Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-25 00:00:00

У серпні\~2020\~року позивач\~ [PERSON] звернулася\~до Дзержинського\~районного суду\~м.\~Харкова з\~позовом до [PERSON] про\~поділ майна\~подружжя, а саме\~просить суд\~стягнути з\~ [PERSON] на\~користь [PERSON] \~вартість Ѕ\~частки коштів,\~які були\~внесені подружжям\~за спірний\~автомобіль у\~період сумісного\~проживання,\~а саме\~135000\~грн.\~Вимоги позову\~обґрунтовує тим,\~що 14.06.2003\~року між\~сторонами було\~укладено шлюб,\~який рішенням\~суду від\~23.11.2017\~року розірвано.\~Під час\~перебування у\~шлюбі,\~у 2015\~році ними\~придбано автомобіль\~марки Mazda-CX7\~універсал,\~2006\~року випуску,\~червоного кольору,\~реєстраційний номер\~ [NUMBER] ,\~номер шасі\~(кузова,\~рами):\~ [NUMBER] ,\~зазначений автомобіль\~був зареєстрований\~на ім`я\~чоловіка [PERSON] . Відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу, користувався автомобілем виключно для своїх потреб. Наприкінці 2019 року [PERSON] дізналась, що 28.08.2018 року автомобіль був проданий [PERSON] , новій дружині відповідача, який того ж дня був зареєстрований в органах ДАІ на нового власника. Продаж автомобіля був здійснений без згоди позивача, проти її волі, не в інтересах їх сім`ї, згоди у будь-якій формі на продаж автомобілю вона не надавала, про відчуження автомобіля відповідач не повідомив позивача, гроші від продажу автомобіля у розмірі належної позивачу частки відповідач не надав, та розпорядився грошовими коштами, набутими від продажу автомобіля на свій розсуд. Враховуючи, що вказаний автомобіль є об`єктом спільної власності подружжя, позивач вважає, що має право на поділ спільної власності подружжя - автомобілю Mazda-CX7 шляхом стягнення компенсації з відповідача половини вартості автомобіля у розмірі 270000,00 грн. Просить суд позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Котляр А. О. подав до суду відзив на позовну заяву, згідно якого просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Так, підставою для розірвання шлюбу стали ті обставини, що його колишня дружина [PERSON] покинула його, залишив з ним дітей ще у вересні 2014 року, коли переїхала до міста Рівне з іншим чоловіком, відколи вони фактично і припинили шлюбні відносини. Старша дочка [PERSON] , [INFO] , так і залишилась мешкати разом з ним, а менша донька [PERSON] , [INFO] , залишилась мешкати разом із матір`ю - [PERSON] . Фактично шлюбні відносини були припинені ще у вересні 2014 року. Уже на початку лютого 2015 року позивач познайомився з [PERSON] (теперішньою дружиною) з якою почали мешкати разом. Під час перебування в шлюбі з [PERSON] ним була придбана квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.11.2012р. за реєстр.№ 4826. Оскільки згадана квартира була придбана в період сумісного проживання подружжя та потребувала капітального ремонту, то вони з колишньою дружиною [PERSON] домовились, що він завершить ремонтні роботи та облаштування згаданої квартири та подарує її в рівних частках дітям. Відповідач подарував своїм донькам квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 10 серпня 2018 року. У жовтні 2018 року він з теперішньою дружиною [PERSON] завершили ремонт і облаштування квартири та постійно мешкають у ній. Позивач вказує, що даний транспортний засіб був нібито придбаний у 2015 році, що не відповідає дійсності, належних доказів про факт придбання спірного автомобіля подружжям під час перебування з відповідачем у шлюбі матеріали справи не містять. Навіть, якщо припустити, що спірний автомобіль міг бути придбаний відповідачем у 2015 році, то позивач все одно не вправі претендувати на нього, оскільки шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені у вересні 2014 року, а з лютого 2015 року відповідач почав мешкати однією сім`єю з теперішньою дружиною [PERSON] . Крім того, відлік строку позовної давності у справі про поділ майна подружжя слід обраховувати не від дати розірвання Дзержинським районним судом м. Харкова шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а від дати фактичного припинення шлюбних відносин (вересень 2014 року), що відповідає дійсним обставинам справи. Позивач [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що саме вона звернулась у 2017 році до суду з позовом про розірвання шлюбу з причин зловживання [PERSON] алкогольними напоями та його аморальної поведінки. Відповідачем згаданий період часу «вересень 2014 року», як закінчення спільного проживання, однак по цивільній справі № 638/2839/20 про стягнення аліментів з [PERSON] , відповідач вказує, що «спільне життя між нами не склалось, тому 23.11.2017 року шлюб був розірваний, а з 21.03.2018 року почав проживати зі своєю новою дружиною [PERSON] ». [PERSON] вводить суд в оману, надаючи недостовірну інформацію, для уникнення виконання законних вимог. Їхні відносини не були фактично припиненні, так, наприкінці 2015 року було прийняте спільне рішення про можливість тимчасово мешкати окремо для прийняття у подальшому виваженого рішення щодо збереження сім`ї, тому у 2016 році вона мешкала окремо від [PERSON] разом зі своїми доньками [PERSON] та [PERSON] . При цьому, починаючи з 2016 року весь цей час, будучи фізичною-особою підприємцем, приймала участь у ремонті квартири [ADDRESS] . Для позивача було дуже важливо, що діти також мають можливість користуватись автомобілем Mazda-CX7, однак наприкінці 2019 року вона дізналась, що у 2018 році автомобіль проданий [PERSON] (новій дружині), без її згоди, в обхід закону. Позивач зрозуміла, що її права порушені, їхні діти втратили право користування автомобілем, та вона не бачить будь-яких перешкод для реалізації свого законного права на отримання 1/2 вартості проданого, без її згоди, автомобіля. Позивач зверталась до [PERSON] з пропозицією вирішити питання компенсації вартості автомобіля за спільною домовленістю, однак [PERSON] відмовився від такого способу вирішення спору. Посилання представника позивача на норми цивільного права щодо строків позовної давності є незаконними, бо шлюб офіційно розірваний 23.11.2017 року, про продаж автомобілю вона дізналась наприкінці 2019 року, а 07.07.2020 року отримала підтвердження цього факту. Посилання представника позивача на порушення строків позовної давності є неспроможними з огляду на практику Верховного Суду, в якій визначено, що «початок перебігу строку позовної давності, який суди рахували з моменту припинення фактичних шлюбних відносин між позивачем та чоловіком суперечить нормам статті 261 ЦК України». Представник відповідача [PERSON] адвокат Котляр А. О. подав до суду заперечення на відповідь на відзив, згідно якого наголошує, що шлюбні відносини між ним і [PERSON] фактично були припинені ще у вересні 2014 року, а уже на початку лютого 2015 року він познайомився з [PERSON] (його теперішньою дружиною) з якою вони почали мешкати разом однією сім`єю. Позивач неправдиво вказує, що починаючи з 2016 року, вона приймала участь у ремонті квартири [ADDRESS] . Таке зауваження позивача є абсолютно голослівним, оскільки не підтверджується жодним належним і допустимим доказом у цій справі. Позивач повністю проігнорувала зауваження відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву, стосовно відсутності з боку позивача жодних доказів, які б свідчили про придбання ними в період сумісного проживання автомобіля марки Mazda-CX7 Єдине на що спромоглася позивач в обґрунтування своїх доводів щодо придбання автомобіля, так це надання копії зустрічної позовної заяви по справі №638/2839/20 про стягнення аліментів, де [PERSON] в обґрунтування вимог щодо визначення місця проживання обох доньок, як [PERSON] так і [PERSON] , було серед іншого зазначено, що його теперішня дружина [PERSON] забезпечена транспортним засобом, що дозволить ним доставляти всіх дітей ( [PERSON] 2004р.н., [PERSON] 2012р.н. та Єлизавету 2007р.н.) як для відвідування навчальних закладів, розвиваючих секцій та кружків, так і для проходження оглядів та лікування в медичних закладах за потреби. Відповідач вважає, позовну заяву [PERSON] та відповідь на відзив необґрунтованими та безпідставними з мотивів і аргументів, наведених, як у своєму відзиві, так і цих запереченнях. Інші доводи позивача не мають жодного правового підґрунтя, не спростовують доводів відповідача, а лише зайвий раз демонструють непослідовні дії позивача, які на думку відповідача мають неправдивий та ганебний характер. Суд, дослідивши доводи сторін, викладені у письмових заявах по суті спору, та оцінивши докази, представлені в матеріалах справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого міським відділом реєстрації актів громадянського стану №1 Харківського обласного управління юстиції, 14.06.2003 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за №713, прізвище дружини після одруження [PERSON] (а. с. 11). Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 23.11.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (справа №638/9185/17, головуючий суддя Аркатова К. В.) (а. с. 12). Відповідно до листа Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Харківській області від 09.09.2020 року за вих. №31120-1346, за [PERSON] 24.03.2015 року зареєстровано автомобіль марки Mazda CX-7, (2006), червоний, № двиг. [NUMBER] , № шасі, № куз. [NUMBER] , а 28.08.2018 року відбулась перереєстрація на нового власника [PERSON] (а. с. 24). Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, власником транспортного засобу з реєстраційним номером [NUMBER] з 28.08.2018 року є [PERSON] (а. с. 13). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За загальним правилом власник самостійно розпоряджається своїм майном. Розпорядження об`єктом спільної власності (часткової чи сумісної) має свої особливості. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. У статті 60 Сімейного кодексу України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. За змістом статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 Сімейного кодексу України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду в постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 127/7029/15-ц (провадження № 61-9018сво18) дійшов висновку про те, що у випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Оскільки судом достеменно встановлено, що автомобіль марки Mazda CX-7, (2006), червоний, № двиг. [NUMBER] , № шасі, № куз. [NUMBER] [PERSON] було придбано 24.03.2015 року, тобто під час перебування з [PERSON] у шлюбі, який розірвано рішенням суду лише 23.11.2017 року, а відповідно до частини 2 статті 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу, тобто 05.12.2017 року, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] просила суд стягнути з [PERSON] грошову компенсацію вартості Ѕ частки автомобіля в розмірі 135000, 00 грн, виходячи з ринкової вартості автомобіля, та суд у відповідності до частини 1 статті 13 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до висновку експерта №20058 за результатами проведення автотоварознавчої експертизи за матеріалами цивільної справи №638/11577/20, складеного 01.04.2021 року, середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. [NUMBER] станом на 24.03.2015 року становить 319509, 22 грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. [NUMBER] , станом на 28.08.2018 року становить: 295030, 00 грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. [NUMBER] станом на 25.08.2020 року становить: 284900,00 грн., середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. [NUMBER] станом на 01.04.2021 року становить: 288520,00 грн. (а. с. 89-93). Таким чином, заявлена до стягнення сума у розмірі 135000, 00 грн., як Ѕ вартості відчуженого автомобіля є навіть нижчою, ніж середня ринкова вартість автомобіля «Mazda CX-7» д.н.з. [NUMBER] станом на момент розгляду справи судом, позивач правом, передбаченим пунктом 2 частини 2 статті 49 ЦПК України щодо збільшення розміру позовних вимог не скористалася, а тому з урахуванням приписів частини 1 статті 13 ЦПК України суд присуджує до стягнення заявлену суму. При цьому, доводи [PERSON] про те, що згідно договору купівлі-продажу від 28.08.2018 року ціна транспортного засобу складає 49000, 00 грн., суд до уваги не приймає, оскільки ціна транспортного засобу умовами договору була визначена за домовленістю сторін. Разом із цим, вартість майна, що підлягає поділу, у разі недосягнення згоди між сторонами, визначається на час розгляду справи, а не на час продажу майна. У випадку відчуження спільного майна та неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна саме на час розгляду справи. Стосовно наданих показань свідків, як зі сторони позивача свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , так і зі сторони відповідача [PERSON] , [PERSON] , суд приходить до висновку, що до уваги вони взятими бути не можуть, адже сімейні відносини мають особливий характер та є об`єктивно недоступними для оточуючих. Так, позивач у пред`явленій відповідачу позовній заяві наголошує, що у 2015 році, тобто коли було придбано автомобіль, сторони перебували у шлюбі, відповідач же у письмових заявах по суті справи вказує, що фактично шлюбні відносини були припинені ще у вересні 2014 року та на початку лютого він познайомився з [PERSON] , з якою вони почали мешкати разом, хоча як вбачається із копії зустрічної позовної заяви, поданої позивачем за зустрічним позовом [PERSON] по справі №638/2839/20, «спільне життя подружжя не склалося, тому 23.11.2017 року шлюб був розірваний на підставі судового рішення Дзержинського районного суду м. Харкова. Після розірвання шлюбу старша дочка [PERSON] , будучи вже в підлітковому віці, виявила своє бажання проживати разом зі мною. Молодша дочка за віком ще не мала можливості прийняти рішення про те, з ким саме із батьків вона бажає в подальшому мешкати, тому залишилася проживати разом з її матір`ю [PERSON] . У подальшому, 21.03.2018 року мною було укладено шлюб з [PERSON] …З часу\~укладення шлюбу з [PERSON] , ми [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] разом проживаємо однією сім`єю за адресою: [ADDRESS] » (а. с. 63-66). Щодо позовної давності, питання про застосування якої порушено відповідачем [PERSON] , суд зазначає наступне. Статтями 256-257 та 261 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Строк позовної давності обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатись про порушення свого права, тобто з моменту виникнення спору між ними. Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 584/1319/16-ц (провадження № 61-19445св18), від 06 листопада 2019 року у справі № 203/304/17 (провадження № 61-5400св19). У справі, яка розглядається, суд приходить до висновку про те, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом, оскільки про порушення своїх прав вона дізналась лише у 2020 році під час розгляду іншої цивільної справи, що перебуває у провадженні Дзержинського районного суду м. Харкова та саме тоді дізналась, що спільні з відповідачем діти позбавлені права на користування спірним автомобілем у зв`язку з його відчуженням новій дружині відповідача [PERSON] . При цьому, позивач довела відсутність у неї можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше. Доводи відповідача про те, що відлік строку позовної давності слід обраховувати від дати припинення шлюбних відносин вересень 2014 року не підтверджено належними доказами, вказане не ґрунтується ні на обставинах справи, ні на нормах закону, адже спірний автомобіль придбано у 2015 році, а шлюб розірвано у 2017 році. Матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували заперечення права позивача, як одного з подружжя, на набуте у період шлюбу майно (спірний автомобіль), зареєстроване за іншим подружжям - відповідачем. Враховуючи, що майно вибуло із спільної власності подружжя, оскільки відповідач самостійно розпорядився автомобілем Mazda-CX7 універсал, 2006 року випуску, червоного кольору, реєстраційний номер [NUMBER] , без згоди позивача на це і не в інтересах сім`ї, суд приходить до висновку про задоволення позову про стягнення з відповідача грошової компенсацію вартості Ѕ частини автомобіля в сумі 135000, 00 грн. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до\~висновку,\~що позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити. Питання щодо розподілу витрат по сплаті судового збору суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Так, при зверненні позивача до суду нею заявлено позовні вимоги майнового характеру та сплачено судовий збір у розмірі 2522, 40 грн., однак з урахуванням приписів пункту 1 частини 1 статті 176 ЦПК України позивач мав сплатити 1350, 00 грн., а тому з відповідача підлягає стягненню вказана сума судового збору. Щодо надмірно сплаченої суми судового збору у розмірі 1172, 40 грн., то з урахуванням приписів частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» позивач не позбавлена права на звернення до суду з відповідним клопотанням про його повернення.

Outcome: approved