Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказував на те, що він є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Чернівці, вул. Кобзарська, 19. На даний час в його квартирі крім нього зареєстровані та проживають члени його сім`ї, а саме доньки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Крім зазначених осіб у вищевказаному будинку зареєстрована, але не проживає його колишня дружина [PERSON] При цьому зазначав, що у квітні місяці 2012 року відповідач забрала всі свої речі з будинку та стала проживати в іншому місці. Місце її фактичного проживання йому не відоме, а діти проживають разом із ним та перебувають на його утриманні. Також зазначав, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 18.12.2012 року [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її дітей та починаючи з квітня 2012 року відповідачка перестала нести витрати по утриманню будинку та сплачувати комунальні платежі, повністю припинила виконувати обовязки, повязані з утриманням та оплатою будинку. Всі витрати по утриманню квартири, оплати комунальних платежів несе він та члени його сім`ї. Посилаючись на вказане, з метою усунення перешкод в користуванні власністю, просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинком №19 по вул. Кобзарська в м. Чернівці. В судове засідання позивач не зявився, хоча повідомлявся про час та місце розгляду справи, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить позов задовольнити, не заперечує проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідачка в судове засідання не зявилася, хоча належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи шляхом розміщення відповідного оголошення в засобах масової інформації, про причини своєї неявки суд не повідомила та не подала відповідної заяви про відкладення розгляду справи. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 169 ЦПК у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки представник позивача не заперечував проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідача, суд вважає, що по справі слід ухвалити заочне рішення. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень окрім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Як убачається з матеріалів справи, відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, будинок №19 по вул. Кобзарська в м. Чернівці належить на праві приватної власності позивачу на підставі договору купівлі-продажу від 27.11.2008 року (а/с 7,8,9). Так, права власника жилого приміщення визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 45 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 1 ст. 391 цього ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, судом встановлено, що у зазначеній вище квартирі зареєстровані позивач [PERSON], колишня жінка [PERSON] та діти [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довідкою ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 18.01.2016 року (а/с 15). Реєстрація відповідача у належному позивачу будинку на момент розгляду справи також підтверджується довідкою адресно-довідкового підрозділу ГУДМС України в Чернівецькій області (а/с 20). Відповідно до рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці 18.12.2012 року шлюб між позивачем та відповідачкою було розірвано (а/с 10). Крім того, як убачається з матеріалів справи, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.07.2014 року відповідачку [PERSON] позбавлено батьківських прав відносно її доньок (а/с 11-13). Як убачається з акту ТОВ «ТД Укрвторресурс» від 18.01.2016 року відповідачка зареєстрована за адресою [INFO], проте з квітня 2012 року не проживає за вказаною адресою (а/с 14). Так, ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. За змістом ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, необхідною умовою виникнення сервітутного права на користування житлом є спільне проживання членів сімї з власником житла та ведення спільного господарства. Разом з тим, як установлено судом, відповідач понад один рік відсутня за місцем своєї реєстрації та, й відповідно в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження поважності причин не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні понад один рік. При цьому, ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, при вирішенні спорів, пов'язаних із користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу ІІІ ЖК України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Судом встановлено, що сімейні стосунки між позивачем та відповідачкою припинились внаслідок розірвання шлюбу, що підтверджується копією рішення Першотравневого районного суду м.Чернівці від 18.12.2012 року. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Згідно розяснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав і інтересів осіб. Виходячи з загальних положень права власності, власнику належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Захист права власності регулюється нормами Цивільного кодексу України. Згідно ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Так, Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, відповідно до якого закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, оцінивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що права позивача вільно реалізовувати право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідач не є власником будинку або членом сімї власника, безпідставно значиться зареєстрованою за адресою місцезнаходження належній позивачу, тим самим чинить йому перешкоди у користуванні власністю. Таким чином, права позивача як власника зазначеного вище будинку підлягають захисту шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок її відсутності у ньому без поважних причин, оскільки чинне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за громадянами, які хоча і правомірно вселилися у спірний будинок власника, але на час розгляду справи не є членом його сімї. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved