Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення, в якій просить виселити відповідача з будинку, який належить їй на праві власності, за адресою: [ADDRESS], без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона є власником будинку [ADDRESS]. У вказаному будинку проживають та зареєстровані, крім неї, двоє їх синів - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та її колишній чоловік, відповідач по справі - [PERSON], шлюб з яким був розірваний у 2000 році. Оскільки [PERSON] систематично порушує правила співжиття, а саме, зловживає спиртними напоями, влаштовує бійки, сварки, скандали, що робить неможливим проживання з ним, остання запропонувала йому добровільно виселитися з житлового будинку, але відповідач відмовляється покинути її житло. Таким чином порушується її право на володіння, розпорядження та користування власним майном. У судовому засіданні позивач, його представники позовні вимоги підтримали на доводах та підставах викладених у позові та просили їх задовольнити. Відповідач, його представник у судовому засіданні просили відмовити в задоволенні позову на тих підставах, що [PERSON] іншого житлового приміщення для проживання не має, так як все своє подружнє життя проживав у спірному житловому будинку разом з позивачем. Вважали, що як колишній член сім'ї позивача, відповідач має право на користування спірним житловим приміщенням, так як несе витрати по утриманню житлового будинку та не порушує правил співжиття з колишньою дружиною. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи в їх сукупності, приходжу до наступного. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 квітня 2014 року є власником житлового будинку [ADDRESS], про що зроблений відповідний запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 2-623. Згідно довідки квартального комітету № 67 м. Павлограда станом на 16.09.2014 року за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: - [PERSON], як колишня дружина, [PERSON], як колишній чоловік, діти подружжя - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва серії [NUMBER] від 09.07.2010 року шлюб між сторонами було розірвано 25.09.2000 року, про що відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Павлограду Павлоградського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області зроблений відповідний актовий запис за № 481, але сторони продовжують проживати разом за зареєстрованим місцем проживання. Позивач, звернувшись до суду з зазначеним позовом посилалася на те, що відповідач своїми діями та проживанням у належному їй житловому будинку перешкоджає їй у реалізації її прав на користування та розпорядження належним їй нерухомим майном, та своєю поведінкою зробив неможливим її проживання у належному їй будинку. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. У п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» №2 від 12 квітня 1985 року, роз'яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖСК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Як вбачається з матеріалів справи жодних доказів на підтвердження того, що до відповідача були застосовані вказані вище заходи попередження, або заходи громадського впливу, вжиті на зборах трудового колективу, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача суду надано не було. Звернення позивача до Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області з приводу неналежної поведінки відповідача та прийняті ним відповідні висновки, не можуть свідчити про систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному житловому будинку, оскільки вказаними висновками не застосувалися зазначені вище заходи, які мають передувати виселенню відповідача, а тому систематичне порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим проживання з ним в одному будинку - не доведено. Таким чином позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення з будинку без надання іншого житлового приміщення не підлягають задоволенню. Судові витрати по справі відповідно до ст. 88 ЦПК України не підлягають розподілу.

Outcome: dismissed