Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] звернулася до Приазовського районного суду Запорізької області з вказаною позовною заявою, в якій просить стягнути солідарно з відповідачів на її користь у якості повернення сплаченого завдатку 83000 гривень 00 копійок; стягнути солідарно з відповідачів на її користь у якості додаткової суми у розмірі 83000 гривень 00 копійок. Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що у червні 2016 року вона домовилася з відповідачами про купівлю квартири № [ADDRESS]. За наполяганням відповідачів 14 липня 2016 року вона сплатила їм у якості завдатку в рахунок належних з неї за придбання квартири в майбутньому платежів, на підтвердження готовності укласти договір купівлі-продажу квартири суму у розмірі 3000,00 гривень, про що [PERSON] склав розписку та передав їй. 26 листопада 2016 року за наполяганням відповідачів нею було передано 80000,00 гривень, про що була складена розписка [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, нею було сплачено завдаток у розмірі 83000,00 гривень для забезпечення виконання договору купівлі-продажу в майбутньому. Її неодноразові звернення щодо оформлення договору купівлі-продажу квартири відповідачами були проігноровані. У звязку з чим, вона втратила інтерес до покупки саме цієї квартири, а тому на підставі ст.. 571 ЦК України просить стягнути солідарно з відповідачів завдаток у розмірі 83000,00 гривень та додаткову суму у розмірі 83000,00 гривень. 16 березня 2018 року від відповідачки по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що вона не визнає позовні вимоги позивача, твердження позивача в повній мірі не відповідають дійсності, адже угода купівлі-продажу квартири не відбулася саме з причини відмови позивачки від її укладання. Дійсно, у червні 2016 року між нею та [PERSON] в якості продавців та позивачки в якості покупця була досягнута усна домовленість про купівлю-продаж квартири № [ADDRESS] за 6000 доларів США. 14 липня 2016 року позивачка дійсно сплатила в якості завдатку 3000,00 гривень та було обумовлено, що вказана сума коштів буде сплачена за оформлення та державну реєстрацію ними, співвласниками квартири права власності. 31 серпня 2016 року нею та [PERSON] було отримано останній документ для нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу квартири довідка характеристика на квартиру, яка видається саме для нотаріальної контори. Таким чином, нею було вчинено всі дії для нотаріального посвідчення угоди купівлі-продажу квартири. На 31 серпня 2016 року вони домовилися про укладення угоди, та зявилися до приватного нотаріуса [PERSON], де чекали сина [PERSON], який повинен був привезти кошти. Після приїзду сина, [PERSON] відмовилася укладати договір купівлі-продажу квартири, мотивуючи тим, що слід звернутися до державного нотаріуса, а син вибачився перед ними, та повідомив, що не буде вимагати кошти у розмірі 3000,00 гривень, оскільки саме з вини його матері угода не відбулася. В подальшому [PERSON] звернулася до неї про сплату 80 000 гривень за половину вартості квартири, яка була б запорукою того, що повторна угода буде вчинена. [PERSON] попросила ключі від квартири, пояснюючи, що буде розпочинати робити ремонт. Отримавши ключі, [PERSON] змінила замок у вхідні двері, зрізала систему опалення та освітлення, розпочала ремонт стін. Не завершивши ремонт, та привівши квартиру в набагато гірший стан, [PERSON] стала ухилятися від укладання угоди, внаслідок чого договір купівлі продажу квартири не був укладений. Таким чином, жодних доказів на підтвердження вимог [PERSON] про оформлення договору купівлі-продажу квартири позивачкою не надано. В свою чергу, провини власників квартири стосовно відмови в укладенні угоди немає. Договір не був укладений саме з вини [PERSON]. 12 березня 2018 року на адресу позивачки направлено лист пропозицію про укладення договору купівлі-продажу квартири. За таких обставин, просить суд відмовити у задоволенні позову. 16 березня 2018 року від відповідачки по справі [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, аналогічний відзиву, поданому відповідачкою [PERSON]. Ухвалою суду від 19 березня 2018 року було задоволено клопотання відповідачки [PERSON] про виклик свідків, та було викликано у судове засідання, призначене на 22 березня 2018 року на 10-00 годину, свідка [PERSON]. 22 березня 2018 року від відповідача [PERSON] та його представника адвоката [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з позовними вимогами вони не згодні, пояснюючи тим, що ним, [PERSON] та [PERSON] було вирішено продати квартиру № [ADDRESS]. [PERSON] погодилася придбати зазначену квартиру та сплатила 3000,00 гривень в якості завдатку. У серпні 2016 року була виготовлена вся технічна документація необхідна для укладення договору, [PERSON] було запропоновано укласти договір, проте вона відмовилася. 26 листопада 2016 року [PERSON] вдруге передала кошти в розмірі 80000,00 гривень у якості завдатку за придбання квартири. Ще в липні 2016 року [PERSON] було надано ключі від квартири, в якій вона розпочала ремонт. З цього часу вони фактично не мали доступу до квартири. У березні 2018 року [PERSON] було запропоновано оформити договір купівлі - продажу квартири, проте зазначена вимога була проігнорована. Таким чином, [PERSON] ухиляється від виконання своєї частини угоди, а тому він та [PERSON] і [PERSON] не можуть нести жодної відповідальності за невиконання взятих на себе зобовязань, оскільки таке невиконання проходить не з їх вини. Ухвалою суду від 06 квітня 2018 року було визнано обовязковою явку позивача [PERSON] в судове засідання, призначене на 19.04.2018 року на 12-00 годину. 24 квітня 2018 року від представника позивача адвоката [PERSON] надійшла уточнена позовна заява, в якій просить: стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] отримані кошти в розмірі 80000,00 гривень; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 3000,00 гривень. Позовні вимоги мотивує тим, що у червні 2016 року [PERSON] домовилася з відповідачами про купівлю квартири № [ADDRESS]. За наполяганням відповідачів 14 липня 2016 року вона сплатила [PERSON], оскільки вважала його співвласником квартири, суму у розмірі 3000,00 гривень, про що [PERSON] склав розписки та передав їй. Однак, в подальшому [PERSON] дізналася, що [PERSON] не є співвласником квартири, тобто отримав кошти безпідставно. 26 листопада 2016 року за наполяганням відповідачів [PERSON] сплатила ще 80000,00 гривень, про що була складена розписка [PERSON] та [PERSON]. Таким чином, [PERSON] було сплачено суму у розмірі 83000,00 гривень на забезпечення виконання договору купівлі-продажу в майбутньому. Однак, на неодноразові вимоги оформити договір купівлі-продажу квартири після отримання грошових коштів, відповідачі жодних дій з метою укладення договору купівлі-продажу не вчинили. А тому, на підставі ст.. 1212 ЦК України, просить стягнути з відповідачів безпідставно отримані кошти в розмірі 83000,00 гривень. Інших заяв та клопотань від учасників справи не надходило, відповідачами відзиву на уточнену позовну заяву не було надано. В судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав уточнені позовні вимоги та просив їх задовольнити, пояснюючи, що жодних попередніх договорів не укладалося в передбаченій формі; належних підстав для отримання коштів відповідачами немає. [PERSON] не бажає купувати спірну квартиру на цей час. Позивачка [PERSON] в судовому засіданні, призначеному на 19.04.2018 року, підтримала свої позовні вимоги. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні визнав позовні вимоги позивачки частково, та визнає суму у розмірі 60000,00 гривень; іншу суму не визнає, пояснюючи це тим, що [PERSON] вселилася в квартиру, та привела її в непридатне для життя приміщення. Власниками квартири є його дружина [PERSON] та [PERSON]. Відзив на уточнену позовну заяву суду не надав. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судове засідання не зявилася, відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, неявка представника в судове засідання, якщо в судове засідання зявилася особа, яку він представляє, або інший її представник, не перешкоджає розгляду справу за відсутності такого учасника справи. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання повторно не зявилися, належним чином були повідомлені про день слухання справи, що підтверджується розписками /а.с. 121, 123/, не повідомили суд про причину своєї неявки; в установлений судом строк відзиву на уточнену позовну заяву не надали. Відповідно до вимог ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Свідок [PERSON] у судове засідання, призначене на 10-00 годину 22 березня 2018 року не зявився, інших клопотань про виклик свідка у наступні судові засідання від відповідачів суду не надходило. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. Як вбачається з вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що в червні 2016 року між позивачкою та відповідачами виникла усна домовленість про укладення в майбутньому договору купівлі-продажу квартири № [ADDRESS], що належить [PERSON] та [PERSON], про що свідчить довідка з КП «Нерухомість-П» за № 18 від 10.01.2018 року /а.с. 10/ та підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно /а.с. 48-49/. В рахунок майбутнього укладення договору відповідач [PERSON] отримав від позивачки грошову суму 3000,00 грн, що підтверджується розпискою /а.с. 8/; відповідачі [PERSON] та [PERSON] отримали від позивачки грошову суму 80000,00 гривень, що підтверджується розпискою /а.с. 7/. На даний час договір купівлі-продажу не укладений, право власності на квартиру залишається за відповідачами - [PERSON] та [PERSON] , тому позивачка бажає повернути сплачені грошові кошти в сумі 83000,00 грн., оскільки позивачка вже не має наміру купувати вказану квартиру. Відповідно до ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України, «Набуття, збереження майна без достатньої правової підстави» застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11ЦК України). Вирішуючи питання про юридичну характеристику та правові наслідки спірних правовідносин, суд враховує наступне. Статтею 509 ЦК України регламентовано, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки можуть виникати з правочинів. При цьому, правочин не обовязково породжує договірні відносини або договірні зобовязання. Статтею 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частиною 1 ст. 635 ЦК України передбачено, що попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Водночас, відповідно до частини 4 цієї ж статті, договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. Отже, договір про наміри та попередній договір є різними за своєю правовою природою та наслідками. Основний зміст попереднього договору - звязати сторони обовязком укласти в майбутньому певний договір, який потрібен сторонам в кінцевому результаті. Попередні договори використовуються в тих випадках, коли за певних обставин неможливо укласти основний договір. Попередній договір повинен містити в обовязковому порядку предмет та інші істотні умови основного договору, та має укладатись в тій самій формі, в якій повинен укладатись основний договір. Враховуючи, що для укладення договору купівлі-продажу квартири до форми договору вимагається обовязкове нотаріальне посвідчення, що не було дотримано сторонами, то домовленість сторін не може бути визнана попереднім договором. Натомість, договір про наміри сторони, як правило, укладають для того, щоб зафіксувати певний етап домовленостей, які не будуть мати юридичну силу договору та юридичних наслідків, в т.ч. наслідків попереднього договору. На відміну від попереднього договору, договір про наміри не здатен породжувати певні правові наслідки у разі не укладення основного договору в майбутньому. На переконання суду, договір про наміри не є договірним зобовязанням, оскільки відповідно до ст. 509 ЦК України не містить імперативного обовязку для жодної зі сторін, і лише спрямований на виникнення договірних зобовязань в майбутньому. В розумінні ч. 2 ст. 570 ЦК України, передана сума є авансом в рахунок майбутнього укладення договору. В судовому засіданні сторони погодились, що грошові кошти передавались з наміром укласти договір в майбутньому, але на даний час такого наміру позивач вже не має. За положеннями ч. 1 ст. 1212 ЦК України, до відсутності правової підстави прирівнюється і ситуація, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Будь-яких доказів на підтвердження існування між сторонами договірних зобовязань після передання коштів за розпискою, відповідачами не надано. Враховуючи, що можливий договір купівлі-продажу між сторонами так і не був укладений, а отже договірні зобовязання між сторонами так і не виникли, то отримана за розписками грошова сума, підлягає поверненню позивачці у відповідності зі статтею 1212 ЦК України. При цьому суд також враховує, що ст. 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту, що так і є в даному випадку. Суд, зауважує, що згідно вимог чинного законодавства, ніхто не може зобовязати іншу особу укласти договір, оскільки договір це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно-правових наслідків, і є домовленістю двох чи більше осіб, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Суд відхиляє заперечення відповідача [PERSON] стосовно того, що позивачка вселилася в квартиру та привела її в непридатний для життя приміщення, оскільки це не було предметом спору та вказане питання судом не вирішувалось, та не досліджувалось. Таким чином, на підставі викладеного, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивачки та стягнути з відповідачів безпідставно отримані кошти. Крім того, у звязку, з тим, що позивачка звільнена від сплати судового збору, відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір в розмірі 679,33 грн.; з відповідача [PERSON] судовий збір у розмірі 25,47 гривень.

Outcome: approved