Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-23 00:00:00

у серпні 2021 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд позбавити батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ; призначити [PERSON] та [PERSON] опікунами малолітнього [PERSON] , [INFO] ; визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з [PERSON] та [PERSON] ; стягнути з відповідача на користь позивачів аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 4000 грн 00 коп. щомісячно, та стягнути їх починаючи від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття та просить стягнути судовий збір по справі. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 04.08.2006 [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] в якому у них народився син [PERSON] , [INFO] , який в подальшому рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2010 розірвано, після чого [PERSON] зареєструвала з [PERSON] , проте [INFO] [PERSON] мати дитини померла. Дитина після розлучення батьків почала проживати разом із матір`ю та бабусею, а батько дитини з моменту розлучення сином не цікавився, не спілкувався з ним, коштів не його утримання не надав. Тому станом на сьогоднішній день дитина проживає та зареєстрована разом з позивачами та повністю перебуває на їх утриманні, однак після смерті матері дитини, відповідач почав вчиняти провокаційні дії та тиск на дитину, що негативно впливає на його психоемоційний стан дитини. Ухвалою судді 10.09.2021 відкрито загальне позовне провадження, призначено підготовче провадження (а.с. 73, 74). 30.09.2021 представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позовна заява є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не надано належних та обґрунтованих доказів на підтвердження того, що відповідач після смерті [PERSON] не займається вихованням те не цікавиться дитиною, оскільки він постійно надає матеріальну допомогу та перераховує кошти на картку, якою користується дитина (а.с. 84-88). Ухвалою суду від 01.10.2021 підготовче провадження по справі закрито. Справу призначено до судового розгляду (а.с .118). 23.10.2021 представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що жодні твердження відповідача, зазначені у відзиві не спростовують доводів позивачів щодо невиконання відповідачем обов`язків щодо виховання дитини, а тому найкращим способом діяти в інтересах дитини, залишити його проживати разом з позивачами (а.с. 130-134). Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, 23.11.2021 подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із станом здоров`я (а.с. 141). Представник позивача, який діє в інтересах [PERSON] просив відкласти розгляд справи, через зайнятість в іншому судовому процесі (а.с. 143). Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти позовних вимог, просили відмовити через необґрунтованість та безпідставність. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суд не повідомила, проте20.10.2021 від Служби надійшов висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав (а.с. 127). Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 04.08.2006, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 27.08.2010 розірвано (а.с. 20, 21). У вказаному шлюбі у сторін народився син, [PERSON] , [INFO] (а.с. 23). 28.09.2016 [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , актовий запис №2595 (а.с. 22). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] (а.с. 25). Згідно свідоцтва про народження [NUMBER] позивач [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] , а також [PERSON] є матір`ю [PERSON] згідно свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с. 29, 30). Згідно свідоцтва про право власності від 18.10.1996, виданого Ленінградською РДА у м. Києві та зареєстрованого в реєстрі №4542, [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , належить по 1/4 частині квартири [ADDRESS] (а.с. 39). Із відповіді на адвокатський запит вбачається від 23.06.2021 №163 Спеціалізованої школи №40 Святошинського району м. Києва, [PERSON] не приводив дитину до школи та не забирав сина, а також він протягом 2014-2017 рр. навчальних років на батьківських зборах/збираннях присутнім не був, участь в позакласних виховних заходах не брав (а.с. 42). Як вбачається із пояснень, [PERSON] від 02.06.2021 наданих ГУНП в Івано-Франківській області Верховисньке РВП, заявник проживає разом із своєю бабусею та відчимом, його батьки розлучилися коли йому було 2 роки, а [INFO] його мати померла, і щоб відволікти від стресової ситуації, бабуся його відправила на відпочинок в ЛОК «Верховина», однак про це дізнався його біологічний батько, тому він приїхав на територію комплексу забрати заявника, проте [PERSON] відмовився їхати разом з батьком, оскільки категорично проти, також зазначив, що повернутися додому він хоче тільки до бабусі з відчимом (а.с. 48). Зазначені обставини були також викладені у листі Філії ДЗСН ЛОК «Верховинна» від 23.06.2021 №23 (а.с. 51). Крім цього, 12.06.3021 №15 Філією ДЗСН ЛОК «Верховинна» складено протокол зборів в яких виявлено обставини того, що [PERSON] приїхав на території комплексу з вимогою забрати дитину, проте у присутності психолога дитина висловила своє бажання залишитися проживати разом з рідною бабусею та відчимом, та повернутися до навчання у рідну школу, де він має друзів, де йому дуже подобається навчатися, а також зазначив, що можливо в майбутньому буде спілкуватися зі своїм біологічним батьком, а поки не бачить в цьому сенсу (а.