Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У січні 2016 року до суду звернувся [PERSON] з позовом до Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу частини квартири, визнання права власності на 1/3 частини квартири ( т. 1 а.с. 3-5 ). Просив визнати: - частково недійсним договір купівлі-продажу на електронних торгах, проведених 20 квітня 2015 року ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України », 2/3 частин квартири № [ADDRESS] Полтавської області; - недійсним акт головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук головного територіального управління юстиції у Полтавській області без номеру від 18 травня 2015 року по зведеному виконавчому провадженню № 42985950 про реалізацію майна шляхом проведення електронних торгів 20 квітня 2015 року; - визнати за ним право власності на 1/3 частини згаданої квартири. Посилався, що по результатам торгів було придбано ним 2/3 частини спірної квартири за ціною 184800 грн., котра була сплачена у повному обсязі, належних на праві власності [PERSON], а пізніше стало відомо, що 2/3 частини квартири насправді належали [PERSON] та [PERSON]. Вважав, що державний виконавець та ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України » не пересвідчилися у достовірній належності 2/3 частин квартири саме лише боржнику [PERSON] Після неодноразового уточнення і доповнення позовних вимог, до початку розгляду справи по суті, у жовтні 2017 року позивач з посиланням на ст. ст. 330, 388, 392 ЦК України остаточно просив визнати його добросовісним набувачем 2/3 частин квартири № [ADDRESS] Полтавської області, придбаних на електронних торгах, проведених Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства Юстиції та оформлених протоколом № 74545 від 20 квітня 2015 року та визнати за ним право власності на 2/3 квартири № [ADDRESS] ( т. 2 а. с. 134-136 ). У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] змінений та уточнений позов підтримав та просив задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, які були викладені у позовних заявах. Представник відповідача - Автозаводського відділу державної виконавчої служби міста Кременчук головного територіального управління юстиції у Полтавській області - Савченко Л.П. з позовом не погодилася, просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на його необґрунтованість. Представник третьої особи - ПАТ КБ « Приватбанк » - Бордюг С.Д. щодо результатів розгляду справи не визначився, покладався на розсуд суду, не заперечуючи факт отримання банком коштів, сплачених позивачем при купівлі-продажу квартири з електронних торгів, та одночасно у судових дебатах вказав, що визнає уточнений позов. Відповідачі [PERSON], [PERSON], представник відповідача ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України », треті особи [PERSON], [PERSON], представники третіх осіб - виконавчого комітету Кременчуцької міської Ради та КП « Кременчуцьке МБТІ » у судове засідання не прибули повторно, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом достовірно встановлено, що 20 квітня 2015 року ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України » провело електронні торги, у ході яких було реалізовано 2/3 частин квартири № [ADDRESS] Полтавської області і відповідно Протоколу № 74545 проведення електронних торгів позивач [PERSON] придбав за ціною 184800 грн. на електронних торгах з реалізації арештованого нерухомого майна 2/3 частини вказаної квартири зі сплатою коштів при купівлі-продажу 2/3 частин квартири у повному обсязі. Вказані торги були ініційовані Автозаводським відділом державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції у ході здійснення дій у зведеному виконавчому провадженні ЗВП № 42985950 відкритого та об'єднаного на підставі виконавчих листів за № 2-1275/09, виданого 08 квітня 2014 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, № 2-1324/2009, виданого 23 червня 2014 року Крюківським районним судом м. Кременчука, № 2-1011/12 виданого 29 травня 2013 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, № 2- 2456/07 виданого 16 червня 2007 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, № 524/5294/13-ц виданого 17 грудня 2013 року Автозаводським районним судом м. Кременчука, на виконання рішень згаданих судів відповідно про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 218 249,85 грн., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 110003,85 грн., про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 2 676,41 грн., про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» боргу в сумі 29 648,00 грн. та про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 34 500,00 грн. За результатами проведених 20 квітня 2015 року електронних торгів, на підставі сформованого Протоколу № 74545 проведення електронних торгів, 18 травня 2015 року було складено головним державним виконавцем Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Стороженко Н.Ю. акт державного виконавця про реалізацію майна шляхом проведення електронних торгів по ЗВП № 42985950, а саме про реалізацію майна: 2/3 частини 3-х кімнатної квартири № [ADDRESS], загальною площею 65,7 кв. м, з житловою площею 39,8 кв. м, належної на праві власності [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності без номеру виданого 01 серпня 2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради, реєстраційний номер 2153335 в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, переможцю торгів - позивачеві [PERSON]. Маючи намір оформити право власності на придбані з електронних торгів 2/3 частин спірної квартири, позивач звернувся до приватного нотаріуса Кременчуцького міського нотаріального округу Прокопа О.Е., на що отримав відмову, викладену в Постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 жовтня 2017 р., згідно якої, однією із підстав є належність 1/3 частки цієї квартири [PERSON]. Як вбачається з матеріалів справи, станом на день проведення електронних торгів спірна квартира належала на праві власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Зокрема [PERSON] мала на праві власності 1/3 частини спірної квартири на підставі договору дарування, посвідченого 10 грудня 2009 року приватним нотаріусом Кременчуцького нотаріального округу Васильченко О.Б. та зареєстрованого у реєстрі під № 3577. Інші частини квартири належали без виділення часток на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], тобто 2/3 частини, оскільки рівність часток фактично та юридично визнавалися внаслідок відсутності будь-яких правочинів чи інших домовленостей щодо визначення розмірів цих часток вказаних осіб у праві власності на спірну квартиру. Головним державним виконавцемАвтозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції Стороженко Н.Ю. та ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України » як у ході виконавчого провадження, так і під час проведення електронних торгів не були вжиті заходи щодо перевірки достовірної належності відповідних частин спірної квартири саме боржнику у зведеному виконавчому провадженні [PERSON], та були використані застарілі дані, які містились у Свідоцтві про право власності виданого 01 серпня 2003 року Управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Кременчуцької міської ради. У ч. 1 ст. 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, не визнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Згідно ст. 1 Протоколу ( колишнього Першого Протоколу ) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року ( зі змінами та доповненнями ), ратифікованої Верховною Радою України 17 липня1997 року, Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У статті ст. 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України, майно не може бути витребуване у нього. У відповідності до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд констатує, що у ході зведеного виконавчого провадження та здійснення 20 квітня 2015 року електронних торгів з реалізації арештованого майна було безпідставно всупереч вимогам ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК Українипроведено відчуження належної відповідачеві [PERSON] частки у спірній квартирі та позбавлено його права власності на належну йому частку ( за даних обставин - 1/3 ідеальна частка ) квартири. Крім того, внаслідок зазначених вище дій Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції та ДП « Інформаційний центр Міністерства юстиції України », які призвели до неправомірного, протиправного позбавлення відповідача [PERSON] права власності на належну йому частку у вказаній квартирі, було порушено право власності цього відповідача, зокрема складовими якого за даних обставин є майнове право, його гарантування та захист, мирне володіння, розпорядження, а тому суд констатує, що мало місце порушення ст. 1 Протоколу Конвенції стосовно відповідача [PERSON] Однак, суд погоджується з доводами позивача та його представника, які не були спростовані залученими до участі у справі відповідачами та третіми особами, щодо того, що позивач є добросовісним набувачем 2/3 частин спірної квартири у розумінні ст. 330 ЦК України, а тому може претендувати на визнання за ним права власності на цю річ, і звідси вона не може бути витребувана від нього у повному обсязі чи у певній її частині, оскільки, при цьому, відсутні підстави, які передбачені ст. 388 ЦК України щодо повернення у власність відповідачу [PERSON] частини спірної квартири, зокрема половини від відчуженої при проведенні електронних торгів 2/3 частини квартири, тобто належної цьому відповідачу 1/3 частини квартири. Крім того, частина із неподіленого майна, відчуження якого відбулося за результатами електронних торгів, реалізовувалось в порядку виконання судових рішень, вказані торги та їх результати не були оспорені та не оспорюються іншими особами, як сторонами виконавчого провадження, учасниками торгів, так і іншими особами, у тому числі відповідачем [PERSON], а відтак договір купівлі-продажу 2/3 частини спірної квартири укладений в ході проведення електронних торгів є чинним. Також, суд враховує, що позивач у розумінні ст. 1 Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, реально претендував на купівлю придбаної з торгів 2/3 частин квартири, а звідси мав правомірні очікування та законні (легальні) сподівання на отримання ефективного користування правом власності на це майно. Суд вважає, що відмова позивачеві у визнанні його права на законно придбане майно призведе до необґрунтованого втручання держави у право на мирне володіння майном, що захищається ч.1 ст.1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, на що звертав увагу Європейський суд з прав людини в рішенні « Stran Greek Refineries проти Греції ». Зважаючи на відмову нотаріуса провести відповідну реєстрацію права власності - суд вважає обраний позивачем спосіб захисту свого права належним та таким, що відповідає вимогам ст. ст. 15, 16 ЦК України. На підставі наведеного та відповідно ст. ст. 15, 16, 330, 388, 392 ЦК України, суд вважає за необхідне визнати позивача добросовісним набувачем 2/3 частин квартири № [ADDRESS] Полтавської області, придбаних 20 квітня 2015 року на електронних торгах, проведених Державним підприємством « Інформаційний центр Міністерства юстиції України » та оформлених протоколом № 74545 проведення електронних торгів від 20 квітня 2015 року і актом головного державного виконавця Автозаводського відділу державної виконавчої служби Кременчуцького міського управління юстиції без номеру від 18 травня 2015 року по зведеному виконавчому провадженню № 42985950 та визнати право власності за ним на вказану частину квартири. Одночасно, суд зазначає, що відповідач [PERSON] має право вимоги до винних осіб щодо компенсації вартості належної йому частини у праві власності на квартиру, зокрема 1/3 частини, виходячи із засад рівності часток відповідачів [PERSON] та [PERSON], внаслідок неправомірного позбавлення права власності на цю частку. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд враховує, що позивач як у позовних заявах, так і представник позивача у судовому засіданні, не ставили і не наполягали на стягненні будь-яких коштів у повернення сплачених позивачем судових витрат, у тому числі судового збору.

Outcome: approved