Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-13 00:00:00

У серпні 2016 року Харківська місцева прокуратура № 4 (далі - Прокуратура № 4) в інтересах держави в особі Харківської міської ради звернулася у суд до [PERSON] з позовом та просила: - встановити факт, який має юридичне значення, а саме: що [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, та [PERSON], [INFO], за якою 03 березня 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] є однією й тією ж особою; - визнати відумерлою спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року та складається з квартири [ADDRESS] у зв'язку з чим, визнати право власності на вказану квартиру за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради; - витребувати квартиру [ADDRESS] від добросовісного набувача [PERSON] на користь територіальної громади м. Харкова в особі Харківської міської ради. В обґрунтування позивач вказав, що спірна квартира на підставі Свідоцтва про право власності від 06 лютого 2009 року, виданого Виконкомом Московської районної ради м.Харкова, належала [PERSON] Під час видачі вказаного Свідоцтва прізвище [PERSON] з невідомих причин помилково зазначено як [PERSON]. Зазначена помилка унеможливлює вирішити питання про визнання відумерлою спадщину, яка відкрилась після її смерті, у зв'язку з чим необхідно встановити факт, а саме - що [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], є однією й тією ж особою. [INFO] року [PERSON] померла. Після її смерті до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини ніхто не звертався. 07 серпня 2015 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. посвідчено Договір купівлі-продажу за реєстровим № 2602, відповідно до якого [PERSON] продала вищезазначену квартиру [PERSON] Враховуючи, що зі смертю особи припиняється її правоздатність, укладення Договору купівлі - продажу спірної квартири здійснено всупереч вимогам статті 658 ЦК України, якою передбачено, що право продажу товару належить його власнику. Перебування спірної квартири у володінні [PERSON] порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою. Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2016 року встановлено факт, який має юридичне значення, а саме - що [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] року, і [PERSON], [INFO], за якою 03 березня 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS], є однією й тією ж особою. Визнано відумерлою спадщину, яка відкрилась [INFO] року після смерті [PERSON], [INFO], що складається з квартири [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., визнано за територіальною громадою м. Харкова в особі Харківської міської ради. Витребувано квартиру [ADDRESS], загальною площею 32,9 кв.м., житловою площею 16,6 кв.м., від добросовісного набувача [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER]) на користь територіальної громади міста Харкова в особі Харківської міської ради. Стягнуто з [PERSON] на користь прокуратури Харківської області суму судового збору в розмірі 5589,5 грн. Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2017 року заяву [PERSON] про скасування вказаного заочного рішення - залишено без задоволення. В апеляційній скарзі [PERSON] посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального права, просить скасувати заочне рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Зокрема зазначає, що на момент пред'явлення позову він був добросовісним набувачем спірної квартири; його право власності в установленому законом порядку не оспорено. Прокуратура № 4 та Харківська міська рада заочне рішення суду першої інстанції не оскаржили, письмових заперечень на апеляційну скаргу не надали. Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до вимог статті 303 ЦПК України - в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав. Встановлюючи факт, що має юридичне значення, суд першої інстанції вважав, що позов в цій частині є доведеним, оскільки підтверджується письмовими доказами. Задовольняючи позов в частині визнання спадщини відумерлою, визнання права власності та витребування майна від добросовісного набувача, суд першої інстанції виходив з того, що перебування спірної квартири у володінні відповідача порушує інтереси держави в особі Харківської міської ради, які випливають з встановленого статтею 1277 ЦК України порядку визнання спадщини відумерлою, у зв'язку з чим, квартира [ADDRESS] повинна бути витребувана у добросовісного набувача [PERSON] Однак погодитись з такими висновками не можна, оскільки суд неправильно застосував норми матеріального права; неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи. За статтею 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначені вимоги закону залишилися поза увагою суду першої інстанції. Спірною є квартира [ADDRESS]. Власником даного житла була [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане Виконавчим комітетом Московської районної в місті Харкові ради 06 лютого 2009 року, рішень Московської районної в місті Харкові ради від 12 січня 2009 року б/н та від 12 січня 2009 року № 4/48. Право власності [PERSON] було належним чином зареєстроване в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 03 березня 2009 року. Згідно з Актовим записом про смерть від 03 вересня 2015 року за № 13189 [INFO] року [PERSON] померла. 07 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі - продажу, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Міссіяж О.А. за реєстровим № 2602. Відповідно до умов пункту 1.1 вказаного Договору, [PERSON] зобов'язалася передати у власність, а [PERSON] прийняти у власність однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 32,9 кв. м., житловою площею 16,6 кв. м. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано за [PERSON] в Державному реєстрі прав на нерухоме майно 07 серпня 2015 року (номер запису про право власності 10726115). Статтею 396 ЦК України встановлено, що особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права відповідно до положень глави 29 ЦК України, в тому числі і на витребування цього майна від добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (стаття 388 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати. В пункті 26 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (далі - Пленум № 5) роз'яснено, що відповідно до положень частини 1 статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 статті 388 ЦК України. Оскільки відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, право на витребування майна від добросовісного набувача, передбачене статтею 388 ЦК України, переходить до спадкоємців власника. Таким чином, захист порушеного права можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати у набувача це майно. Разом із тим, віндикація як спосіб захисту права власності застосовується, коли власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним йому майном. Згідно з пунктом 23 Пленуму № 5 відповідно до статті 387 ЦК України та частини 3 статті 10 ЦПК України особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Таким чином, право на звернення до суду з вимогою про витребування майна від набувача має власник цього майна. Право власності [PERSON] на час розгляду справи ніким не оспорено, реєстрація права власності не скасована, вказаний Договір купівлі-продажу, на підставі якого відповідач набув право власності, в судовому порядку недійсним не визнаний, а правові підстави вважати цей договір нікчемним відсутні. Даних про скоєння будь-якою особою правопорушення щодо оформлення Договору купівлі-продажу спірної квартири в матеріалах справи немає. Не надано таких доказів і суду апеляційної інстанції. Оскільки на час укладення Договору купівлі-продажу Харківська міська рада не була власником майна, твердження позивача про те, що спірна квартира вибула із володіння власника поза його волею є безпідставними, а відсутність цієї ознаки виключає застосування статті 388 ЦК України. Отже, визнати спадщину відумерлою та визнати право власності на спірну нерухомість за наявності оформленого та неоспореного права власності [PERSON] відповідно до вимог статті 1277 ЦК України не є можливим. В Главі 6 Розділу IV ЦПК України закріплено порядок розгляду судом справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік юридичних фактів, що підлягають встановленню в судовому порядку, наводиться у статті 256 ЦПК України і не є вичерпним. У судовому порядку можуть бути встановлені й інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не передбачено іншого порядку їх встановлення. Оскільки ХМР, в особі якої в інтересах держави звернулася Прокуратура № 4, не є на даний час особою, права та інтереси якої порушені, підстав для задоволення позову про встановлення факту, що має юридичне значення немає. Підставами для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення чи неправильне застосування норм матеріального або процесуального права (пункти 3, 4 частини 1 статті 309 ЦПК України). Враховуючи викладене, суд неправильно застосував норми матеріального права, які регулюють правовідносини, що виникли у справі, у зв'язку з чим заочне рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed