Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

У серпні 2018 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Моторскомінвест» про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначав, що через мережу інтернет, на сайті OLX він ознайомився з пропозицією відповідача щодо реалізації трактору МТЗ-82/1 за 5800 доларів США, що в еквіваленті до гривні України складає 151 960,00 грн. За вказаним в оголошенні телефоном він поговорив з представником відповідача на ім'я Наталія, яка підтвердила можливість негайного укладення договору та подальшого придбання трактора за зазначеною ціною. При цьому, представник товариства повідомила, що перший платіж повинен бути на суму 49 583,55 грн. 18 липня 2018 року, між ним (позивачем) та відповідачем ТОВ «Моторскомінвест» було укладено договір доручення № Д-0025, згідно якого відповідач ТОВ «Моторскомінвест», діючи від імені або за його участю та його рахунок, зобов'язаний був укласти договір поставки або інший договір за яким він, позивач, в подальшому мав отримати у власність транспортний засіб, а саме трактор. При цьому, при укладанні договору представник відповідача запевнив його, що кошти, які вносяться, є авансом за придбання транспортного засобу, тобто, що ця сума повинна бути зарахована до загальної вартості предмета майбутньої покупки. Проте, уклавши договір, зрозумів, що уклав зовсім не ту угоду, на яку сподівався. З'ясувалося, що за цим договором він, позивач, сплатив на рахунок ТОВ «Моторскомінвест» платіж в сумі 49 583,35 грн., який виявився винагородою повіреного за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою, перевіркою, розглядом та укладанням договору, які були сплачені до укладання договору. Представники відповідача не надали йому достовірної інформації і він, позивач, вважав, що сплачує кошти в рахунок оплати вартості транспортного засобу. Крім того, детально ознайомившись з умовами договору, з'ясувалось, що в договорі доручення замість оговореного та зазначеного в оголошенні трактору МТЗ-82/1 (виробництво Білорусь), зазначено КИЙ 14102 М (виробництво Харків), а сума вартості транспортного засобу замість 5800 доларів США, що в еквіваленті до гривні України складає 151 960,00 грн., що становить 495 833,50 грн., які за умовами договору він повинен буде сплатити при укладанні договору купівлі транспортного засобу. З умовами, викладеними в договорі доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року він не погоджується, так як вони суперечать його волевиявленню, не відповідають заздалегідь обумовленим умовам та є вкрай невигідними для нього та несправедливими. При зверненні до відповідача з вимогою про повернення суми винагороди в повному обсязі, відповіді не отримав. Просив визнати договір доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року, укладений між ним та ТОВ «Моторскомінвест» недійсним. Стягнути з відповідача на його користь у відшкодування коштів, сплачених за договором доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року, у розмірі 49 583, 35 грн. та кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 352,40 грн. Одночасно з позовною заявою позивачем [PERSON] було подано заяву про забезпечення позову у вигляді накладення арешту на грошові кошти в сумі 49 583,35 грн., що знаходяться на рахунку ТОВ «Моторскомінвест». Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження, залучено сторони до участі у справі, і призначено судове засідання. Ухвалою суду від 15 серпня 2018 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на грошові кошти в сумі 49 583,35 грн., що знаходяться на рахунку ТОВ «Моторскомінвест». 03 вересня 2018 року до суду надійшла письмова незгода відповідача з позовом без надання відзиву та заперечень на позов з належним обґрунтуванням. 18 вересня 2018 року до суду надійшла відповідь позивача [PERSON] на письмову незгоду відповідача з позовом. У судове засідання позивач [PERSON] не прибув, котрий письмовими заявами від 31 серпня 2018 року, 09 жовтня 2018 року та 26 грудня 2018 року просив здійснити розгляд справи за його відсутності, не заперечував щодо ухвалення заочного рішення. Представник відповідача у судове засідання повторно не прибув, про час, дату та місце розгляду справи керівництво відповідача повідомлялося належним чином засобами рекомендованого поштового зв'язку за адресою, вказаною позивачем та місцем знаходження представництва у м. Кременчуці. Про причини неявки у судові засідання свого представника адміністрація відповідача не повідомляла. Ухвалою суду від 14 січня 2019 року було постановлено провести заочний розгляд справи за відсутності позивача та представника відповідача, оскільки за наведених обставин, суд вважав за можливе здійснити розгляд справи по суті з ухваленням заочного рішення у відповідності до ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судом достовірно встановлено, що через мережу інтернет, на сайті OLX позивач [PERSON] знайшов оголошення про продаж відповідачем ТОВ «Моторскомінвест» трактора марки МТ382/1 за 5800 доларів США, що еквівалентно до гривні України, у розмірі 151 960,00 грн. У попередній телефонній розмові представник відповідача ТОВ «Моторскомінвест» підтвердив продаж трактора за цією сумою та маркою. З фотоскану інтернет-сторінки сайту OLX з оголошення про продаж постає, що предметом продажу є трактор марки МТЗ-82 за ціною 5 800 доларів США. 18 липня 2018 року між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Моторскомінвест» було укладено договір доручення № Д-0025. Цього ж дня, на вимогу відповідача, позивачем [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача ТОВ «Моторскомінвест» грошові кошти в сумі 49583, 55 грн., як авансовий платіж за придбання транспортного засобу, оговореного в оголошенні - трактору марки МТ382/1 (виробництво Білорусь). Відповідно до п. 1.2. договору доручення, Повірений, діючи від імені або за участю та за рахунок Довірителя, зобов'язаний укласти договір поставки або будь-який інший договір за яким Довіритель в подальшому отримує у власність транспортний засіб трактор КИЙ 14102 М. Згідно п. 1.3. договору доручення вартість транспортного засобу визначається довірителем на рівні 495 833,50 грн. Відповідно до п. 4.2.1. договору доручення у випадку відмови Довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання договору, Повірений повертає 50% від сплаченої винагороди Повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.3. даного договору кошти. У випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору поверненню не підлягає. З умовами, викладеними в договорі доручення позивач [PERSON] не погодився, так як вони суперечать його волевиявленню, не відповідають заздалегідь обумовленим умовам та є вкрай невигідними для нього. Згідно ч. 1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Відповідно до ч. 1 ст. 1002 цього ж Кодексу повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом. З частини 1 ст. 1003 ЦК України постає, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. Пунктом 1 ч. 1 ст. 1008 цього ж Кодексу визначено, що договір доручення припиняється на загальних підставах припинення договору, а також у разі відмови довірителя або повіреного від договору. За змістом ч. 2 ст. 1008 ЦК України, довіритель або повірений мають право відмовитися від договору доручення у будь-який час. Відмова від права на відмову від договору доручення є нікчемною. Зі змісту ч. 1 ст. 1009 цього ж Кодексу постає, що якщо договір доручення припинений до того, як доручення було повністю виконане повіреним, довіритель повинен відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення, а якщо повіреному належить плата - також виплатити йому плату пропорційно виконаній ним роботі. Це положення не застосовується до виконання повіреним доручення після того, як він довідався або міг довідатися про припинення договору доручення. Проаналізувавши зміст договору доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року, суд дійшов висновку, що умови договору доручення є несправедливими для позивача [PERSON], оскільки, позбавляють його можливості відмовитись від договору без втрати сплачених ним коштів в рахунок винагороди повіреному, незважаючи на те, чи виконувались повіреним будь-які роботи на виконання доручення, що суперечить вимогам ст. ст. 1008 та 1009 ЦК України. В пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів» № 5 від 12 квітня 1996 року зазначено, що оскільки Закон не визначає певних меж своєї дії, судам слід мати на увазі, що до відносин, які ним регулюються, належать, зокрема, ті, що виникають із договорів купівлі-продажу, майнового найму (в тому числі найму (оренди) жилого приміщення - в частині відносин між наймачем (орендарем) і наймодавцем (орендодавцем), який одночасно є виконавцем комунальних послуг і послуг по ремонту житлового фонду та інженерного обладнання), побутового прокату, безоплатного користування майном, підряду (в тому числі побутового замовлення чи абонементного обслуговування), доручення, перевезення громадян та їх вантажу, комісії, схову, страхування, із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян (у тому числі про надання кредитів, відкриття й ведення рахунків, проведення розрахункових операцій, приймання і зберігання цінних паперів, надання консультаційних послуг). Відносини, щодо захисту прав споживачів можуть виникати також з актів законодавства або з інших угод, які не суперечать Закону. Отже, відносини, що виникли між позивачем [PERSON] та відповідачем ТОВ «Моторскомінвест» на підставі договору доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року регулюються і Законом України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За ч. 3 ст. 18 цього ж Закону несправедливими є, зокрема, умови договору про: 1) звільнення або обмеження юридичної відповідальності продавця (виконавця, виробника) у разі смерті або ушкодження здоров'я споживача, спричинених діями чи бездіяльністю продавця (виконавця, виробника); 2) виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); 3) встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; 4) надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; 5) встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад п'ятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобов'язань за договором; 6) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; 7) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); 8) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір, укладений на невизначений строк із споживачем без повідомлення його про це, крім випадків, установлених законом; 9) установлення невиправдано малого строку для надання споживачем згоди на продовження дії договору, укладеного на визначений строк, з автоматичним продовженням такого договору, якщо споживач не висловить відповідного наміру; 10) установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; 11) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; 12) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати характеристики продукції, що є предметом договору; 13) визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; 14) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права визначати відповідність продукції умовам договору або надання йому виключного права щодо тлумачення договору; 15) обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов'язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов'язань додержанням зайвих формальностей; 16) встановлення обов'язку споживача виконати всі зобов'язання, навіть якщо продавець (виконавець, виробник) не виконає своїх; 17) надання продавцю (виконавцю, виробнику) права передавати свої права та обов'язки за договором третій особі, якщо це може стати наслідком зменшення гарантій, що виникають за договором для споживача, без його згоди. За пунктом 4.2.1. договору доручення у випадку відмови Довірителя від договору протягом трьох днів з моменту укладання договору, Повірений повертає 50% від сплаченої винагороди Повіреного та всі сплачені на виконання п. 1.3. даного договору кошти. У випадку, коли заява про відмову від договору подана довірителем з порушенням строку вказаного у даному пункті, винагорода, яка вказана у п. 3.1. даного договору поверненню не підлягає. Згідно з пунктом 5.3. договору доручення повірений не несе відповідальності за порушення умов договору, окрім обов'язку повернути всі сплачені ним кошти на виконання договору, а також отриману винагороду у випадку порушення ним своїх зобов'язань за договором, якщо не доведе, що таке порушення сталось не з його вини. Відповідно до пункту 5.8. договору доручення у випадку несвоєчасного перерахування повіреним коштів довірителю у зв'язку з припиненням договору, повірений сплачує неустойку у розмірі 1% від розміру невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення. Крім того, за пунктом 3.1. договору доручення довіритель зобов'язаний сплатити на рахунок повіреного винагороду у розмірі, що становить 10% вартості транспортного засобу та становить 49 583,35 грн. Окремо, пунктом 2.2.2. договору доручення також передбачається компенсація витрат повіреного, які були пов'язані з виконанням даного договору. При цьому, які саме витрати може понести повірений та у якому розмірі жодним чином не зазначено в договорі. За пунктом 4.1. договору доручення, договір може бути припинений шляхом односторонньої відмови повіреного у випадку відсутності можливості у повіреного укласти правочин щодо поставки, купівлі-продажу транспортного засобу за вартістю, яка вказана у даному договорі з урахуванням умов п. 1.3. даного договору або у разі невиконання умов договору довірителем щодо строків та розмірів проведення оплат по договору. Така відмова, за умовами договору дає право відповідачу не повертати отриману ним винагороду у сумі 49 583,35 грн. Суд вважає, що такі умови, зазначені відповідачем у договорі доручення, є несправедливими для позивача, оскільки наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків сторін, порушується принцип добросовісності, що завдає шкоди позивачу. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються у будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Статтею 19 цього ж Закону визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація для здійснення свідомого вибору. Суд переконаний, що при укладання договору доручення відповідач свідомо приховав платіж у розмірі 49 583,35 грн. під першочерговий платіж, який насправді, за умовами договору, не повертається в жодному випадку і, по суті своїй, є винагородою за надання послуг за цим договором. Суд вважає, що у разі визнання недійсними деяких умов договору щодо розміру та порядку повернення винагороди, зміняться інші взаємопов'язані з ними положення договору, а тому, оспорюваний правочин має бути визнаний недійсним вцілому. Відповідно до ст. 215 ЦК України: 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Частиною 3 ст. 203 цього ж Кодексу волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не може взяти до уваги письмову незгоду відповідача ТОВ «Моторскомінвест» щодо позову позивача [PERSON], оскільки вона не є за своїм характером відзивом та/або запереченням на позов, і не містить будь-яке належне обґрунтування безпідставності позовних вимог. За таких обставин, які не були спростовані відповідачем, належними і допустимими доказами, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Необхідно визнати договір № Д-0025 від 18 липня 2018 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Моторскомінвест» - недійсним. Слід стягнути з ТОВ «Моторскомінвест» на користь [PERSON] у відшкодування коштів, сплачених за договором доручення № Д-0025 від 18 липня 2018 року, у розмірі 49 583, 35 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивач при поданні заяви про забезпечення позову, яка була задоволена, оплатив судовий збір у розмірі 352,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача. Крім того, відповідно п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 3524 грн. (1762х2) за мінімальними ставками для юридичної особи по вимогам майнового та немайнового характеру станом на день звернення з позовом.

Outcome: approved