Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася у суд з позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю одного з подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначає, що 13 серпня 2005 року між нею та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб, який було зареєстровано виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області, актовий запис № 358. Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року, шлюб, зареєстрований 13 серпня 2005 року між нею та відповідачем у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області - розірвано. За час шлюбу, на підставі Договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1008 від 03.02.2016 року, нею було придбано майно, а саме автомобіль Mitsubishi Pajero, сірого кольору, кузов № [NUMBER] , 2007 року виписку, номерний знак [NUMBER] за кошти, які належали їй особисто. Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру МВС в Київській області територіального сервісного центру № 3246 від 27.09.2018 року № вих. Д-169, автомобіль Mitsubishi Pajero, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] зареєстровано на її ім`я. Відтак, автомобіль Mitsubishi Pajero, номерний знак [NUMBER] було придбано за кошти, які належали їй особисто. Відповідні кошти, на купівлю вищезазначеного автомобіля їй було подаровано матір`ю [PERSON] . Проте, вищевказаний автомобіль, який був придбаний за її особисті кошти, після розлучення перебуває досі у відповідача 20 травня 2017 року вона звернулась до [PERSON] з вимогою повернути їй автомобіль, проте останній залишив поза увагою її вимоги, щодо повернення належного їй майна. Водночас, відповідачем не заперечується, що вищевказаний автомобіль був придбаний за її особисті кошти, проте останній вважає, що відповідне майно, яке було придбано за час шлюбу, навіть і за особисті кошти є правом спільної сумісної власності подружжя про, що свідчить відповідь відповідача на її вимогу від 20.05.2017 року. За таких підстав, позивач просить визнати автомобіль марки Mitsubishi Pajero, сірого кольору, кузов № [NUMBER] , 2007 року виписку, номерний знак [NUMBER] ;, її особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позов з вищевказаних підстав. Відповідач у судове засідання з`явився, позов визнав, просив задовольнити у повному обсязі. Вислухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, а також дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Судом встановлено, що з 13 серпня 2005 року сторонами було укладено шлюб, який було зареєстровано виконавчим комітетом Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області, актовий запис № 358. Рішенням Києво - Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року, шлюб, зареєстрований 13 серпня 2005 року між сторонами у виконавчому комітеті Боярської міської ради Києво - Святошинського району Київської області - розірвано. За час шлюбу, на підставі Договору купівлі - продажу транспортного засобу № 1008 від 03.02.2016 року, нею було придбано майно, а саме автомобіль Mitsubishi Pajero, сірого кольору, кузов № [NUMBER] , 2007 року виписку, номерний знак [NUMBER] за кошти, які належали їй особисто. Згідно з відповіддю Регіонального сервісного центру МВС в Київській області територіального сервісного центру № 3246 від 27.09.2018 року № вих. Д-169, автомобіль Mitsubishi Pajero, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] зареєстровано на ім`я позивача [PERSON] . Звертаючись у суд, позивач зазначає, що спірний автомобіль марки Mitsubishi Pajero, сірого кольору, номерний знак [NUMBER] є її особистою приватною власністю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України. Суд погоджується з доводами позивача, з огляду на наступне. Згідно з ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Частиною 4 ст.65 Сімейного кодексу визначено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 22, п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Відповідно до п.24 Постанови до складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка, визначено в ст.57 цього Кодексу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане в шлюбі, є особистою власністю одного з подружжя, покладено на останнього. Такого висновку дійшов Верховний Суд в постанові від 07 лютого 2018 року в справі №654/5243/14-ц. Відповідно до п.п.1-3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Особистою власністю дружини, чоловіка є речі (майно), придбані нею (ним) за кошти, які належали їй (йому) особисто. Законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. Таким чином, якщо один із подружжя під час шлюбу набуває певне майно за рахунок особистих коштів, то таке майно не може визнаватися спільним майном подружжя. В цьому випадку об`єкт роздільної власності подружжя лише змінює свою форму, тому що кошти, за рахунок яких майно було набуто, і сама річ мають однаковий правовий режим - режим роздільності. Це правило стосується як грошей, які були набуті одним із подружжя до шлюбу, так і тих, які були отримані одним із подружжя під час шлюбу - за договором дарування, внаслідок спадкування тощо. Тобто, у цьому разі виникає право роздільної приватної власності подружжя, тобто має місце трансформація одного об`єкта цієї власності в інший. Однак, оскільки така трансформація сталася за час шлюбу, то відповідно до ч. 2 ст. 60 СК України тягар доказування відсутності спільного майна подружжя лягає на того, хто оспорює це. Така особа має довести, що спірну річ вона придбала за кошти, що належать їй особисто. Відповідно до ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно положень ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст.77-80 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідач не надав доказів на спростування доводів позивача та позов визнав у повному обсязі. Тому, суд дійшов до висновку, що спірний автомобіль є особистою приватною власністю позивача. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача підлягає судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп., який був сплачений позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved