Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-04 00:00:00

У січні 2019 р. [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування виконавчого комітету Ізмаїльської міської ради про визначення місця проживання дитини, мотивуючи позов тим, що 03.02.2007року між відповідачем [PERSON] та позивачем був укладений шлюб,який був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану по м. Ізмаїл Ізмаїльського міськрайонного управління Одеської області, актовий запис №42. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду від 13.05.2014 року по справі №500/1967/14-ц шлюб між відповідачем та позивачем був розірваний. Від шлюбу вони мають доньку [PERSON] , [INFO] , яка мешкає разом з позивачем, однак остаточної згоди щодо місця проживання доньки між нею та відповідачем не досягнуто. Вважає, що в інтересах доньки проживати саме з позивачем. Вона має достатньо часу відводити дитину до школи, займатися із нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про дитину. Позивач проживає у комфортабельному будинку з сучасним ремонтом та обладнанням, де створені всі умови для проживання, виховання та утримання дитини. В цьому будинку обладнана кімната для дитини, щоб донька могла мати здоровий сон, навчатися, гратися. 19 листопада 2014 року позивач уклала шлюб з [PERSON] її чоловіком [PERSON] та її донькою [PERSON] склалися дуже гарні стосунки. Таким чином вважає, що проживання доньки разом з позивачем відповідає її інтересам. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Представник органу опіки та піклування у судове засідання не з`явився, свою правову позицію висловив у висновку від 18.02.2019 року. Оскільки відповідач визнав позов, суд на підставі положень ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами розгляду підготовчого засідання ухвалює рішення. У зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, , суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с.7) З 03.02.2007 р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 13.05.2014 року шлюб між сторонами розірвано, та рішення набрало чинності 26.05.2014 року (а.с.6) Згідно матеріалів позовної заяви після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з матір`ю. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, місце проживання доньки сторін - [PERSON] , [INFO] , зареєстроване за адресою реєстрації позивача: [ADDRESS] , - з 26.05.2015 року і по теперішній час.( а.с.9) У відповідності до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно до ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка недосягла десяти років,визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно до ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно до висновку та клопотання органу опіки міста, висловлена думка, що проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю є більш доцільним для її виховання, що співпадає з бажанням самої дитини (а.с.21,22). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст.ст.18,27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п.1 ст.9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини . В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч.1ст.3, ст.9 Конвенції про права дитини, ч.ч.2 і 3 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог.

Outcome: approved