с. 52-58). Як вбачається із результатів психологічного обстеження [PERSON] , проведеного психологом [PERSON] , [PERSON] швидко пішов на контакт, розповідав де навчається, чим захоплюється, з ким дружить, проте під час розповіді про батька, у хлопчика тіло напружується, починають тремтіти кінцівки та голос, обличчя червоніє, очі наповнюються слізьми, дихання стає частим. Дані реакції показують стан збудження, що є характерним для стресової ситуації. Відмічено ознаки стресового напруження виникають тільки тоді, коли розмова стосується біологічного батька. На підставі чого зроблено висновок про те, що психоемоційний розвиток [PERSON] відповідає віковій категорії. Психологічні особливості травматичного досвіду, що викликані конфліктними стосунками з батьком та відсутністю його у вихованні дитини. Свого біологічного батька [PERSON] не сприймає, як батьківську фігуру. Бабуся, дядько та відчим займають важливе місце у життя хлопчика, з ними він пов`язує позитивні емоції, що відображаються у розмові з дитиною та при виконання тестових завдань (а.с. 61-63). Відповідачем в якості доказів надання дитині матеріальної допомоги надано до суду квитанцію про переказ ним [PERSON] грошові кошти у розмірі 3000 грн 00 коп. (аю.с. 101). А також, позивачем надано договір №100121052703 від 27.05.2021, згідно якого задля надання освітній послуг він влаштував [PERSON] в ТОВ «Центр освіти «Оптіма» на підставі чого позивач сплачує суму грошових коштів за надання освітніх послуг згідно додатку №27052021 від 27.05.2021 (а.с. 104-108). Як вбачається із висновку Святошинської РДА у м. Києві від 12.10.2021 №107-210/5861 з метою соціально-правового захисту неповнолітньої дитини на засіданні комісії з питань захисту прав дитини Святошинської РДА у м. Києві від 19.05.2021 прийнято рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав громадянина [PERSON] по відношенню до сина, малолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с. 128, 129). У ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20.03.2007 N 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`активного з`ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням ї характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дітей або зловживають своїми батьківськими правами, жорстоко поводяться з дітьми, шкідливо впливають на них своєю аморальною, антигромадською поведінкою. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що систематично, незважаючи на всі інші заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, і, такі засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимога або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовуєтьсяця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що батько ухиляється від виконання батьківських обов`язків, тобто, що він систематично не виконує свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитинамають право на безперешкоднеспілкуванняміж собою, крімвипадків, коли таке право обмежене. Згідно ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. За приписами ч. 4, ч. 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У висновку Святошинської РДА у м. Києві від 12.10.2021 встановлено, що на теперішній час малолітній [PERSON] проживає з бабусею, громадянкою [PERSON] , відчимом [PERSON] . Умови для проживання дитини створено належним чином. Згідно ст. 8 Конвенції про захист прав дитини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту і свобод і інших осіб. У п.п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої ВР України 27.02.1991, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 9 Конвенції, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Також згідно ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У рішенні у справі «М.С. проти України» від 11.07.2017 (заява №2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Також наголосив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно врахувати два аспекти: інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків з сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; у якнайкращих інтересам дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. У справі «Хант проти України» від 07.12.2006 ЕСПЛ наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинні існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У зв`язку із чим, суд приходить до висновку, що малолітній [PERSON] , [INFO] , повинен проживати із бабусею, де він ріс та проживає на даний момент, оскільки, як вбачається із матеріалів справи із батьком він не хоче проживати та на даний момент не хоче спілкуватися. Слід зазначити, що опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків, а також над громадянами, визнаними судом недієздатними внаслідок психічних захворювань. При цьому підстав для призначення дитині немає, оскільки у дитини є батько, який не відмовляється від здійснення своїх батьківських обов`язків та не позбавлений батьківських прав, а тому в цій частині необхідно відмовити. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Проте, оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок батька утримувати свого сина до повноліття, повноцінно забезпечувати його інтереси, судом встановлено наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, щомісячно у розмірі 1/4 і до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини від повідного віку з дня подання позову, оскільки позивачами не доведено, що відповідач має можливість сплачувати у твердій грошовій сумі, а тому визначений розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Суд допускає негайне виконання рішень суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць (ст. 430 ЦПК України). За загальним правилом судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 1 ст. 141 ЦПК України). Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовийзбір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 908 грн 00 коп. Враховуючи те, що позивачі в силу п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовними вимогами про стягнення аліментів, від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial