Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

У січні 2015 р. державне підприємство «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» пред'явило до суду даний позов, яким просило стягнути з [PERSON] суму майнової шкоди 2016 грн. заподіяної внаслідок вчинення злочину. В обґрунтування вимог послалося на те, що проведеним досудовим розслідуванням стосовно [PERSON] було встановлено, що той у період з 24 по 27 серпня 2011 р. шляхом шахрайства та використання підроблених документів заволодів грошовими коштами цього підприємства, чим завдав майнову шкоду в зазначеному розмірі. На стадії досудового розслідування підприємством було заявлено цивільний позов до [PERSON] на вказану суму та з вказаних підстав, але при судовому провадженні ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва дане кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] у скоєнні злочинів передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України було закрито і його звільнено від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строку давності. Посилаючись на нереабілітуючі підстави звільнення відповідача від кримінальної відповідальності та доведений досудовим розслідуванням факт вчинення злочину, просили позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував через недоведеність заподіяння майнової шкоди позивачу через відсутність преюдиціального вироку суду яким б була встановлена вина [PERSON] і відсутності доказів на вину відповідача зібраних в цій цивільній справі, як-то експертизи фінансових документів щодо їх підроблення. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини. За обвинувальним актом у кримінальному провадженні, затвердженим 31 липня 2014 р. [PERSON] обвинувачувався в тому, що в період з 24 по 27серпня 2011 р., він на той час працівник ДП «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» надав до бухгалтерії підприємства звіт про використання коштів виданих на відрядження, в якому зазначив завідомо неправдиві відомості про те, що втратив у відрядження грошові кошти в сумі 2016 грн. та одночасно зі звітом подав завідомо підроблені рахунок, фіскальний чек про нібито сплачені послуги на проживання в готелі на дану суму та отримав цю суму в якості компенсації за витрачені у відрядженні кошти. Дії [PERSON] кваліфіковані органом досудового розслідування за ч. 1 ст. 190, ч. 4 ст. 358 КК України. 23 липня 2014 р. ДП «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» долучило до зазначеного кримінального провадження цивільний позов про стягнення з [PERSON] на свою користь заподіяну матеріальну шкоду внаслідок зазначеного вище злочину в сумі 2016 грн. Відповідно до обвинувального акту ДП «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» визнано цивільним позивачем (а.с.44-50). Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєва від 09 вересня2015 р. у справі №1-кп/489/500/14, роз'ясненою ухвалами від 17 та 31 березня 2015 р. кримінальне провадження за клопотанням захисника обвинуваченого стосовно [PERSON] за наведеним обвинуваченням закрито зі звільненням від кримінальної відповідальності у зв'язку із закінченням строку притягнення до кримінальної відповідальності, а цивільний позов ДП «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект» залишено без розгляду. Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників, а також випадки їх повної матеріальної відповідальності встановлені главою ІХ Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України). Так, згідно зі статтею 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, зокрема, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (п.3 ст.134 КЗпП) у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли працівник був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом ( п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29 грудня 1992 р. «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам , організаціям їх працівниками»). Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 61 ЦПК України передбачено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до ч. 3 ст. 285 КПК України, підозрюваному, обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності, повинно бути роз'яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку. Отже, відсутність обвинувального вироку суду стосовно відповідача не позбавляє факту доведеності вчинення ним злочину внаслідок його згоди на звільнення з нереабілітуючої підстави, оскільки таке звільнення можливе лише стосовно суб'єкта злочину, наявності інкримінованих складу злочину та форми вини. В разі заперечення своєї вини або іншої складової злочину відповідач не повинен був погоджуватися на звільнення від кримінальної відповідальності з ьтакої підстави, а доводити свою невинуватість в загальному порядку. На це вказує і роз'яснення у постанові Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 12 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», що при вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час попереднього, судового, апеляційного або касаційного розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також, що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення. За такого, на думку суду, склад умисного злочину з матеріальним складом в діях [PERSON] що інкримінований в обвинувальному акті в кримінальному провадженні має місце, а отже, не підлягають доведенню наново й збитки завдані злочином ДП «Науково-виробничий комплекс газотурбобудування «Зоря» - «Машпроект», які підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача в сумі 2016 грн. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір 243,60 грн.

Outcome: approved