Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-02 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просила стягнути з нього аліменти на утримання їх неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини усіх видів його заробітку (доходів) щомісячно, а після досягнення повноліття [PERSON] в розмірі ? частини від усіх видів його заробітку на утримання сина [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що їх спільні діти повністю знаходиться на її утриманні, а відповідач ухиляється від надання будь-якої матеріальної допомоги, хоча має таку можливість, оскільки офіційно працевлаштований в Обласному спеціалізованому Будинку дитини. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, однак не уточнюючи їх, просила стягувати з відповідача 2000 грн. аліментів. Враховуючи те, що про час і місце розгляду справи відповідач був повідомлений в порядку, визначеному ст. 76 ЦПК України, про причини неявки до суду він не повідомив, заперечення проти позову не подав, суд вважає за можливе ухвалити рішення заочно на підставі наявних доказів у справі. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи і оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обовязків і традиційно закріплюється в сімейному законодавстві. Таке утримання є безумовним, оскільки закон не передбачає будь-яких спеціальних умов для виникнення обовязку батьків з утримання своїх дітей, та не передбачає звільнення батьків від утримання незалежно від того, чи є вони працездатними, та чи є в них кошти, достатні для утримання. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 pоку встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, вони зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Судом установлено, що сторони на момент подачі позову перебувають в зареєстрованому шлюбі з 18.01.2003 року та є батьками неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Домовленості про утримання спільних дітей сторони не досягли. Відповідач є здоровою особою 41 року; з останнього місця роботи в Обласному спеціалізованому будинку дитини Житомирської обласної ради звільнився за власним бажанням 10.10.2016 року (довідка будинку дитини від 24.10.2016 року № 280 та Новоград-Волинської ОДПІ від 24.10.2016 року), а інших відомостей щодо свого працевлаштування суду не надав; не достатньо приймає участі у вихованні своїх дітей; будь-яких поважних причин, що унеможливлюють надання ним матеріальної допомоги своїм дітям, на момент розгляду справи не існує; в судове засідання відповідач не прибув та не надав жодних заперечень проти позову, в тому числі і будь-яких відомостей щодо розміру його заробітку, відтак він спроможний сплачувати аліменти. Обовязок по утриманню неповнолітніх дітей не може бути покладений виключно на одну матір. Способи виконання обовязку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені ст. 181 СК України, за змістом якої, аліменти за рішенням суду присуджуються у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182 СК України. Зокрема, до підстав визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі ст. 184 СК України відносить: нерегулярний, мінливий дохід платника аліментів, одержання частини доходу в натурі та інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки відповідач на момент розгляду справи не має постійного місця роботи та сталого заробітку, суд приходить до висновку про стягнення з нього аліментів у твердій грошовій сумі, що відповідатиме положенням ст. 184 СК України. Враховуючи визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку (ст. 7 Закону: 1531 грн. для дітей віком від 6 до 18 років); розмір середньої заробітної плати по Житомирський області (згідно з офіційними даними Мінфіну України та Державного комітету статистики у Житомирській області за вересень 2016 року вона становила 4 216 грн.); потребу позивачки у фінансовій допомозі з боку відповідача, який є людиною працездатного віку, суд приходить до висновку, що відповідач взмозі сплачувати аліменти в розмірі по 800 грн. на кожного сина. Це відповідатиме засадам розумності, виваженості і справедливості. Закон рівною мірою покладає обовязок щодо утримання неповнолітніх дітей на обох батьків, що разом із присудженою сумою аліментів, забезпечить належне їх утримання. Також суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір в сумі 551,20 грн.

Outcome: partial