Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-04 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому, враховуючи уточнення позовних вимог, просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у даному будинку, крім нього, зареєстровані його дружина [PERSON] та два сини [PERSON] і [PERSON] . Відповідач [PERSON] у належному йому будинку не проживає тривалий час більше одного року, що підтверджується актами обстеження житлово-побутових умов проживання. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає у будинку за зазначеною адресою без поважних причин, він відповідно до вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України втратив право користування цим житлом. У зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача у будинку виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які фактично не надаються, але нараховуються на зареєстрованих у будинку осіб, чим об`єктивно порушуються його права, у зв`язку з чим він змушений звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій зазначав, що позовні вимоги підтримує, просив суд розглянути справу за його відсутності та задовольнити позов повністю. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] повторно у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим місцем його проживання та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про причини неявки суд він не повідомив, відзив на позов і заяву про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. За змістом ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився без поважних причин або без повідомлення причин неявки та не подав відзив на позов, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Провівши заочний розгляд справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти і відповідні їм правовідносини та дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок із господарськими будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 27 грудня 2010 року та витягом про реєстрацію права від 27 грудня 2010 року за № 28522365. Із довідки № 119 від 24 січня 2020 року про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Гоголівською сільською радою Броварського району Київської області, вбачається, що у вказаному будинку зареєстровано четверо осіб: позивач [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] , [INFO] , та два сини: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , відповідач у справі. Із актів обстеження від 20 січня та 03 листопада 2020 року, складених депутатом Гоголівської сільської ради Броварського району Київської області Стаськом Б.В. у присутності двох сусідів [PERSON] та [PERSON] , вбачається, що відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , не проживає більше одного року. У ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом ч. ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317, ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. У ст. 150 ЖК УРСР (1983 року) встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За змістом ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунень свого порушеного права від будь-яких осіб шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі вказаної статті є наявність в особи права власності на майно та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Згідно із положеннями ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши досліджені докази в їх сукупності, враховуючи, що відповідач [PERSON] більше одного року не проживає без поважних причин у належному позивачу [PERSON] на праві приватної власності житловому будинку, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на вимогах закону та підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved