Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-09 00:00:00

У січні 2012 року банк звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 28 грудня 2007 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено рамкову угоду, згідно умов якої позивач мав право на підставі договорів про надання траншу, які є її невід'ємною частиною, у майбутньому надавати боржнику кредитні кошти у гривні, доларах США або євро із загальним лімітом заборгованості на дату надання траншу порахованої з використанням курсів НБУ для відповідних валют не більше ніж 80000 доларів США в межах терміну 180 місяців з моменту підписання цієї угоди. На підставі та в межах рамкової між позивачем та [PERSON] було укладено договір про надання траншу, відповідно до умов якого [PERSON] було надано кредит у розмірі 44000 доларів США зі сплатою 14 % річних на 72 календарних місяці. 28 грудня 2007 року між позивачем та [PERSON] був укладений договір поруки, згідно умов якого поручитель зобов'язалася перед банком відповідати за виконання позичальником перед кредитором усіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору, як існуючих на теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому. Відповідачі свої зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів не виконали, заборгованість станом на 06 жовтня 2011 року склала 297669,12 грн., яку позивач просив стягнути солідарно з відповідачів на його користь (а.с.2-3). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 лютого 2014 року позов задоволено: стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованість за договором про надання траншу № 12.13558/340 від 28 грудня 2007 року в сумі 297 669,12 грн., яка складається з: заборгованості по капіталу у розмірі 27 862,88 доларів США, в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7.9712- 222100,59грн., заборгованості по процентам по графіку у розмірі 1968,58 доларів США, в гривневому еквіваленті 15691,94 грн., заборгованості по процентам за фактичне користування простроченим капіталом у розмірі 446,87 доларів США, в гривневому еквіваленті 3562,09 грн., пені у розмірі 563 14,50 грн. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «ПроКредит Банк» судові витрати у розмірі 2976,69 грн. (а.с. 132-135). В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись порушення судом норм процесуального права, просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити в задоволенні позову (а.с.139-141). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та [PERSON] було укладено договір про надання траншу № 12.13558/340, відповідно до умов якого банк надав [PERSON] кредит на задоволення особистих неспоживчих потреб у розмірі 44000 доларів США зі сплатою 14 % річних на 72 календарних місяці, а [PERSON] зобов'язався кошти прийняти, належним чином їх використовувати та повернути у строк та на умовах, передбачених договором і графіком повернення кредиту, та сплатити відсотків з усіма його змінами. Кредитні кошти в розмірі 44000 доларів США були надані [PERSON] 28 грудня 2007 року, що підтверджується меморіальним валютним ордером № 3005 4 від 28 грудня 2007 року (а.с. 12-13, 14 -15,16-17, 18-19). На забезпечення виконання зобов'язань, 28 грудня 2007 року між ЗАТ «ПроКредит Банк», правонаступником якого є ПАТ «ПроКредит Банк», та [PERSON] був укладений договір поруки № 340-ДП1, згідно умов якого поручитель зобов'язалася перед банком відповідати перед кредитором у повному обсязі за виконання позичальником усіх його зобов'язань, що виникли з кредитного договору як існуючих в теперішній час, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с. 21 -23). Відповідачами порушуються взяті на себе зобов'язання щодо повернення кредиту та сплати процентів, внаслідок чого станом на 06 жовтня 2011 року відповідно до розрахунку виникла заборгованість у розмірі 297669,12 грн., яка складається з: заборгованості по капіталу - 27 862,88 доларів США, що в гривневому еквіваленті за курсом НБУ 7.9712 складає 222100,59грн., заборгованості по процентам по графіку у розмірі 1968,58 доларів США, в гривневому еквіваленті 15691,94 грн., заборгованості по процентам за фактичне користування простроченим капіталом у розмірі 446,87 доларів США, в гривневому еквіваленті 3562,09 грн., пені у розмірі 563 14,50 грн. (а.с.11). Задовольняючи позовні вимоги, суд 1 інстанції виходив із того, що відповідачі не виконували умов договору щодо повного та своєчасного повернення кредитних коштів, у зв'язку з чим станом на 06 жовтня 2011 року виникла заборгованість у сумі 297669,12 грн., яка підлягає стягненню з відповідачів як солідарних боржників. Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки згідно із ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. А відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним, у встановлений договором строк (ч.1 ст. 530 ЦК України). Зокрема пунктами 1,4 договору 12.13558/340 встановлено, що позичальник зобов'язується здійснювати погашення кредиту на умовах, зазначених в договорі та додатку № 1 до договору. Згідно п. 10.2 Рамкової угоди при порушенні, встановлених Договорами строків погашення грошових зобов'язань позичальник сплачує штрафну пеню у розмірі 0,5 % від суми непогашеної заборгованості, але не менше ніж 15 грн. у еквіваленті валюти кредиту за кожний календарний день прострочення, включаючи день повного погашення заборгованості. Згідно із ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, що і зазначено договором поруки № 340-ДП1, від 28 грудня 2007 року, зокрема п.2.1 у випадку невиконання боржником своїх зобов'язань за кредитним договором, поручитель несе в повному обсязі солідарну відповідальність перед Банком. Пунктом 2.2, 2.3. договору поруки встановлено, що на момент укладення Договору, Рамковою угодою встановлені наступні лімітні умов кредитування: ліміт суми кредитування - 80000 доларів США; ліміт строку кредитування до 28 грудня 2022 року; максимальний розмір процентів 40% річних. Поручитель погоджується, усі інші зміни до будь-якої Рамкової угоди та/чи інших Кредитних договорів, а також нових Кредитних договорів на підставі рамкової угоди не є такими, що збільшують обсяг його відповідальності. Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції порушено норми процесуального права, оскільки не було зупинено провадження по даній справі до розгляду Ленінським районним судом м. Дніпропетровська заяви [PERSON] про визнання [PERSON] недієздатним та встановлення над ним опіки, - не являється підставою для скасування рішення суду, оскільки позовні вимоги [PERSON] про визнання рамкової угоди та договору про надання траншу від 28 грудня 2007 року недійсним судом розглянуті. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24 січня 2013 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Посилання апелянта на те, що розгляд даної справи неможливий до розгляду справи про визнання [PERSON] недієздатним та встановлення над ним опіки - є надуманим, оскільки позовні вимоги про визнання правочинів недійсними про пригляду справи у порядку окремого проваджені - не заявлені. Посилання в апеляційній скарзі на неправильну оцінку доказів не може бути прийнято апеляційним судом до уваги, оскільки згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції. Інші доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не спростовують правильність висновків суду. Судом 1 інстанції у досить повному обсязі з'ясовані права та обов'язки сторін, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін. У той же час не можна погодитись з рішенням суду в частині солідарного стягнення з відповідачів сплаченого позивачем судового збору у розмірі 2976, 69 грн. Так, згідно із ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. Вказана норма права не передбачає стягнення судових витрат у солідарному порядку, тому рішення суду в цій частині згідно із п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підлягає зміні, а судові витрати - стягненню у дольовому порядку.

Outcome: partial