Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що 18 лютого 2017 року вона уклала шлюб з [PERSON] і зареєструвала його місце проживання у належній їй на підставі свідоцтва про право власності від 02 липня 1998 року квартирі. З травня 2019 року сторони припинили шлюбні відносини. Заочним рішенням Печерського районного суду м. Києва від 09 липня 2020 року шлюб між сторонами розірвано. Вказує, що у спірній квартирі відповідач зареєстрований, однак не проживає, що підтверджуються обставинами, установленими у рішенні суду від 09 липня 2020 року. Крім того, відповідач у квартирі не з`являється без поважних причин й не сплачує комунальні послуги з утримання житла, позивач у свою чергу будь-яких перешкод у користуванні квартирою не чинить. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивачка подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги просила задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. У встановлений судом строк відповідач відзив на позовну заяву не подав. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами спрощеного позовного провадження та ухвалити заочне рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що позивач є власником спірної квартири на праві свідоцтва про право власності на квартиру від 02 липня 1998 року. 18 лютого 2017 року сторони зареєстрували шлюб у Голосіївському районному у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києва, актовий запис №125. 09 липня 2020 року рішенням Печерського районного суду м. Києва шлюб між сторонами розірвано. Зазначеним рішенням установлено, що сторони проживають окремо, не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбні відносини. Частиною 1 ст. 316 ЦК України визначено, що право власності - це право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вказаного, встановивши, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , а [PERSON] колишній чоловік позивача (шлюб з яким розірвано у липні 2020 року) квартирою не цікавиться, за комунальні послуги не сплачує у спірній квартирі не проживає з травня 2019 року, слід дійти висновку, що відповідач втратив право користування житловим приміщенням, оскільки був відсутній без поважних причин за місцем реєстрації понад один рік. Обставини наведені в позовній заяві та додані до неї докази відповідачем не спростовані, він не скористався своїм процесуальним правом подати відзив (заперечення) на позовну заяву та докази на спростування заявлених позовних вимог. Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд приходить до висновку про те, що в судовому засіданні встановлені обставини, які свідчать про відсутність відповідача за місцем реєстрації понад один рік і доказів про поважність причин такої відсутності суду не надано, що відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України є правовою підставою для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved