Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

У січні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 13 жовтня 2005 року між банком та [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту зі строком дії до 06/08. За умовами договору відповідач зобовязалася повернути кредит, сплатити проценти в обумовлені у Звіті та Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам строки. Оскільки відповідач не виконала своїх зобовязань, позивач просить стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість по відсотках за договором від 14.03.2008 року, нарахованих на прострочену заборгованість по кредиту за період з 30.11.2012 року по 30.11.2015 року у розмірі 6\~842,98 гривні та судовий збір у сумі 1\~218 гривень. У запереченні на позов відповідач зазначила, що позивач уже звертався до суду з тотожним позовом. Рішенням Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року у справі № 300/1091/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до неї про стягнення заборгованості за кредитним договором було відмовлено в позові. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2015 року апеляційна скарга банку була відхилена, а рішення суду першої інстанції без змін. Відповідач вважає, що провадження в справі слід закрити. В судове засідання представник позивача не зявилася, подала заяву в якій позов не визнала, просила розглянути справу без її участі, а також врахувати її позицію, що викладена в запереченні на позов. Дослідивши матеріали справи суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Згідно з ч.3 статті 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що рішенням Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року у справі № 300/1091/13-ц за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, було повністю відмовлено в позові про стягнення з відповідачки [PERSON] заборгованості в сумі 29\~929,88 гривень за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2005 року, згідно з яким вона отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у звязку зі спливом позовної давності. Рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2014 року рішення Воловецького районного суду було скасоване та ухвалено нове про задоволення позову. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від24 червня 2015 року рішення апеляційного суду Закарпатської області від 19 лютого 2014 року було скасоване, справа передана на новий розгляд апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 13 жовтня 2015 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» було відхилено, рішення Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року залишено без змін. У рішенні Воловецького районного суду від 17 грудня 2013 року, яке набрало законної сили, зазначається, що враховуючи, що позов предявлено 14 жовтня 2013 року, а перебіг позовної давності почався по закінченні річного строку чинності кредитного ліміту, тобто 14 жовтня 2006 року, суд визнав, що позов предявлено поза межами позовної давності, встановленої статтею 257 ЦК України, а тому в позові слід відмовити на цій підставі. Таким чином, на підставі вищезазначеного рішення суду, що набрало законної сили, суд встановив, що по вимогах позивача про стягнення заборгованості, що випливають з кредитного договору б/н від 13 жовтня 2005 року між банком та [PERSON], відповідно до якого відповідачка отримала кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну карту, сплив строк позовної давності, що є підставою для відмови в позові. Згідно з розясненнями, які містяться у абзаці третьому пункту 31 постанови № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» (в редакції постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №\~7), оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Оцінюючи твердження відповідачки [PERSON] щодо тотожності предявленого до неї позову суд виходить з того, що в розглядуваній справі позивач змінив ціну позову та період за який нараховано заборгованість, а тому позов не може вважатися тотожним. Відмовляючи в позові суд виходить також з того, що підставами позову є невиконання відповідачкою своїх зобовязань за кредитним договором б/н від 13 жовтня 2006 року, щодо якого вже є рішення суду, яке набрало законної сили, а в прохальній частині позову позивач просить стягнути заборгованість по відсотках за договором б/н від 14.03.2008 року, укладення якого між сторонами позивачем не доведено.

Outcome: dismissed