Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до Менського районного суду Чернігівської області з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Мотивувала свої позовні вимоги тим, що їй на праві власності належить житловий будинок № 85 а з надвірними будівлями, що розташований по вул. Сіверський шлях в м. Мена, Чернігівської області, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. В даному господарстві зареєстрована відповідач [PERSON], а саме колишня невістка позивача [PERSON], яка з лютого 2017 року в даному господарстві не проживає. Позивач не може в повній мірі використовувати права власника, оскільки відповідач залишаються зареєстрованою за даною адресою. Тому позивач для захисту своїх прав звернулася до суду. Враховуючи, що у вказаному в позовній заяві домоволодінні зареєстрований малолітній син відповідача [PERSON], [INFO], який на даний час проживає з матірю, з метою недопущення порушення прав останнього, судом залучено його до участі в справі в якості співвідповідача, а також орган опіки та піклування Менської районної державної адміністрації в якості третьої особи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, наполягали на їх задоволенні. Крім цього, позивач доповнила, що зареєструвала відповідачів в своєму будинку, коли вони проживали однією сімєю з її сином, на даний час сімя розпалась, шлюб між ними розірвано, відповідач в грудні 2016 року зібрала свої речі і пішла проживати до іншого чоловіка, тому на даний час, на думку позивача, відсутні будь які підстави для реєстрації відповідача [PERSON] в домоволодінні, що належить позивачеві. З приводу малолітнього відповідача [PERSON], її внука, позивач не наполягала на позовних вимогах. Відповідач [PERSON] та законний представник малолітнього позивача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні показала, що дійсно вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача, від шлюбу мають сина [PERSON], проте сімейні відносини не склались. В кінці 2016 року відповідач зібрала свої речі і пішла від чоловіка, її ніхто не виганяв і перешкод не чинив. Проти задоволення позову не заперечувала, проте вказала суду, що вона не має свого власного житла або іншого місця, де б могла зареєструвати місце проживання своє і своєї дитини. Представник служби у справах дітей Менської РДА [PERSON] в судовому засіданні показала, що дійсно відповідач [PERSON] проживала в зареєстрованому шлюбі з сином позивача [PERSON], від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON]. На даний час шлюб між ними розірвано, дитина проживає з матірю, яка не має власного житла, а тому їм нема де зареєструвати своє місце проживання. В судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані свідки. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показав, що проживає по сусідству з позивачем. Знає відповідача, яка була її невісткою, проте з кінця минулого року вона з ними не проживає. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] показала, що проживає по сусідству з позивачем. Відповідач з початку 2017 року не проживає за даною адресою, більше свідок її не бачила. Представник третьої особи Менської міської ради Чернігівської області в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі. За таких обставин, справу можливо розглянути без участі представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], відповідача [PERSON] та законного представника малолітнього відповідача [PERSON] [PERSON], представника служби у справах дітей Менської РДА [PERSON], враховуючи покази свідків та дослідивши всі зібрані по справі докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 71 ч. 1 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР) при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно з положеннями ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 405 Цивільного кодексу України (далі ЦК України)\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідачі є членами сімї власника житла, тому правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст. 405 ЦК України. При цьому встановленню підлягають обставини відсутності відповідачів у спірному житлі не менше одного року, а не обставини поважності причин відсутності їх за місцем реєстрації. У судовому засіданні достеменно встановлено, що позивачу на праві власності належить житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по вул. Сіверський шлях, 85 а в м. Мена Чернігівської області, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.21). За вказаною адресою, крім позивача власника будинку, зареєстровані: її син [PERSON], внук [PERSON], зареєстровані, але не проживають: невістка [PERSON], внук [PERSON], що підтверджується довідкою № 2672,04-17, виданою Менською міською радою 18 серпня 2017 року (а.с.6) При цьому, як встановлено судом, всі вищевказані особи зареєстровані в домоволодінні, що належить позивачу, відповідно до вимог чинного законодавства, чого в судовому засіданні не заперечувала сама власниця будинку. Також, судом встановлено, що син позивача [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано. Від даного шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 21 СУ України шлюбом є сімейний зв'язок жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обовязків подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Права і обовязки членів сімї власника житлового будинку (квартири) передбачені ст. 156 ЖК України. Відповідно до ч. 4 цієї статті до членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Зазначені вимоги кореспондуються із вимогами ст. 405 ЦК України, відповідно до якої члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Серед основних прав і свобод людини і громадянина [PERSON] України проголошує право на житло. Тобто право на житло це одне із найважливіших соціально економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Стаття 8 п. 1 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод визначає, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Відповідно до ст. 25 Загальної декларації прав людини «Кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоровя й добробуту її самої та її родини». Невідємне право кожної людини закріплено і в інших міжнародно правових документах про права людини, в тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (ст.10). При цьому, як вбачається із п. 1 ст. 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Відповідно до ст. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матірю. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, не зважаючи на визнання позовних вимог відповідачем [PERSON], суд не знаходить належних доказів для їх задоволення, оскільки, враховуючи інтереси малолітньої дитини, задоволення позовних вимог про визнання його таким, що втратив право на користування житлом породить безпритульність, а також враховуючи, що позивач звернулась до суду в серпні 2017 року, тоді як відповідачі не проживають в належному їй будинку з грудня 2016 року, тому суд приходить до висновку, що позивач передчасно звернулась до суду з даним позовом, оскільки відповідачі не проживають у спірному будинку менше строку, передбаченого ст. 405 ЦК України. За таких обставин, суд вважає позовні вимоги безпідставними, та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed