Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-26 00:00:00

у січні 2020 року [PERSON] через свого представника - адвоката Петренко І.Л. звернулась до суду з вказаним позовом, мотивуючи його тим, що на підставі ордеру № 422 від 14.01.2014 року її мати - [PERSON] , отримала кімнату [ADDRESS] , на сім`ю у складі 3-х чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 27.12.2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , котрий з 28.01.2014 року був зареєстрований у кімнаті [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. [PERSON] не проживає у кімнаті з січня 2016 року, його особисті речі в кімнаті відсутні, він не несе витрат по її утриманню. Його реєстрація створює перешкоди у користуванні даним житлом, тому посилаючись на положення ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням кімнати [ADDRESS] . Ухвалою від 17.01.2020 року відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі без повідомлення сторін та призначено судовий розгляд на 27.03.2020 року (а.с. 28-29). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Так, судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивача [PERSON] (дівоче - [PERSON] ) (а.с. 10, 11). На підставі ордеру № 422 від 14.01.2014 року [PERSON] , отримала кімнату [ADDRESS] , на сім`ю у складі 3-х чоловік: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). 27.12.2013 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] (а.с. 13). [INFO] [PERSON] померла (а.с. 14). Розпорядженням Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації № 498ь від 13.08.2014 року [PERSON] призначено піклувальником над неповнолітньою [PERSON] та покладено на неї відповідальність за збереження житла за адресою: [ADDRESS] (а.с. 15). З матеріалів справи вбачається, з 28.01.2014 року у кімнаті [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с. 16). Згідно актів про не проживання особи від 11.01.2018 року, [INFO] , 25.05.2018 року [PERSON] не проживає у кімнаті [ADDRESS] , з січня 2016 року (а.с. 17-19). Згідно довідки Національного університету біоресурсів і природокористування України № 21 від 24.02.2016 року [PERSON] проживає у студентському гуртожитку [ADDRESS] і сплачує за комунальні послуги (а.с. 20). Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Повага до права людини на житло закріплена у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини та відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно із ст. 4 ЖК УРСР жилі будинки, а також жилі приміщення в інших будівлях, що знаходяться на території Української РСР, утворюють житловий фонд. Житловий фонд включає, зокрема, жилі будинки і жилі приміщення в інших будівлях, що належать державі (державний житловий фонд). Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. У справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК УРСР), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (ст. 107 ЖК УРСР). Із встановлених судом обставин необхідно дійти до висновку про те, що [PERSON] втратив інтерес до кімнати, його відсутність не пов`язана із поважними причинами, він не проживає в указаній квартирі більше ніж шість місяців, тому наявні підстави для визнання його таким, що втратив право користування кімнатою. У силу вимог ст. 71 ЖК УРСР заявлений позов про не проживання відповідача понад шість місяців у зв`язку з не поважними причинами за місцем реєстрації в жилому приміщенні є обґрунтованим. Таким чином, суд прийшов до висновку, що відповідач втратив право на користування жилим приміщенням кімнати [ADDRESS] , оскільки не проживає у вказаному жилому приміщенні більше, ніж півроку без поважних причин. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved