позивач, обґрунтовуючи вимоги про стягнення неустойки, посилався на вимоги ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживача», згідно з якою, якщо всупереч вимогам цієї статті протягом установлених строків продавець (виконавець) не здійснює повернення сплаченої суми грошей за продукцію у разі розірвання договору, споживачеві виплачується неустойка в розмірі одного відсотка вартості продукції за кожний день затримки повернення грошей. Таким чином, неустойка може бути відшкодована у разі розірвання договору. Представник позивача, обґрунтовуючи вимоги про стягнення неустойки, просить визнати недійсним договір перевезення на підставі ст. 215 ЦК України. Частина перша статті 215 ЦК визначає підставою недійсності правочину недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, встановлених наведеними приписами статті 203 Кодексу. У відповідності до частини першої статті 216 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Аналіз наведених нормативних підстав недійсності правочинів та її наслідків дає можливість дійти до висновку, що інститут недійсності має на меті повне скасування правочину саме як юридичного факту, а його застосування має приводити до відновлення стану, який існував до укладення правочину, який суперечить законодавству. Наслідком визнання правочину недійсним є недійсність зобов`язання, породженого таким правочином. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, згідно з ч.1 ст. 76, ч. 1 ст. 77 та ст. 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У позовній заяві, крім загальних положень ст. 215 ЦК України, представником позивача жодної підстави щодо визнання правочину недійсним не зазначено. Крім того, суперечливою є позиція представника позивача адвоката Фомінова Р.М., який просить визнати недійним договір, при цьому, одночасно просить стягнути неустойку, посилаючись вже на ч. 9 ст. 12 Закону України «Про захист прав споживача», зміст якої, зводиться до того, що неустойка сплачується у разі розірвання договору, а не визнання його недійсним. Відповідно до пункту 5 глави 1 розділу XVIII Авіаційних правил повернення коштів авіаперевізник здійснює у день розірвання договору повітряного перевезення (пред`явлення квитків до каси за місцем їх оформлення, отримання авіаперевізником інформації від пасажира щодо бажання повернути кошти за невикористане повітряне перевезення, оформлене електронним квитком), а в разі неможливості повернути кошти у день розірвання договору повітряного перевезення - в інший строк за домовленістю сторін, але не пізніше ніж протягом семи днів. Таким чином, вимоги про визнання договору перевезення недійним задоволенню не підлягає, оскільки договір розірвано, підстави для визнання його недійсним відсутні. Вимоги про стягнення неустойки задоволенню не підлягають, оскільки позивач при зверненні до відповідача шляхом електронного листування чи з претензією від 21 травня 2020 року, документів, що посвідчують особу, не надала. Отримавши копію паспорта разом з позовною заявою 5 вересня 2020 року відповідачем 10 вересня 2020 року кошти за авіаквитки повернуто позивачу у строки, встановлені Авіаційними правилами України. Враховуючи наведене, у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed