Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-15 00:00:00

У січні 2018 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором та судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.03.2011 р. між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір без номеру, згідно з умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 18000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач порушує вимоги кредитного договору, а саме не виконує в обумовлені строки зобовязання щодо сплати кредиту та відсотків. У звязку з цим, станом на 25.12.2017 р. виникла заборгованість відповідача за кредитним договором у розмірі 53608,05 грн., в тому числі 21276,11 грн. основної суми кредиту, 14715,67 грн. процентів за користування кредитом, 14587,32 грн. пені, 3028,95 грн. штрафу. Тому позивач змушений звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою суду від 20.02.2018 року було відкрито провадження у справі, а розгляд призначений в порядку спрощеного позовного провадження. 07.03.2018 року від відповідача [PERSON] надійшла заява про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а 12.03.2018 року надійшла зустрічна позовна заява [PERSON] про захист прав споживача, зарахування коштів та стягнення пені. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] послався на те, що кредитні відносини між ним та ПАТ КБ «Приватбанк» виникли на підставі договору № SAMDN52000072796519 від 05.01.2013 року, за яким йому був наданий кредит шляхом встановлення кредитного ліміту на суму 16000,00 грн. на платіжній картці зі сплатою відсотків за користування кредитом за ставкою 30,00 % річних на суму залишку заборгованості з кінцевим строком повернення, що відповідає строку дій кредитної картки № 5168755632944902, а саме до 01.04.2020 року. Однак в подальшому, а саме 12.03.2017 року, невстановлена особа шахрайським способом отримала доступ до кредитного рахунку [PERSON], з якого зняла кредитні кошти в сумі 8316,64 грн. Про факт несанкціонованого доступу до кредитного рахунку [PERSON] негайно після того, як дізнався про це, повідомив оператора ПАТ КБ «Приватбанк» та заблокував кредитний рахунок, звернувся з повідомленням про злочин до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області, а також звернувся до банку з письмовою заявою про свою непричетність до зняття коштів з кредитної картки 12.03.2017 року. Посилаючись на ст. 37 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» та п. п. 6.7, 6.8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використанням, [PERSON] просив зарахувати на його кредитний рахунок кошти у сумі 8316,64 грн., несанкціоновано списані банком 12.03.2017 року, а також стягнути з банку пеню з розрахунку 0,1% від суми неналежного переказу за кожний день, починаючи з дня такого переказу і до дня подання зустрічного позову, а також зобовязати банк здійснити відповідний перерахунок фінансового стану на картковим рахунком № 5168755632944902. У звязку з поданням зустрічного позову, ухвалою від 13.03.2018 року судом було вирішено питання про перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання. В порядку підготовки справи до розгляду по суті судом були отримані від сторін письмові заяви по суті справи, за клопотанням відповідача від позивача були витребувані докази, що мають значення для правильного вирішення спору. Зокрема, у письмовому відзиві на первісний позов [PERSON] заперечував проти його задоволення, пославшись на факти та норми права, викладені в зустрічному позові. Крім того, [PERSON] вказав на те, що Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг від 07.03.2011 року, на яку банк посилається як на підставу виникнення кредитних відносин між сторонами, відповідач не підписував. У письмовому відзиві на зустрічний позов банк проти його задоволення заперечував, пославшись на те, що спірні операції з кредитним рахунком 12.03.2017 року були проведені після введення користувачем банківських послуг правильного логіну та паролю, а також після вводу ОТП-паролю, який направлявся відповідачу на мобільний телефон, а тому [PERSON] сам несе відповідальність за наслідки втрати чи передачі іншим особам картки, ПІН-коду, іншої конфіденційної інформації, і не позбавлений права вимагати відшкодування з винуватих осіб, встановлених у кримінальному порядку. Згідно Умов та Правил надання банківських послуг, шляхом приєднання до яких [PERSON] уклав договір з банком, банк не несе відповідальності за операції, що супроводжуються правильним введенням ПІНа або нанесених на карті даних. Також банк зазначив, що на спірні правовідносини не розповсюджуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Аналогічні доводи викладені й у відповіді банку на відзив відповідача на первісний позов. Ухвалою суду від 10.05.2018 року від банку були витребувані докази на підтвердження отримання [PERSON] кредитної картки № 4149437842705244, а також доказів, за якими особу, яка отримала цю картку 12.03.2017 року, можна було б ідентифікувати як [PERSON] Зазначена ухвала була залишена банком без виконання, оскільки замість витребуваних доказів банк надіслав чергову виписку по кредитному рахунку, а також копію фотознімку [PERSON], який тримає в руці іншу картку за № 4149439395224862, і без зазначення того, де і коли була зроблена ця фотографія. Ухвалою від 19.06.2018 року підготовче провадження у справі було закрито, справа призначена до розгляду по суті. В судове засідання з розгляду по суті сторони та їх представники не зявились. Представник банку під час подання позову подав заяву про розгляд справи без його участі, а також проігнорував ухвали суду від 12.04.2018 року та 10.05.2018 року, якими участь представника банку в судовому засіданні визнавалась обовязковою. Від представника відповідача, [PERSON], надійшла письмова заява про розгляд справи без його участі. Фіксування судового розгляду справи по суті технічними засобами звукозапису не здійснювалось на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши відповідні норми матеріального права та судову практику, суд приходить до такого. Відповідно до\~ст. 1054 Цивільного кодексу України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальнику в розмірі і на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит і виплати проценти. Позивач, здійснюючи банківську діяльність, затвердив Умови та Правила надання банківських послуг, на підставі яких пропонував клієнтам платіжні карти та інші банківські послуги, зазначені у Заяві та у Памятці Клієнта. У преамбулі зазначених Умов та Правил надання банківських послуг зазначено, що вони разом з із заявою, Памяткою клієнта та Тарифами складають Договір про надання банківських послуг. Затвердженням Умов та Правил позивач в порядку ст. 641 ЦК України зробив публічну оферту на укладення договору банківських послуг для необмеженого кола осіб. Відповідно до п. п. 2.1, 3.1-3.3 Умов та Правил, дані Умови регулюють відносини між Банком та Клієнтом з випуску та обслуговування [PERSON]. Банк випускає Клієнту Картку на підставі Заяви, належним чином заповненої та підписаної Клієнтом. [PERSON] та відкриття [PERSON] здійснюється в разі прийняття Банком позитивного рішення про можливість випуску Клієнту Картки. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, вказана у розділі заяви «Відмітки банку». Як встановлено з матеріалів справи, позовні вимоги банку ґрунтуються на тому, що кредитні відносини між ним та [PERSON] виникли у звязку з поданням останнім Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07.03.2011 року. Посилання на укладання кредитного договору між сторонами саме 07.03.2011 року міститься як у позовній заяві (а.с. 2, 4), так і в уточненій позовній заяві (а.с. 39, 41), відзиві на зустрічний позов (а.с. 132), відповіді на відзив на первісний позов (а.с. 145). Водночас банком надана фотокопія Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку від 07.03.2011 року на бланку № 1210030800202536048, яка належним чином не заповнена, а саме: в ній не зазначено, який вид картки клієнт мав намір отримати (кредитну, дебетову, пенсійну, ощадну тощо), та чи була клієнту взагалі видана якась картка і якого виду, оскільки номер відповідної картки та підпис клієнта про її отримання у Заяві відсутні. Водночас, згідно наданої банком виписки про рух коштів по рахункам [PERSON], кредитних операцій по цим рахункам в період з 07.03.2011 року до 05.01.2013 року не здійснювалось. Разом з цим, 05.01.2013 року між сторонами був укладений договір про надання банківських послуг за № SAMDN52000072796519, на підставі якого [PERSON] була видана кредитна картка № 5168755632944902 з кредитним лімітом 16000,00 грн., що самим [PERSON] не оспорюється, і тому в силу ст. 82 ЦПК України окремому доказуванню не підлягає. Крім того, під час листування з [PERSON] з приводу списання коштів з кредитного рахунку останнього, що сталося 12.03.2017 року, банк також посилається лише на договір № SAMDN52000072796519 від 05.01.2013 року (листи від 20.03.2017 року (а.с. 84), від 05.04.2017 року (а.с. 87), від 01.06.2017 року (а.с. 92)). В ході підготовчого судового засідання відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] пояснили, що 07.03.2011 року [PERSON] отримав в банку дебетову платіжну картку для отримання заробітної плати, і вона не була призначена для здійснення кредитних операцій. Кредитну картку [PERSON] отримав лише 05.01.2013 року саме на підставі договору № SAMDN52000072796519, і періодично користувався кредитними коштами за допомогою платіжної картки № 5168755632944902. Вказані ствердження [PERSON] матеріалам справи не суперечать і банком не були спростовані, а надана банком довідка про видані на імя [PERSON] кредитні картки лише підтверджує пояснення останнього (а.с. 217). З огляду на це, суд приходить до висновку, між банком\~та [PERSON]\~в різні\~періоди часу\~було укладено\~два договори\~про надання\~банківських послуг: 07.03.2011\~року - на надання банківських послуг, повязаних з обслуговуванням дебетової платіжної картки, і 05.01.2013\~року на надання банківських послуг, повязаних з обслуговуванням кредитної картки. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається з вимог\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~статтею 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заявивши вимогу про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором від 07.03.2011 року, банк не надав жодного належного, допустимого та достовірного доказу, що 07.03.2011 року був укладений саме кредитний договір, і що на підставі нього між сторонами виникли кредитні правовідносини, а тому первісний позов не підлягає задоволенню. Встановлення судом факту укладення між сторонами кредитного договору від 05.01.2013 року на цей висновок не впливає, оскільки вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, укладеним 05.01.2013 року, банк не заявив, а в силу вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вирішуючи зустрічний позов [PERSON] по суті, суд виходить з такого. За матеріалами справи, в період з 05.01.2013 року по 11.03.2017 року між сторонами існували кредитні відносини, які не охоплюються ані предметом первісного позову, ані предметом зустрічного позову, а суд до їх аналізу та правової оцінки не вдається. Станом на 12.03.2017 року [PERSON] користувався кредитною карткою № 5168755632944902, що учасниками справи не заперечується і окремому доказуванню не підлягає. Водночас, згідно виписок по картці (рахунку) № 5168755632944902 (а.с. 107-108, 150), 12.03.2017 року банком була емітована кредитна картка (активований додатковий рахунок) №\~4149437842705244, за допомогою якого кредитний ліміт по картці був збільшений до 18000,00 грн. та протягом короткого проміжку часу за допомогою цієї додаткової картки були здійснені кредитні операції на загальну суму 8316,64 грн.: зняття готівкових коштів через банкомат, купівля товару за системою «Оплата частинами», включаючи страховий платіж, оплата телекомунікаційних послуг. При цьому всі зазначені кредитні операції були вчинені у м. Кривий Ріг Дніпропетровської області. За ствердженням [PERSON], він жодного відношення до вказаних вище кредитних операцій не має: кредитну картку № 4149437842705244 він не отримував та видати її не просив, після надходження на його мобільний телефон підозрілих дзвінків та смс-повідомлень про спробу зняти гроші з його картки негайно повідомив про це оператора банку за телефоном 3700, і через деякий час картку було заблоковано. Крім того, [PERSON] звернувся до Оріхівського ВП Пологівського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про вчинення щодо нього злочину за фактом несанкціонованого заволодіння коштами з його кредитного рахунку (а.с. 89). За вказаною заявою до ЄРДР були внесені відомості про кримінальне провадження № 12017080310000292 від 13.03.2017 року, досудове розслідування по якому триває. Суд також бере до уваги, що 12.03.2017 року це вихідний день (неділя), тоді як [PERSON], згідно наданої суду копії наказу директора ТОВ «Оріхівський завод сільськогосподарських машин «АГРОТЕХ» від 03.2017 року № 11.2, як майстер вказаного підприємства, на 12.03.2017 року був включений до чергової бригади для відвантаження готової продукції, у звязку з чим знаходився на робочому місці у м. Оріхів, а не у м. Кривий Ріг. Таким чином, у подіях 12.03.2017 року наявні ознаки того, що невстановлені особи у спосіб, що не залежав від волі [PERSON], протиправно отримали доступ до його кредитного рахунку, внаслідок чого отримали можливість розпорядитись доступними на ньому кредитними коштами всупереч волі власника рахунку. При цьому суд відхиляє доводи банку про те, що запроваджена ним система захисту від несанкціонованого доступу до банківських рахунків є технічно досконалою й неуразливою перед спробами протиправного втручання, а тому лише клієнт відповідає за отримання неналежними особами інформації про засоби доступу до його рахунку (логінів, паролів, ОТП-паролів, CVC-кодів, номерів мобільних телефонів тощо), а також несе ризик негативних наслідків недотримання заходів щодо збереження такої інформації. Не погоджується суд й з посиланням банку на те, що отримання банком коректних даних щодо авторизації особи, яка бажає здійснити відповідну банківську операцію, автоматично перетворює таку операцію на належним чином санкціоновану. Відповідно до правової позиції, якої послідовно дотримується вища судова інстанція в Україні (постанова Верховного Суду України\~від 13 травня 2015 року у справі № 6-71цс15, постанови Верховного Суду від 14 лютого 2018 року 3 справі \~№ 127/23496/15-ц,а також від 20.06.2018 року у справі № 691/699/16-ц), тягар доведення вчинення клієнтом банку дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за кредитною карткою, покладається саме на банк. Недоведення такої поведінки клієнта у сукупності з наявністю даних про те, що він, виявивши безпідставне списання коштів, невідкладно повідомив банк та правоохоронні органи про цей факт, з урахуванням наявності кримінального провадження, у межах якого встановлюється особа, яка протиправно заволоділа грошовими коштами, виключає відповідальність клієнта банку за таке списання коштів. Під час розгляду цієї справи банк не надав жодного доказу на підтвердження вчинення [PERSON] дій чи бездіяльності, які сприяли втраті, незаконному використанню персонального ідентифікаційного номера (коду) або іншої інформації, яка дає змогу ініціювати платіжні операції за його кредитною карткою. Більше того, як було зазначено вище, ухвала суду від 10.05.2018 року про витребування доказів на підтвердження отримання та використання саме [PERSON] платіжної картки № 4149437842705244, банком виконана не була. На наданих банком фотознімках [PERSON] тримає в руці зовсім інші платіжні картки. Про причини неможливості виконання судом вказаної ухвали банк також не повідомив. Відповідно до ч. 10 ст. 84 ЦПК України, у разі неподання учасником справи з неповажних причин або без повідомлення причин доказів, витребуваних судом, суд залежно від того, яка особа ухиляється від їх подання, а також яке значення мають ці докази, може визнати обставину, для зясування якої витребовувався доказ, або відмовити у його визнанні, або може здійснити розгляд справи за наявними в ній доказами, або, у разі неподання таких доказів позивачем, - також залишити позовну заяву без розгляду. Відтак, беручи до уваги також інші матеріали справи, суд визнає встановленою ту обставину, що [PERSON] платіжну картку № 4149437842705244 не отримував і жодних операцій за її допомогою не ініціював. Відповідно до положень\~статті 1073 ЦК України\~у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунку клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно з пунктом 37.2 статті 37 Закону України\~Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні»\~у разі ініціації неналежного переказу з рахунка неналежного платника з вини ініціатора переказу, що не є платником, емітент зобов'язаний переказати на рахунок неналежного платника відповідну суму грошей за рахунок власних коштів, а також сплатити неналежному платнику пеню у розмірі 0,1 відсотка суми неналежного переказу за кожний день, починаючи від дня неналежного переказу до дня повернення відповідної суми на рахунок, якщо більший розмір пені не обумовлений договором між ними. Відповідно до пунктів 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого\~постановою правління Національного банку України від 05 листопада\~2014 року № 705, емітент або визначена ним юридична особа під час отримання повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний ідентифікувати користувача і зафіксувати обставини, дату, годину та хвилини його звернення на умовах і в порядку, установлених договором. Емітент після надходження повідомлення та/або заяви про втрату електронного платіжного засобу та/або платіжні операції, які не виконувалися користувачем, зобов'язаний негайно зупинити здійснення операцій з використанням цього електронного платіжного засобу.\~Емітент у разі здійснення помилкового або неналежного переказу, якщо користувач невідкладно повідомив про платіжні операції, що ним не виконувалися, після виявлення помилки негайно відновлює залишок коштів на рахунку до того стану, у якому він був перед виконанням цієї операції. Емітент у разі повідомлення користувачем про незавершену операцію з унесення коштів через платіжні пристрої банку-емітента на рахунки, відкриті в банку-емітенті, після подання користувачем емітенту відповідного документа, що підтверджує здійснення цієї операції, негайно зараховує зазначену в цьому документі суму коштів на відповідний рахунок. З урахуванням цього, вимоги зустрічного позову щодо відновлення залишку коштів на кредитному рахунку [PERSON] шляхом зарахування на нього суми недозволеної операції у розмірі 8316,64 грн., а також щодо стягнення з банка пені у розмірі 3035,58 грн. ґрунтуються на наведених вище вимогах чинного законодавства та підлягають задоволенню. Водночас вимога про зобовязання банку провести перерахунок фінансового стану кредитного рахунку [PERSON] не узгоджується з передбаченими законом способами захисту порушеного в даному випадку права і фактично дублює першу із заявлених вимог, а тому задоволенню не підлягає. Відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам. Крім того, суд бере до уваги, що за загальнодоступними відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, станом на час розгляду справи позивач змінив найменування на «Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Враховуючи вищенаведене, на підставі ст. ст. 6, 626-629, 610, 611, 612, 617, 625, 634, 638-642, 1048, 1049, 1050, 1054, 1073 ЦК України, статті 37 Закону України\~Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. п. 7, 8 Положення про порядок емісії спеціальних платіжних засобів і здійснення операцій з їх використання, затвердженого\~постановою правління Національного банку України від 05 листопада\~2014 року № 705

Outcome: partial