Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-27 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, посилаючись на те, що вона народилась в м. Луганськ, Луганської області, була зареєстрована та проживала в [ADDRESS] . 07 липня 2001 року одружилась з [PERSON] , який народився [INFO] в селищі Краскіно, Хасанського району, Приморського краю, Росія. Від шлюбу вони мають двох дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Відповідно до довідки про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення антитерористичної операції від 21.01.2015 року за № 3244007950 [PERSON] була вимушена переміститися з [ADDRESS] , до [ADDRESS] , де зараз постійно проживає, а отже дана адреса являється її фактичним місцем проживання. У кінці лютого на початку березня 2014 року перекинуті з Росії війська без розпізнавальних знаків окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року № 337-VIII, зазначені події розвивались за таким сценарієм: збройна агресія Російської Федерації проти України розпочалася 20 лютого 2014 року, коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації всупереч міжнародно-правовим зобов`язанням Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання нею своїх військових формувань, дислокованих у Криму відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування Чорноморського флоту Російської Федерації на території України від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. На початковій стадії агресії особовий склад окремих російських збройних формувань не мав розпізнавальних знаків. 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас відбулося створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходилися кораблі Військово-Морських Сил України. За цих обставин лідер партії «Русское единство» Сергій Аксьонов у незаконний спосіб проголосив себе головою Ради міністрів Автономної Республіки Крим та закликав Президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, порушуючи як міжнародне право, так і чинну українсько-російську договірно-правову базу, а також Будапештський меморандум, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 1 березня 2014 року, протиправно легалізуючи ці порушення, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок, це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невід`ємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, шо підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою 18 березня 2014 року самозвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Володимиром Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб`єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крьім и образовании в составе Российской Федерации новых субьектов Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідно ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» № 1207-VII від 15.04.2014 року із змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесення змін до деяких законів України щодо визначення дати початку тимчасової окупації» від 15 09.2015 року № 685-VII Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. 15 квітня 2014 року з метою забезпечення додержання прав і свобод людини і громадянина, захист інтересів держави, державних органів та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах окупації Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15 квітня 2014 року № 1207-VII. Цей Закон визначив статус частини території України, як тимчасово окупованої внаслідок збройної агресії Російської Федерації, встановив особливий правовий режим на цій території, визначив особливості діяльності державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій в умовах цього режиму, додержання та захисту прав і свобод людини і громадянина, а також прав і законних інтересів юридичних осіб. 14 серпня 2014 року з метою правової протидії агресору Верховною Радою України також був прийнятий Закон України «Про санкції» від 14 серпня 2014 року № 1644-VII, яким визначено механізм впровадження спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів щодо Російської Федерації. 11 вересня 2014 року на виконання зазначеного Закону України «Про санкції» Кабінет Міністрів України видав розпорядження від 11 вересня 2014 року №829-р «Про пропозиції щодо застосування персональних спеціальних економічних та інших обмежувальних заходів» саме у зв`язку з військової агресією Російської Федерації. Саме в цілісній сукупності всі наведені в хронологічній послідовності нормативно-правові акти відтворюють обставини, що відбувались на частині території України - Автономної Республіки Крим та вказують на військову агресію Російської Федерації по відношенню до України, наслідком якої стала повна окупація та подальша незаконна анексія території Автономної Республіки Крим, яка засуджена міжнародними інстанціями. Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, Росія продовжила свою військову агресію по відношенню до України. Друга фаза збройної агресії Російської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 року, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (7 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Згідно з постановою Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків», прийнятою 21 квітня 2015 року, зазначені події на сході України відбувалися за наступним сценарієм: протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб провели фіктивні референдуми про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаки Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки». Показово, що ані самі референдуми, ані проголошені ними утворення так і не були визнані міжнародною спільнотою. Так, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі (http://ua.korrespondent.net/world/3361365-mzs-brytanii-nazvav-prykrym-faktom-referendum-na-donbasi). Тим часом прес-секретар Держдепартаменту США Джен Псакі заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки» (http:/ua/correspondent.net/ukraine/politics/3361226-derzhdepartament-ssha-znovu-zaiavyv-pro-nevyznannia-referendumiv-na-donbasi). «Так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо їх результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичною легітимністю», - заявила прес-секретар верховного представника Європейського Союзу із закордонних справ [PERSON] (http://www.ukrinform.ua/rubric-politycs/1660771-e_s_ne_viznae_referendum_na_shodi_ukraiini_1937380.html). 23 серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ї окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізій повітряно-десантних військ Збройних сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ (техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29 серпня у зв`язку з агресією Російської Федерації проти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгнення на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна - НАТО, скликаного 29 серпня 2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А. Расмуссен кваліфікував вторгнення Збройних сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько-російський державний кордон як «серйозну ескалацію збройної агресії Росії проти України». Іррегулярні збройні формування, задіяні Російською Федерацією у агресивній війні проти України, систематично підкріплювалися російськими найманцями з числа звільнених у запас військовослужбовців Збройних сил Російської Федерації та постачанням зброї і військової техніки, включаючи танки, артилерійські системи, протитанкові засоби га сучасні зенітно-ракетні комплекси. Це підтверджувалося численними затриманими громадянами Російської Федерації та військовослужбовцями Збоойних сил Російської Федерації. Згідно з даними прес-центру Служби Безпеки України станом на 18.07 2014 року, Службою Безпеки України разом із військовослужбовцями Державної прикордонної служби України було затримано двох громадян Росії, які намагалися перетнути державний кордон України з російськими паспортами. Крім цього, в одного із затриманих було вилучено військовий квиток, в якому зазначено його військову професію «коректувальник вогню» (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article?art_id_129082&cat_id=128580). За повідомленням прес-центру Служби безпеки України від 31 травня.2014 року, прикордонниками відділу «Мілове» Луганської області, під час спроби в`їзду на територію України було затримано 38-річного громадянина Російської Федерації - «П», мешканця м. Єфремов Тульської області. Встановлено, що росіянин брав активну участь в організації масових заворушень з використанням зброї на території Донецької області, у захопленні Донецької ОДА, районних державних адміністрацій та правоохоронних органів (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article,jsessionid=378497E294152830B0B4979247170746.app2?art_id=126754&cat_id_123461). 5 квітня 2014 року співробітники Служби безпеки України спільно з прикордонниками у пункті пропуску «Красна Талівка» (Луганська область), затримали громадянина Російської Федерації [PERSON] , який намагався перетнути державний кордон України для безпосередньої організації та координації сепаратистських акцій у Луганську. Він безпосередньо організовував та координував з території Російської Федерації роботу диверсійної групи, яка діяла в Україні. Метою цих глибоко законспірованих груп було повалення конституційного ладу та захоплення влади, здійснення терористичних актів, розпалювання сепаратизму та дестабілізація ситуації у східних регіонах України (http://www.sbu.gov.ua/sbu/control/uk/publish/article?art_id=123600&cat_id=123450). 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об`єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних збройних сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі (http: [INFO] ). Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 5 вересня 2014 року, Мінський меморандум від 19 вересня 2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12 лютого 2015 року»), за якими Російська Федерація га підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов`язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 5 вересня 2014 року Мінського протоколу Збройні сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12 лютого 2015 року російська сторона здійснювала перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримала біля українсько-російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 6 грудня 1991 року № 1932 ХІІ, збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з таких дій, зокрема: вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України; напад збройних сил іншої держави або групи держав на військові сухопутні, морські чи повітряні сили або цивільні морські чи повітряні флоти України. Як наслідок, Україною, у зв`язку із збройною агресією Російської Федерації, прийнято постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VIII «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. За змістом абзацу 2 постанови Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками терористичних організацій «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» від 04 лютого 2015 року №145-VІІІ, з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею бойовиків-терористів, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки. Також постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об`єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою- агресором. Результатом такого звернення стало визнання міжнародним співтовариством через схвалення 08.07.2015 року переважною більшістю членів Парламентської Асамблеї ОБСЄ двох резолюцій, зокрема Резолюції «Продовження очевидних грубих і невиправлених порушень Російською Федерацією міжнародних норм і принципів ОБСЄ» та резолюції «Викрадені і незаконно утримувані громадяни України на території Російської Федерації», які засвідчили факт здійснення Російською Федерацією збройної агресії проти держави України та факт протиправності утримання українських політичних в`язнів в Російській Федерації. Силові дії Російської Федерації, що тривають з 20 лютого 2014 року, є актами збройної агресії відповідно до пунктів «а», «Ь», «с», «d» та «g» статті 3 Резолюції 3314 (XXIX) Генеральної Асамблеї ООН «Визначення агресії» від 14 грудня 1974 року. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи № 1988 від 9 квітня 2014 року рішуче засуджує дозвіл Ради Федерації Росії на застосування військової сили в Україні, російську військову агресію та подальшу анексію Криму, що є явним порушенням міжнародного права. Резолюція Європарламенту (2014/2965 (RSР)) від 15 січня 2015 року щодо ситуації в Україні рішуче засуджує агресивну та експансіоністську політику Росії, що становить загрозу цілісності та незалежності України, а також потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, включаючи незаконну анексію Криму та ведення неоголошеної гібридної війни проти України, у тому числі інформаційної війни, поєднуючи кібервійни, використання регулярних та нерегулярних збройних сил, пропаганда, економічного тиску, енергетичного шантажу, дипломатії та політичної дестабілізації, підкреслює, що такі дії є порушенням міжнародного права. Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи «Зниклі особи під час конфлікту в Україні» № 2067 від 25 червня 2015 року визнає, що військові дії на частині територій Донецької та Луганської областей України є агресією зі сторони Російської Федерації та вводить термін «окупований» по відношенню до Автономної Республіки Крим та м. Севастополь. Згідно з ч. 2 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ч. 2 ст. 61 ЦПК України. Отже наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території України, яка засуджена як на національному рівні, так міжнародною спільнотою. В результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Ради Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» № 2028 від 27 січня 2015 року. Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованих проросійськими бойовиками, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukгаіпе) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України. Крім цього, відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено. 29 червня 2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представили Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України», який презентує аналіз атак на населені пункти Луганської області в Східній Україні. Зокрема, у звіті проводиться дослідження кількох інцидентів, які відбулися під час конфлікту в Східній Україні, що триває з 2014 року та призвів щонайменше до 9371 смерті; незліченних травм; масштабного знищення і незаконного привласнення майна; випадків незаконного арешту та ув`язнення; нелюдського поводження і тортур; а також до масштабного переміщення цивільних осіб. В свою чергу, чоловік заявниці [PERSON] , [PERSON] , 10.07.2012 року був зачислений у військову частину № [NUMBER] наказом №345-ос. При цьому, з 07.04.2014 року по 26.08.2014 року брав участь у захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України у військовій частині № [NUMBER] [INFO] , що підтверджується відомостями військового квитка серії [NUMBER] та довідкою № 10/752 від 04 листопада 2014 року. [PERSON] стверджує, що 25 липня 2014 року, перебуваючи біля власного будинку, її чоловіка [PERSON] схопили в полон. Кілька днів його катували і тримали в нелюдських умовах. Він сидів з засудженими раніше місцевими злочинцями, яких час від часу випускали на волю. Через деякий час тримання в полоні бойовики показали її пораненого та побитого ними чоловіка [PERSON] його батькам. В середині серпня 2014 року [PERSON] скористався можливістю утекти з полону, після чого, в першу чергу, поїхав до батьків додому за документами. В понеділок, 17 серпня 2014 року він виїхав від батьків, і через кілька днів прибув на службу на прикордонний загін «Красна Талівка». Прикордонна застава вже тоді була обстріляна і прикордонники стояли на об`їзних дорогах з боку н.п. Юганівки і н.п. Станиці Луганської. За повідомленням Інтернет-видання «ukrmonitor.com» від 28.07.2014 року, пункт пропуску «Красна Талівка» був обстріляний з території Росії. З боку Російської Федерації було два гранатометних постріла. На місці працювали пожежники. За попередніми даними постраждало 3 людини, - повідомив «informator.lg.ua» з посиланням на прес-секрстаря луганського прикордонного загону Олександра Трохимця. В той же час, як свідчать засоби масової інформації, зокрема стаття «Украинских пограничннков обстреляли вертолеты РФ, есть погибшие», яка опублікована на Інтернет-порталі «Ib.uа» від 28 серпня 2014 року, на прикордонній ділянці «Красна Талівка», за підтримки важкої бронетехніки та гелікоптерів відбулось проникнення диверсійно-розвідувальної групи з Російської Федерації. Під час бою чотирьох прикордонників було вбито, а трьох поранено (http://Ib.ua/news/2014/08/26/277239_ukrainskih_pogranichnikov.html) За повідомленням Інформаційно-аналітичного центру Ради національної безпеки і оборони України від 28 серпня 2014 року, 25 серпня на ділянці «Красна Талівка» Луганської області було виявлено диверсійно-розвідувальну групу, яка перетнула кордон з території Росії о 15:00 цього дня добре замаскований прикордонний наряд автоматним вогнем зупинив просування диверсантів. Для підкріплення до місця бою прибули додаткові оперативно-бойові групи прикордонників Запеклий бій з російськими найманцями тривав 2,5 години. Диверсійна група підтримувалася вогнем з Російської Федерації з мінометів, 2 БТР та 2 БМП. Крім того, українських прикордонників обстріляли некерованими реактивними снарядами 2 бойових вертольоти Мі-24 Збройних сил РФ. Під час бою загинули 4 прикордонники, 3 поранено. Поранених та вбитих диверсантів з поля бою до Росії евакуювали на БМП під прикриттям вогню БТРів та вертольотів. (http://www.rnbo.gov.ua/news/1791.html). Дані статті, як і ціла низка іншої інформації, що міститься на сторінках інтернет-видань, підтверджують участь у бойових діях регулярних військ Російської Федерації в районі прикордонного загону «Красна Талівка» Луганської області і саме цим військам протистояли співробітники Луганського прикордонного загону військової частини [NUMBER] , які приймали участь в захисті незалежності, суверенітегу та територіальної цілісності України та в якому проходив військову службу старший прапорщик [PERSON] 25 серпня 2014 року на територію України зайшла російська диверсійно-розвідувальна група. Група співробітників прикордонної застави, за участю [PERSON] , виїхала до району проникнення російських військ. Діставшись до місця призначення, прикордонники почали рухатись до місця скупчення військ Російської Федерації для того, щоб дати відсіч противнику. З 16 год. 00 хв. зі сторони Російської Федерації розпочався обстріл з двох БТРів-82А, двох БМП, а також мінометний обстріл. Окрім того, було здійснено два залпи НУРС з двох вертольотів Мі-24 по позиціям українських прикордонників. Чоловік заявниці [PERSON] , пересуваючись через дорогу до лісосмуги, в районі прикордонного загону «Красна Талівка» отримав вогнепальне поранення від кулі ворожого снайпера. Зважаючи на постійні обстріли ворога із стрілецької зброї, прикордонники загону не змогли дістатись до [PERSON] і надати першу медичну допомогу. Таким чином, [PERSON] пролежав у полі без допомоги близько двох годин після чого помер. 25 серпня 2014 року Луганське обласне бюро судово-медичної експертизи видало довідку про причину смерті, згідно якої причиною смерті стала гостра кровотеча, проникаючої травми грудини та черевної порожнини. Цього ж дня [PERSON] отримала свідоцтво про смерть, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Сєверодонецького міського управління юстиції у Луганській області. 26 серпня 2014 року судово-медичним експертом, на підставі огляду трупа та розтину тіла, була визначена послідовність патологічних процесів, які призвели до смерті. Так, гостра кровотеча, проникаючі вогнепальні ушкодження грудної клітини та черевної порожнини, ушкодження внаслідок військових дій від вогнепальної зброї стали причиною смерті [PERSON] , що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть № 76 від 26 серпня 2014 року. Згідно витягу з наказу від 19 жовтня 2014 року, в місцях дислокації смт Білослуцьк і м. Старобельськ, [PERSON] було виключено зі списків особового складу прикордонного загону та всіх видів забезпечення у зв`язку зі смертю, пов`язаною із захистом Батьківщини. Протоколом засідання Центральної військово-лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювання, поранень та травм у колишнього військовослужбовця № 59 від 15 жовтня 2014 року було встановлено, що поранення і причина смерті [PERSON] , а саме гостра крововтрата, проникаючі вогнепальні ушкодження грудної клітки та черевної порожнини, пов`язані із захистом Батьківщини. 17 березня 2016 року [PERSON] , отримала посвідчення члена сім`ї військовослужбовця, який загинув під час проходження військової служби серії [NUMBER] , що дає їй право користуватися відповідними пільгами, встановленими законодавством України. 08 вересня 2014 року за особисту мужність і героїзм, виявлені у захисті державного суверенітету та територіальної цілісності України, вірності військовій присязі під час російсько-української війни, [PERSON] був нагороджений орденом «За мужність» III ступеня посмертно. Отже, саме в результаті збройної агресії Російської Федерації проти України, в селі красна Талівка, [INFO] загинув, [PERSON] [PERSON] вважає, що внаслідок саме військової агресії Російської Федерації на території Луганської області було порушено невід`ємне право на життя чоловіка [PERSON] , передбачене статтею 27 Конституції України, ст. 2 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Згідно з ч. 3 ст. 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Це право також гарантовано статтями 6, 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року. Згідно з частиною 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до положень постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів, встановлення яких віднесено до компетенції відповідних органів виконавчої влади. Звернення [PERSON] в порядку окремого провадження до суду із заявою про встановлення юридичного факту поранення та загибелі [PERSON] , [INFO] , при виконанні обов`язку військової служби 25 серпня 2014 року у складі військової частини [NUMBER] на території Луганської області на ділянці відділу прикордонної служби « [INFO] » Луганського прикордонного загону, Україна, яке сталося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, обумовлено в першу чергу тим. що заявник має на меті визначення статусу [PERSON] , як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцією, іншими нормами міжнародного права. У відповідності до статті 2 Конвенції «Про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях», ця Конвенція застосовується в усіх випадках оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту. що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується в усіх випадках часткової або повної окупації території держави однієї з Високих Договірних Сторін, навіть якщо цій окупації не чиниться жодний збройний опір. Хоча одна з держав, які перебувають у конвенції може не бути учасницею цієї Конвенції, держави, які є її учасницями, залишаються зобов`язаними нею у своїх взаємовідносинах. Крім того, вони зобов`язані Конвенцією стосовно зазначеної держави, якщо остання приймає та застосовує її положення. У відповідності до статті 13 Конвенції: ця конвенція застосовується до поранених і хворих, які належать, зокрема, до категорії та особового складу збройних сил сторони конфлікту, а також членів ополчення або добровольчих загонів, які є частиною цих збройних сил. Чоловік [PERSON] був поранений та загинув 25 серпня 2014 року від багаточисленних вибухових травм при виконанні обов`язку військової служби в районі прикордонного загону «Красна Талівка», Луганської області України внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. [PERSON] вважає, що встановлення факту загибелі її чоловіка [PERSON] , внаслідок саме військової агресії Російської Федерації, можливе лише у судовому порядку, оскільки іншого порядку встановити такий факт чинним законодавством України не передбачено. Частина 4 ст. 235 ЦПК України передбачає, що справи окремого провадження суд розглядає за участю заявника і заінтересованих осіб. Коло заінтересованих осіб визначається взаємовідносинами із заявником у зв`язку з обставинами, які підлягають встановленню і які можуть вплинути на їх права та обов`язки. Участь у справі цих осіб зумовлюється тим, що із установленням окремих обставин заявник може реалізувати свої права у правовідносинах, у яких беруть участь і заінтересовані особи. Для цих осіб характерним є те, що їхні суб`єктивні права та обов`язки мають юридичний зв`язок із суб`єктивними правами і обов`язками заявників.

Outcome: dismissed