Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просила: усунути для неї перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] ; стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за комунальні платежі та судовий збір. В обґрунтування позову зазначила, що [INFO] помер її дядько (брат її матері) - [PERSON] , [INFO] . Після його смерті відкрилась спадщина на належне [PERSON] майно. За життя [PERSON] був складений заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори 19 липня 2002 року, зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, згідно якого останній все належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, та все майно, що буде йому належати і на що він буде мати право за законом, заповів [PERSON] . Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 20 січня 2014 року по справі № 204/7355/13-ц за [PERSON] визнано право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,9 кв.м., загальною площею 45,1 кв.м. в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Зазначене рішення суду 20 травня 2014 року було зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Але суди продовжувались ще 6 років. Після рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська по справі № 204/5674/16-ц вона отримала новий витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 17 липня 2020 року, а попередній витяг був скасований 14 липня 2020 року. З дня смерті [PERSON] та на теперішній час у квартирі безпідставно проживає [PERSON] . На всі звернення до [PERSON] щодо звільнення квартири, остання відповідає відмовою. Відповідач у квартирі не зареєстрована, комунальні платежі не сплачує, наявні борги майже за 11 років, за останні декілька років борг становить більше 50 000,00 грн. Добровільно звільнити квартиру відповідач відмовляється, але в останню зустріч пообіцяла, що після рішення суду одразу ж звільнить квартиру. Гарантуючи захист права власності закон надає їй право вимагати усунення будь-яких порушень її права, права власника будинку. Стаття 383 ЦК України передбачає право власника будинку використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися майном на свій розсуд. У зв`язку з викладеним позивач звернулась до суду з даним позовом. У судове засідання позивач не з`явилась, але надала суду заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі, проти розгляду справи у заочному порядку не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причин неявки суду не повідомила. Допитаний у судовому засіданні 30 вересня 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що позивач є його матір`ю. [PERSON] проживає у квартирі [ADDRESS] . При цьому, [PERSON] фізично перешкоджає його матері у користуванні вищевказаною квартирою, не дає потрапити їй у вказану квартиру, хоча [PERSON] відомо, що дана квартира належить його матері. Раніше у даній квартирі проживав дід - [PERSON] . [PERSON] є онукою [PERSON] та за життя останнього час від часу проживала у даній квартирі. Після смерті [PERSON] [PERSON] залишилась проживати у квартирі [ADDRESS] та мешкає там вже більше 10 років. Протягом всього цього часу його мати не може потрапити у вказану квартиру. [PERSON] зареєстрована у м. Нікополь та має там 2-кімнатну квартиру. Його матір зверталась до районного відділенні поліції з цього приводу, однак там їй пояснили, що їй необхідно звернутися до суду. Допитана в судовому засіданні 30 вересня 2020 року у якості свідка [PERSON] суду пояснила, що позивач [PERSON] є її сусідкою, вони дружили 40 років. [PERSON] вона також знала, оскільки вона є лікарем, а [PERSON] часто хворів та [PERSON] просила її оглянути [PERSON] . За місцем мешкання [PERSON] проживала також і його онука - [PERSON] . [PERSON] казав їй, що [PERSON] обманює його, забирає пенсію. Одного разу, у 2011-2012 р.р. вона разом з [PERSON] приїжджали на [ADDRESS] та намагались потрапити у квартиру, однак [PERSON] їй у квартиру не пускала. Сусіди повідомляли, що [PERSON] дійсно проживає у вказаній квартирі. Потім почалися суди та більше вона у тій квартирі не була. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, допитавши свідків та оцінивши наявні докази у їх сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , на праві власності належала квартира [ADDRESS] . 19 липня 2002 року [PERSON] склав заповіт, посвідчений державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори Хилько Л.А., зареєстрований в реєстрі за № 2-1202, в якому все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому належатиме і на що за законом він матиме право, він заповів [PERSON] - позивачу по справі. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] . Вказані обставини були встановлені судом у рішенні Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року по справі № 204/5674/16-ц, яке набрало законної сили, а тому на підставі ч. 4 ст. 82 ЦПК України вони не підлягають доказуванню під час розгляду даної справи. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року по справі № 204/5674/16-ц було визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] , житловою площею 28,9 кв.м, загальною площею 45,1 кв.м, яка складається: з 1 - коридор, 2 - кладова, 3 - кухня, 4 - житлова, 5 - житлова, 6 - ванна, 7 - вбиральня, І - балкон, ІІ - лоджія, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 10-14). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року (ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 07 лютого 2020 року виправлено описку у вступній частині постанови Дніпровського апеляційного суду від 04 лютого 2020 року, вказавши правильно «04 лютого 2020 року», замість помилково зазначеного «04 грудня 2020 року» (а.с. 28-30)) рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 серпня 2019 року було залишено без змін (а.с. 15-27). Право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (номер запису про право власності - 37370697), що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 216805370 від 17 липня 2020 року (а.с. 31). Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилалась на те, що вона не може користуватись та розпоряджатись належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS] , оскільки до теперішнього часу там проживає відповідач [PERSON] , яка є онукою померлого [PERSON] , яка добровільно виселитись відмовляється та чинить їй перешкоди у користуванні квартирою, при цьому у вказаній квартирі [PERSON] не зареєстрована. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За приписами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ст. 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. З довідки № 11421 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої 28 вересня 2020 року Відділом обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не зареєстрована (а.с. 55). Допитані під час розгляду справи свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] дійсно проживає у квартирі [ADDRESS] та чинить перешкоди [PERSON] у користуванні вказаною квартирою, внаслідок яких остання не може потрапити у квартиру. Таким чином, суд вважає доведеним факт вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні належною останній на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] . При цьому, законних підстав для проживання [PERSON] у належній позивачу квартирі [ADDRESS] під час розгляду справи судом не встановлено. Права власника квартири визначені ст. 383 ЦК України, яка передбачає право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб, розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливо лише з підстав, передбачених законом. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності здобувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Отже, з огляду на наведене суд вважає, що відповідачем було порушено право позивача на користування належною позивачу на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] , яке підлягає судовому захисту та яке слід відновити, усунувши [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , оскільки саме такий спосіб захисту сприятиме відновленню порушених прав позивача та характеру тих правовідносин, які склалися між сторонами, у зв`язку з чим позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] про стягнення з [PERSON] на її користь заборгованості за комунальні платежі суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Однак, жодних належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за комунальні платежі позивачем до суду не надано. Більш того, позивачем у позовній заяві не визначений зміст позовної вимоги, а саме не зазначено який розмір заборгованості за комунальні платежі вона просить стягнути з відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Надані позивачем копії рахунків за комунальні послуги (а.с. 56-57) не містять інформації за який період утворилась заборгованість, не містять інформації щодо розміру такої заборгованості та з комунальних платежів за які послуги вона складається, а також не підтверджують, що заборгованість утворилась саме у зв`язку з несплатою [PERSON] комунальних послуг. При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Подання позивачем доказів на підтвердження обставин справи є обов`язковим, оскільки в цій частині між сторонами виникає спір про право та такі докази мають значення для ухвалення рішення по справі. За таких обставин, суд приходить до переконливого висновку, що заявлені [PERSON] позовні вимоги про стягнення з [PERSON] заборгованості за комунальні платежі є недоведеними, у зв`язку з чим у задоволенні позовних вимог [PERSON] в цій частині слід відмовити за недоведеністю. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задоволені частково, а саме задоволено одну позовну вимогу немайнового характеру, то з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст.ст. 15, 319, 383, 391 ЦК України, ст. 150 Житлового кодексу, та

Outcome: partial