Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням письмової заяви від 15.09.2020 року та уточнення позовних вимог, просить визнати земельні ділянки, що знаходяться по [ADDRESS] об`єктами спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] та провести поділ цих земельних ділянок між ними відповідно до висновку експерта. Позов обґрунтовано тим, що позивач з листопада 2006 року почав проживати з відповідачем однією сім`єю як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання сторонами по справі було придбано домоволодіння [ADDRESS] , при цьому покупцем у договорі купівлі-продажу житлового будинку від 09 листопада 2007 року значиться відповідач. Рішенням Павлоградської міської ради від 12.02.2008 року земельна ділянка площею 0,1000 га (кадастровий номер 1212400000:02:066:0135) для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та земельна ділянка площею 0,0679 га (кадастровий номер № 121240000:02:066:0136) для ведення особистого селянського господарства домоволодіння [ADDRESS] були передані безкоштовно у власність [PERSON] . Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року встановлено факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, в період з листопада 2006 року до 14 грудня 2007 року. На даний час відносини між позивачем та відповідачем погіршилися. На думку позивача, придбані в період спільного проживання земельні ділянки є спільно нажитим майном, яке підлягає поділу між подружжям. У судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити їх у повному обсязі. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, просила відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін у справі, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість вимог позивача, перевіривши належність, допустимість, достовірність, достатність доказів, оцінивши докази кожний окремо та у сукупності суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч.1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Судом встановлено, що 09 листопада 2007 року відповідач придбала житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується копією договору купівлі-продажу житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Павлоградського міського нотаріального округу Семенякою А.А. та зареєстрованого в реєстрі № 1941 (а.с.16). У позовній заяві та у судовому засідання позивача зазначив, що придбаний будинок був розвалений і на теперішній час його не існує. Рішенням Павлоградської міської ради № 569-30/V від 12.02.2008 року відповідачу передано безкоштовно у власність земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлових будинків, для ведення особистого селянського господарства, в тому числі: для будівництва та обслуговування житлових будинків 1000 кв.м.; для ведення особистого селянського господарства 679 кв.м. (а.с.19). На підставі зазначеного рішення відповідачу 16 травня 2008 року було видано державні акти на право власності на земельну ділянку, а земельним ділянкам присвоєні кадастрові номери: 1212400000:02:066:0135 та 121240000:02:066:0136 (а.с.22,23). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що вищевказані земельні ділянки були придбані відповідачем під час проживання їх однією сім`єю, як чоловіка та жінки. Факт проживання позивача та відповідача однією сім`єю, як чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі між собою, в період листопада 2006 року до 14 грудня 2007 року було встановленого рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2019 року (справа №185/9704/18) (а.с.115). За приписами частини 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до\~п.5\~ч.1\~ст.57\~Сімейного кодексу\~України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи різні редакції 57 та 61 статтей Сімейного кодексу України, якщо земельна ділянка або житло були приватизовані та набуті у власність під час діючого шлюбу з 08 лютого 2011 року до 12 червня 2012 року, то таке майно вважається спільною сумісною власністю подружжя. З наданих позивачем доказів вбачається, що відповідач набула право власності на земельні ділянки, розташовані по [ADDRESS] , внаслідок приватизації у 2008 році, а отже вони не є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином, суд приходить до висновку, що підстав для визнання вищевказаних земельних ділянок об`єктами права спільної сумісної власності, а також їх поділу між подружжям немає, а тому в задоволенні позову слід відмовити повністю. Відповідно до ч.1,2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed