Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-21 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], третя особа Орган опіки та піклування Броварської міської ради Київської області, про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. В обґрунтування вимог позивач посилається на те, що перебувала із [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя у них 05.08.2009 року народився син [PERSON]. Однак, спільне подружнє життя у сторін не склалося, тому 14 жовтня 2013 року шлюб між ними розірвано. Після розірвання шлюбу, за рішенням суду від 06.02.2014 року визначено місце проживання малолітньої дитини [PERSON] зі своєю матірю [PERSON], а відповідачу за рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області від 27.05.2014 р. встановлено дні та години побачення із спільним сином. Однак, ігноруючи судове рішення та рішення виконавчого комітету, без згоди позивача, [PERSON] самочинно забирає дитину до себе. 31.07.2017 р. відповідач примусово забрав дитину і утримує до цього часу. Спроби позивача повернути дитину виявилися безрезультатними, у звязку із чим вона змушена звернутися із даним позовом, в якому просить постановити рішення про негайне відібрання у [PERSON] малолітнього сина [PERSON], [INFO]. До початку розгляду справи позивач подала заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просила постановити рішення про відібрання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], у його батька [PERSON], [INFO], зареєстрованого та проживаючого за адресою: [INFO], та передати його на проживання матері [PERSON], [INFO], зареєстрованій та проживаючій за адресою: [INFO]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представники [PERSON] і [PERSON] вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Додатково позивач пояснила, що після ухвалення судового рішення щодо визначення місця проживання дитини, малолітній син проживав з нею один рік і все було добре. Потім відповідач знову почав вчиняти сварки у присутності дитини. Відповідач примусово, без її згоди забирає дитину до себе. 05.08.2017 р. відповідач забрав дитину від матері на вулиці і з того часу не повертає дитину. Також, після відібрання дитини відповідач здійснює психологічний тиск на сина, налаштовує його проти матері, примушує дитину робити все так, як він скаже. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що в питанні де жити спільній із позивачем дитині він керується лише бажанням самої дитини. [PERSON] не бажає жити зі своєю матірю, не бажає з нею зустрічатися. Позивач вкрай рідко, але неодноразово зустрічається з дитиною, однак між ними не складаються стосунки як між матірю та сином. Також, відповідач зазначив, що не заперечує проти того, щоб син проживав із позивачем, навіть просив його піти жити до матері, однак останній категорично відмовляється, тому відповідач не бажає примушувати сина йти зі свого дому. За весь цей час відповідач не спромоглася налагодити відносини із сином, а навпаки відштовхувала його від себе. Представник органу опіки та піклування Броварської міської ради в Київській області [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити Заслухавши пояснення та заперечення сторін по справі, вивчивши надані докази, та дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що 11 липня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області зареєстровано шлюб між сторонами по даній справі. Від спільного подружнього життя у сторін 05 серпня 2009 року народився син [PERSON]. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 14 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с. 6). Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2014 року визначено місце проживання [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON] (а.с. 7-8). Із матеріалів справи вбачається, що рішенням виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області за № 284 від 27 травня 2014 року визначено порядок участі у вихованні малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає із матірю [PERSON] у квартирі № 336 будинку № 8-Б секція «Г» по вулиці Красовського у місті Бровари Київської області, окремо проживаючому батьку [PERSON], встановивши такі дні та години побачень з дитиною: перша, друга, третя пятниця щомісяця з 17-00 до неділі 18-00, інші дні та святкові дні за попередньою домовленістю з матірю (а.с. 9). Відповідно до довідки № 1-1/24543, виданої 31.10.2017 р. Броварським відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб, малолітній [PERSON] зареєстрований із позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 64). Із матеріалів справи вбачається, що 01 серпня 2017 року позивач [PERSON] звернулася до служби у справах дітей та сімї Броварської міської ради із заявою, в якій зазначила, що відповідач [PERSON] забрав спільну дитину і не дає бачитися із матірю. Також, відповідач постійно влаштовує сварки і бійки у присутності сина, не відпускає дитину жити до матері. Тому позивач просила службу у справах дітей та сімї Броварської міської ради Київської області вжити заходів щодо повернення дитини до матері (а.с. 17). Зі змісту листа служби у справах дітей та сімї Броварської міської ради Київської області від 27.08.2015 р. за № 02-09.1-871 вбачається, що батько дитини, [PERSON], порушував визначений рішенням виконавчого комітету, порядок участі у вихованні малолітнього сина, тому співробітники служби у справах дітей та сімї неодноразово проводили з ним профілактично-розяснювальну роботу. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є подругою позивача і свідку відомі ті обставини, що останнім часом спільна сторін дитина проживає із відповідачем, оскільки останній примусово забрав дитину, дає бачитися із матірю лише у своїй присутності. Також, відповідач налаштовує сина проти позивача. Проживаючи із батьком, [PERSON] почав вести себе агресивно. Відповідач неодноразово застосовував по відношенню до позивача фізичну силу, свідком чого був їх син. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що дуже добре знає сторін по даній справі, оскільки перебуває з ними у дружніх відносинах. Свідку відомо, що у сторін виник спір щодо місця проживання їх спільної дитини. Також, свідок бачив як відповідач намагався душити [PERSON] у присутності сина. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач по даній справі є його сином. Наразі дитина [PERSON] проживає разом із відповідачем. Свідок зазначив, що ні він, ні його дружина, ні син ніколи не забороняли позивачу бачитися із дитиною. Позивач приходила побачити дитину, але такі зустрічі були не довготривалими, оскільки внук сам не бажає спілкуватися із своєю матірю. Дитину у позивача ніхто примусово не відбирав, внук [PERSON] сам забажав проживати разом із відповідачем. У судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є матірю відповідача та бабусею малолітнього [PERSON]. На даний час дитина проживає у відповідача та свідок допомагає останньому у вихованні дитини. Внук сам виявив бажання проживати із батьком, оскільки його мати, тобто позивач по справі, не виконує належним чином своїх материнських обовязків. З огляду на викладені обставини, заслухавши пояснення та заперечення сторін по справі, взявши до уваги покази свідків, суд приходить до висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги з огляду на наступне. За змістом ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків (ч. 1\~ст. 160 СК України). Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1\~ст. 161 СК України). Частиною 1\~ст. 162 СК України\~визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що відібрання дитини в одного із батьків іншим та повернення її за попереднім місцем проживання можливе лише у випадках, коли місце проживання дитини визначене на підставі закону або рішення суду.\~ У Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. (принцип 6), проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Судом не встановлено, а відповідачем не доведено існування будь-яких інших виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю. Також, відповідачем до суду не надано доказів того, що залишення дитини за її попереднім місцем проживання створюватиме реальну загрозу для її життя та здоровя, не доведено зміну обставин так, що повернення дитини суперечить її інтересам. Крім того, суд бере до уваги те, що рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 06 лютого 2014 року визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], разом із матірю [PERSON]. Таким чином, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, свідків, обєктивно оцінивши надані докази по справі, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. За змістом ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. На підставі викладеного, та

Outcome: approved