Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

У січні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив стягнути зі [PERSON], [PERSON] суму боргу еквівалентну 18000 доларів США, суму 489460 гривень; стягнути зі [PERSON], [PERSON] судовий збір у сумі 4894, 60 гривень. В обґрунтування позовної заяви позивач вказав на те, що 16 липня 2008 року відповідачі звернулися до нього з проханням надати їм в борг 7000 доларів США, для внесення першого внеску за автомобіль, який вони мали намір придбати. Отримавши від позивача гроші відповідач [PERSON] написав розписку, у якій вказав, що зобов'язується повернути борг не пізніше 3-х років з дня написання розписки - до 16 липня 2011 року. Однак до вказаної дати борг повернутий не був. Відповідачі звернулися до позивача з проханням відстрочити строк повернення боргу на 4 роки, до 16 липня 2015 року, на що позивач погодився. Строк повернення боргу був продовжений до 16 липня 2015 року, про що відповідач [PERSON] вказав в розписці. 13 січня 2009 року відповідачі знову звернулися до позивача з проханням надати їм у борг гроші в сумі 11000 доларів США, але не маючи можливості надати в борг вказану суму, позивач надав у борг - 6000 доларів США, про що [PERSON] від свого імені написав розписку із зобов'язанням повернути борг до 14 січня 2016 року. 11 лютого 2009 року на прохання відповідачів позивач надав їм у борг 5000 доларів США на строк до 12 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою, написаної від імені [PERSON]. У зазначені в розписках строки, на прохання позивача, відповідачі борг не повернули, у звязку з чим, позивач вимушений звернутись до суду з позовом. У судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги, просила позов задовольнити, посилаючись на підстави, зазначені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] - адвокат [PERSON] в судовому засіданні визнала позовні вимоги, зазначивши, що дійсно відповідач [PERSON] позичав грошові кошти у батька [PERSON] на купівлю транспортного засобу для потреб сімї. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні повністю заперечувала проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що про боргові зобовязання [PERSON] перед [PERSON], [PERSON] дізналась лише після отримання ухвали суду від 13.02.2017 р. про відкриття провадження у зазначеній цивільній справі. Зазначила, що ні вона, ні [PERSON] будь-яких коштів у позивача не позичали. Вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів, що кошти, нібито отримані в борг у позивача, були використані саме в інтересах сімї і саме на купівлю транспортного засобу, у звязку з чим, просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача [PERSON] - адвоката [PERSON], заперечення представника відповідача [PERSON] - [PERSON], вислухавши позивача [PERSON], допитаного в судовому засіданні у якості свідка, вивчивши та дослідивши письмові матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у звязку з наступним. Згідно ч.1 ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст.1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі; на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. В судовому засіданні встановлено, що 16 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким, [PERSON] отримав від [PERSON] 7000 доларів США до 16.07.2011 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 16.07.2011 року, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] отримав позику від позивача в сумі 7000 доларів США; зі строком повернення до 16.07.2011 року; строк погашення боргу продовжений до 16.07.2015 року (арк.с.4). 13 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким, [PERSON] отримав від [PERSON] 6000 доларів США до 14.01.2016 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 13.01.2009 року, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] отримав позику від позивача в сумі 6000 доларів США; зі строком повернення до 14.01.2016 року (арк.с.5). 11 лютого 2009 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики за яким, [PERSON] отримав від [PERSON] 5000 доларів США до 12.02.2016 року. Факт одержання грошей підтверджується розпискою від 11.02.2009 року, з якої вбачається, що відповідач [PERSON] отримав позику від позивача в сумі 5000 доларів США; зі строком повернення до 12.02.2016 року (арк.с.6). Відповідно до вимог ч.2 ст.1047 ЦК України, обовязковими реквізитами боргового документу є власноручний підпис боржника (позичальника). Встановлено, що відповідач [PERSON] власноручно написав три розписки від 16 липня 2008 року, від 13 січня 2009 року та від 11 лютого 2009 року, та підписав їх особисто. В силу передбаченого ст.545 ЦК України, загального правила на позикодавця, як кредитора, покладається обовязок підтвердити прийняття виконання. Позикодавець повинен видати позичальникові розписку про отримання виконання або повернути отриманий при укладенні договору борговий документ (розписку позичальника). Отже, якщо боржник видав кредитору в посвідчення зобовязання борговий документ, то кредитор, приймаючи виконання, повинен повернути цей документ. Знаходження розписки у позикодавця позивача по справі, свідчить про те, що боргове зобовязання не припинено. Відповідно до вимог ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи знаходження розписки у позикодавця позивача по справі, та те, що боргове зобовязання не припинено, суд приходить до переконливого висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 18000 (вісімнадцять тисяч) доларів США. Що стосується вимоги позивача про стягнення суми боргу і зі [PERSON], то, суд виходить із наступного. На підставі статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Позивач [PERSON], допитаний в судовому засіданні у якості свідка, зазначив, що 16 липня 2008 року [PERSON] звернувся до нього з проханням надати йому в борг 7000 доларів США; отримавши від нього гроші, відповідач [PERSON] написав розписку, зі строком повернення до 16 липня 2011 року, до вказаної дати борг повернутий не був. Строк боргу був відстрочений до 16 липня 2015 року. 13 січня 2009 року [PERSON] знову звернувся з проханням надати у борг гроші в сумі 11000 доларів США, але не маючи можливості надати в борг вказану суму, позивач надав у борг - 6000 доларів США, зі строком повернення до 14 січня 2016 року. 11 лютого 2009 року позивач надав у борг 5000 доларів США на строк до 12 лютого 2016 року, що підтверджується розпискою, написаної від імені [PERSON] Проте, суд критично відноситься до свідчень зазначеного свідка в частині того, що зазначені грошові кошти його син брав в цілях сімї та саме ці грошові кошти були витрачені на купівлю автомобілю. З урахуванням наведеного, суд ставить під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених даним свідком, крім того, останній має свою заінтересованість в результаті розгляду справи, його свідчення спростовуються іншими доказами, наявними в матеріалах справи, так, рішенням Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 04.08.2017 р., яке не набрало законної сили, проте, ним було встановлено, що автомобіль Skoda, модель Oсtavia, 2008 року випуску, тип ТЗ легковий хетчбек-В, колір бежевий, номер кузова (шасі, рами) TMBBD41Z08B159201, номерний знак [NUMBER] є особистою приватною власністю [PERSON], тобто не належить до спільної сумісної власності подружжя. Критичність свідчень даного свідка суд вбачає і в тому, що останній, під час судового засідання, користувався якимись письмовими записами, проте, його показання не були повязані із будь-якими обчисленнями, крім того, в порушення ст.181 ЦПК України, ці записи не були подані свідком судові та особам, які беруть участь у справі, та не були приєднані до справи. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч.1,2,3 ст.10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивач, в порушення вимог ст.10 ЦПК України, щодо доведеності підстав позову, повинен був довести, що гроші, які у нього позичав [PERSON], були витрачені останнім на потреби сімї, що саме ці кошти, які позичив [PERSON] були витрачені на придбання автомобіля. Таких безспірних доказів позивач не надав, тоді як представник відповідача в судовому засіданні стверджувала, що [PERSON] взагалі нічого не було відомо про боргові зобовязання [PERSON], та про наявність останніх їй стало відомо лише після отримання ухвали суду від 13.02.2017 р. про відкриття провадження у зазначеній цивільній справі. Таким чином, закон вимагає від позивача, надати переконливі докази суду про те, що саме позичені [PERSON] грошові кошти у [PERSON] були витрачені саме на купівлю автомобіля. Зазначених обставин позивач не довів, чим не виконав вимог ст.10 ЦПК України, відповідно до якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, дослідивши всебічно, безпосередньо та об'єктивно матеріали цивільної справи, з урахуванням того, що відповідно до\~ст.1 ЦПК України,\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, а також враховуючи, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що\~в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу, слід відмовити. Враховуючи викладене, суд вважає, що правові підстави та обґрунтування, на які вказував позивач у своїй позовній заяві в частині вимог до [PERSON], не знайшли свого підтвердження зібраними у справі доказами. Таким чином, зібрані у справі докази та наявна їх оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог. Відповідно до вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому, з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 4894 (чотири тисячі вісімсот девяносто чотири) грн. 60 (шістдесят) коп. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial