Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-18 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі - позивач 1) та [PERSON] (далі - позивач 2) звернулись до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства «Національна кіностудія художніх фільмів імені О. Довженка» (далі - Кіностудія, відповідач), третя особа - Міністерство культури України, в якому просили визнати право позивачів на приватизацію квартири [NUMBER] за адресою: [ADDRESS], та зобов'язати Кіностудію здійснити приватизацію вказаної квартири у приватну спільну сумісну власність позивачів, а також стягнути з Кіностудії на користь позивачів судовий збір. Свої вимоги позивачі обґрунтували тим, що у господарському управлінні (на балансі) Кіностудії, яка належить до сфери управління Міністерства культури України, перебуває багатоквартирна жила будівля розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до рішення Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 167 від 02 лютого 1979 року відповідачу було дозволено заселення квартир у зазначеному жилому будинку. Разом з тим, відповідно до даних Київської міської державної адміністрації жила будівля за вказаною адресою до цього часу не внесена до реєстру житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва, відтак вказана житлова будівля належить до державного житлового фонду. 11.11.1991р. позивачу 1 було видано ордер [NUMBER] на право зайняття сім'єю із двох осіб житлової площі в гуртожитку за адресою: [ADDRESS], на підставі якого позивач 1 заселилася у квартиру [NUMBER]. [INFO] у позивача 1 народився син [PERSON] (позивач 2), у зв'язку з чим на початку 1992 року спільним рішенням профспілкового комітету та адміністрації підприємства позивача 1 та позивача 2 було переселено до квартири [NUMBER] де вони проживають до теперішнього часу. Реалізовуючи своє право на житло шляхом набуття у власність у спосіб приватизації квартири, в якій на законних підставах проживають позивачі звернулися до відповідача із заявами від 12 та 21 липня 2016 року про оформлення передачі в приватну спільну сумісну власність квартири [NUMBER] та додали необхідні документи. Однак, відповідач, на якого Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» покладено обов'язок здійснення приватизації державного житлового фонду, який знаходиться у його господарському віданні, вимоги вказаного закону у визначені строки не виконав, відповіді на заяву про оформлення передачі в приватну спільну сумісну власність квартири [NUMBER]не надав. Враховуючи викладене, з метою реалізації права на житло шляхом набуття його у власність у спосіб приватизації, позивачі звернулися до суду з цим позовом. Представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просивїх задовольнити, додатково зазначивши, що у ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» міститься вичерпний перелік об'єктів приватизації, які не підлягають приватизації, до яких не відноситься об'єкт приватизації, який є предметом судового розгляду. Окрім того, з огляду на положення Конституції України, укази Президента не можуть суперечити законам України, а довільне тлумачення та поширення його дії на правовідносини які є предметом спору є неприпустимі. Водночас, Позивачі у позовних вимогах не порушують питання передачі житлової будівлі до комунальної власності м. Києва, оскільки Закон України «Про приватизацію державного житлового фонду» не пов'язує право громадянина на приватизацію квартири з умовою передачі житлової будівлі у комунальну власність, отже посилання третьої особи на не урегульованості питання передачі житлової будівлі чи відсутності коштів на фінансування процесу передачі до комунальної власності є абсурдним. Звернув увагусуду на те, що відповідач не вчинив жодної дії у строки визначені Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» щодо приватизації спірної квартири. Отже, враховуючи вище зазначене просив задовольнити позовні вимогив повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на свої письмові заперечення, в яких зазначив, що для вирішення питання чи на законних підставах особи мешкають у гуртожитку, застосовуються загальні норми матеріального права, які регулюють питання вселення у гуртожиток та набуття права користування житловою площею у ньому. У такому разі застосовуються положення житлового законодавства, а саме ст..ст. 128, 129 ЖК УРСР та п. 10 розділу ІІ Примірного положення про гуртожитки, п. 69 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської в місті, селищної, сільській Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Форму спеціального ордера встановлено Примірним положенням про гуртожитки. Отже, відсутність рішення про надання житлового приміщення у гуртожитку та спеціального ордеру є обставинами, що унеможливлюють застосування норм Закону №500-VІ. Позивачами не надано доказів перебування спірної квартири у державній чи комунальній власності. Сама будівля на [ADDRESS] перебуває на балансі Кіностудії та внесена до реєстру службового житла.Таким чином, кімната [NUMBER] у будинку [ADDRESS] зайнята незаконно, тому у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], просив відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, підтримавши свої пояснення, в яких зазначив, що відповідно до Указу Президента України від 26 листопада 1993 року № 565 кіностудії художніх фільмів імені О. Довженка надано статусу національного, а згідно ст. 3 Указу Президента України від 11 жовтня 1994 року № 587 «Про національні заклади культури» - майно закладів культури, яким надано статус національних не підлягає приватизації. Готель-гуртожиток, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], перебуває на балансі відповідача та активно ним використовується, у ньому проживають не лише працівники кіностудії, а й члени знімальних групп. Відтак,Кіностудія заперечує стосовно передачі вказаного майна у комунальну власність м. Києва. Крім того вказаний Готель-гуртожиток розміщений на території, що належить Кіностудії на підставі рішення Виконавчого комітету Київської міської ради депутатів трудящих від 21 жовтня 1969 року № 1859. В листі від 16 березня 2015 року № 109/02/31-2012 Шевченківська районна в місті Києві державна адміністрація вказала, що приватизацію державного житлового фонду по частині будинку [ADDRESS] доцільно проводити як квартир у житловому будинку, а не житлових приміщень у гуртожитку. Тому, для прийняття будинку по [ADDRESS], до комунальної власності м. Києва на баланс КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» Кіностудія має вирішити певний перелік питань та забезпечити подання переліку документів, необхідних для здійснення зазначеної передачі. Проте, Кіностудія проінформувала, що не має можливості вирішити зазначені питання та виготовити документи, оскільки вони потребують значних фінансових витрат та зазначила, що недоцільно передавати зазначений будинок, фактично службове житло, в комунальну власність. Враховуючи викладене Міністрество культури України вважає, що позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові пояснення сторін, повно і всебічно з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Судом встановлено, що відповідно до Акту прийомки в експлуатацію державноною приймальною комісією завершеного будівництва (реконструкцією) будівлі (споруди) житлово-громадського призначення від 30 вересня 1977 року, прийнято в експлуатацію Готель-гуртожиток за адресою: [ADDRESS]. (а.с. 61-64). Рішенням виконавчого комітету народних депутатів Київської міської ради № 167 від 02 лютого 1979 року було дозволено Київській кіностудії художніх фільмів імені О.П. Довженко після звільнення квартир в гуртожитку на 1 і 2-му поверхах в будинку для малосімейних по [ADDRESS], вказані квартири заселити сім'ями згідно з Положенням «Про порядок надання жилої площі в УРСР». Заселення сім'ями таких квартир проводити при умові, якщо вони будуть повністю звільнені на поверсі будинку (а.с.8). 11 листопада 1991 року [PERSON] був виданий ордер [NUMBER] на право заняття сім»єю житлової площі у гуртожитку, а саме кімнати [NUMBER] в будинку [ADDRESS], розміром 16,5 кв. м. (а. с. 11) Судом встановлено, що [INFO] у позивача 1 народився син - [PERSON], у зв'язку з чим на початку 1992 року останніх було переселено до квартири [NUMBER], де вони проживають до теперішнього часу, що також підтверджується Довідкою з місця проживання про склад родини та прописку, виданою ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім.. О. Довженка» від 24 червня 2016 року (а.с. 18). Згідно листа Департаменту житлово-комунальної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 27 березня 2015 року № 058/3/3-3838 встановлено, що у реєстрі житлових будинків, які використовуються під гуртожитки у Шевченківському районі м. Києва, затвердженому розпорядженням Шевченківської районної у місті Києві державної адміністрації від 09 грудня 2014 року № 640, будинок [ADDRESS] як гуртожиток не зареєстрований. На сьогодні статус будівлі визначений єдиним документом, а саме рішенням виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 02 лютого 1979 року № 167, яким Київській кіностудії художніх фільмів імені О.Довженка було дозволено тимчасово використовувати зазначений жилий будинок як готель-гуртожиток. Окрім того, зазначено, що оскільки будинок не відповідає технічним нормативам для гуртожитків, доцільно проводити приватизацію державного житлового фонду як квартир у житловому будинку, а не житлових приміщень у гуртожитку. (а. с.9-10). На підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» 12 липня 2016 року позивач 1 звернулась до відповідача з заявою (вх. № 07Л/зв від 12 липня 2016 року), в якій просила оформити передачу в приватну спільну сумісну власність квартиру [NUMBER] по [ADDRESS], що займає позивач 1 разом з членами сім'ї на умовах найму. До заяви додано довідку про склад сім'ї, копію витягу з протоколу про надання житлової площі № 55 від 31.10.1991 року, ордер [NUMBER] від 11.11.1991р., копію паспортів позивача 1 та позивача 2 (а. с. 16). 21 липня 2016 року позивач 1 додатково до заяви віл 12 липня 2016 року надав наступні документи: довідка про приватизацію, технічний паспорт на квартиру [NUMBER]. (а. с. 17). Проте, Відповідач залишив заяву позивача 1 без уваги та без задоволення, жодної відповіді позивачу 1 з обґрунтуванням причин відмови передачі квартири у спільну сумісну власність не надав. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Частиною 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають у квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення у дію цього Закону. Відповідно до вимог ст. ст. 1, 3, 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина, який постійно мешкає у квартирі (будинку), відносно якої вирішується питання про передачу у власність. Відповідно до п. 17 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень в гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16 грудня 2009 року № 396 (Зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 січня 2010 року за № 109/17404), громадянин, який виявив бажання приватизувати займану ним і членами його сім'ї на умовах найму квартиру (будинок), жиле приміщення в гуртожитку, кімнату в комунальній квартирі, звертається в орган приватизації, де одержує бланк заяви та необхідну консультацію. Зразок бланка заяви наведено у додатку 2. Згідно п. 18 цього Положення, громадянином до органу приватизації подаються: оформлена заява на приватизацію квартири (будинку), жилого приміщення у гуртожитку, кімнати у комунальній квартирі; довідка про склад сім'ї та займані приміщення; копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку); документ, що підтверджує невикористання ним житлових чеків для приватизації державного житлового фонду; копія документа, що підтверджує право на пільгові умови приватизації; заява - згода тимчасово відсутніх членів сім'ї наймача на приватизацію квартири (будинку), жилих приміщень у гуртожитку, кімнат у комунальній квартирі. Законами України «Про приватизацію державного житлового фонду» та «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків», а також Положенням про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян визначена відповідна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян, яка здійснюється лише уповноваженими на те органами, до числа яких суд не належить. Кімната [NUMBER] перебуває на п'ятому поверсі готелю-гуртожитку за адресою: [ADDRESS], а тому не підпадає під дію рішення виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів № 167 від 2 лютого 1979 року за яким дозволено Київській кіностудії художніх фільмів імені О.П.Довженко після звільнення, заселити квартири на 1 і 2-му поверхах згідно з вищевказаним Положенням. Також, з врахуванням наданих позивачами суду документів, зокрема планом квартири будинку [ADDRESS], вбачається про те, що вказаний будинок має додаткову ідентифікацію адреси як [ADDRESS]. За умовами ч.3 ст.61 ЦПК України Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відтак, суд вважає за можливе зазначити про те, що рішенням Апеляційного суду м.Києва від 07.02.2017 року у спорі за позовом [PERSON], [PERSON] до ДП «Національна кіностудія художніх фільмів ім..О.Довженко» було встановлено обставини того, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, 06 липня 2016 року зареєстровано за Міністерством культури України, код ЄДРПОУ - 37535703, право власності на об'єкт нерухомого майна - будинок готелю-гуртожитку (літ. А) за адресою: [ADDRESS]. Крім того, Міністерство культури України, що залучено до участі у цій справі як третя особа, зазначило, що належний йому на праві власності будинок готелю-гуртожитку, як службове житло за адресою: [ADDRESS], у власність територіальної громади міста Києва не передавався, що також підтверджується листом департаменту житлово-комунальної інфраструктури (а.с. 9). Вказані обставини, як і відсутність додання до заяв позивача 1 від 12 та 21 липня 2016 року про приватизацію переліку необхідних для приватизації документів, визначених вищезазначеними нормативними актами не дають підстав для задоволення заявлених позовних вимог. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] про визнання права на приватизацію є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання про розподіл судових витрат, оскільки судом ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed