Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-02 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд: визнати незаконним наказ, виданий ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» № 817/л від 02.08.2017 року в частині формулювання причин звільнення робітника ЦРМО 4 [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; зобов'язати керівника ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» змінити в наказі № 817/л від 02.08.2017 року формулювання причини звільнення робітника [PERSON], де зазначити «звільнити [PERSON] за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору; зобов'язати керівника ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» внести виправлення до запису № 22 від 02.08.2017 року у трудовій книжці [PERSON] щодо формулювання причини звільнення, шляхом внесення нового запису; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] вихідну допомогу у сумі 16 000 грн.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату з червня 2017 року по серпень 2017 року у сумі 5 775 грн.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 11 569 грн. 48 коп.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 5 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В ході судового розгляду справи позивач надав додаткові письмові пояснення та заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд: визнати незаконним наказ, виданий ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» № 817/л від 02.08.2017 року в частині формулювання причин звільнення робітника ЦРМО 4 [PERSON] за п. 1 ст. 40 КЗпП України, в зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці; зобов'язати керівника ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» змінити в наказі № 817/л від 02.08.2017 року формулювання причини звільнення робітника [PERSON], де зазначити «звільнити [PERSON] за власним бажанням на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України в зв'язку з порушенням власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору; зобов'язати керівника ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» внести виправлення до запису № 22 від 02.08.2017 року у трудовій книжці [PERSON] щодо формулювання причини звільнення, шляхом внесення нового запису; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] вихідну допомогу у сумі 19 912 грн. 98 коп.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] невиплачену заробітну плату з червня 2017 року по серпень 2017 року у сумі 5 283 грн. 20 коп.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] середній заробіток за весь час затримки розрахунку в сумі 57 847 грн. 40 коп.; стягнути з ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» на користь [PERSON] моральну шкоду у сумі 5 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 23.12.2010 року був прийнятий на роботу до ПАТ «Запоріжсталь» на посаду електрогазозварювальника 5-го розряду (наказ № 313 від 23.12.2010 року; запис № 20 в трудовій книжці). 01.06.2017 року його викликали до адміністрації ПАТ «Запоріжсталь» та попередили про те, що через два місяці він буде звільнений з підприємства в зв'язку з тим, що його посада та робоче місце скорочуються; ознайомили з наказом про те, що цех в якому позивач працював буде знаходитися в простої аж до моменту його звільнення, та за період простою він буде отримувати заробітну плату в сумі 2/3 від посадового окладу (на протязі 2-х місяців до моменту звільнення); ознайомили з наявними вакантними робочими місцями, для переходу (серед них була відсутня посада газоєлетрозварювальника). Того ж дня всім робітникам ПАТ «Запоріжсталь», крім позивача, був збільшений посадовий оклад на 25%. З цього приводу позивач звернувся з заявою до Федерації профспілок України в Запорізькій області, від якої отримав відповідь, що проведеною перевіркою дійсно був встановлений факт порушення роботодавцем (ПАТ «Запоріжсталь») законодавства про працю. На підставі цього позивачем була подана заява про звільнення з підприємства за власним бажанням в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю (ч. 3 ст. 38 КЗпП України) з 01.08.2017 року, яка не була задоволена. Вважає, що відповідачем були порушені його трудові права з огляду на те, що фактично з 01.06.2017 року відбулася ліквідація робочого місця позивача, а відповідач навмисно замаскував свої протиправні дії під простій. Виходячи з цього, позивач недотримував заробітну плату в сумі повного посадового окладу, а саме 4 950 гривень. Також йому як діючому на той час працівнику ПАТ «Запоріжсталь», не був підвищений посадовий оклад на 25%, хоча всім іншим робітникам таке підвищення було зроблено. Позивач вважає що це відбулося на підставі того, що його робочого місця вже не існувало. Позивачем була написана заява про звільнення за власним бажанням в зв'язку з порушенням роботодавцем законодавства про працю з 01.08.2017 року, однак відповідач, коли позивач 01.08.2017 року з'явився за своєю трудовою книжкою, та остаточним розрахунком, надав йому письмову відповідь, що позивач не буде звільнений за ч. 3 ст. 38 КЗпП Україниз 01.08.2017 року, тому що порушень з боку позивача законодавства про працю немає. 01.08.2017 року позивача повідомили про те що трудову книжку та остаточний розрахунок з ним проведуть 02.08.2017 року. Саме в цей день йому була надана трудова книжка (він був звільнений за п. 1 ст. 40 КЗпП України), та проведений остаточний розрахунок, сума якого не відповідає діючому законодавству. Відповідач надав суду заперечення на позовну заяву, в яких просив в задоволенні позову відмовити у повному обсязі з наступних підстав. 24.12.2010 року на підставі наказу-розпорядження № 313 від 23.12.2010 року позивача прийнято до ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» за професією електрогазозварник. Наказом №909 від 31.05.2017 року ЦРМО-4 було виключено зі структури ПАТ «Запоріжсталь» та скасовано посади (професії) за штатним розписом вказаного структурного підрозділу, що обумовлено передачею до ТОВ «Метінвест-Промсервіс» непрофільної для металургійного підприємства діяльності із надання ремонтних послуг. Розпорядженням від 31.05.2017 року № 503/л працівники ЦРМО-4 були попереджені про наступне вивільнення не раніше 02.08.2017 року, з яким [PERSON] був ознайомлений під розпис 01.06.2017 року. В цей же день позивачу були запропоновані вакансії: з аналогічними умовами праці на підприємстві ТОВ «Метінвест Промсервіс», а також вакантні робочі місця, наявні на ПАТ «Запоріжсталь». В подальшому позивачу пропонувались вакантні посади 02.08.2017 року, 18.07.2017 року та 28.07.2017 року. Із запропонованими вакансіями працівник [PERSON] був ознайомлений, втім відмовився від переведення на іншу роботу, про що свідчить його підпис під списками вакантних робочих місць. 19.07.2017 року профспілковим комітетом було розглянуто подання начальника відділу кадрів на отримання попередньої згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України електрогазозварника ЦРМО-4 [PERSON] про надання згоди на звільнення свідчить виписка з Протоколу № 31 засідання профспілкового комітету від 19.07.2017 року. 02.08.2017 року наказом №817/л від 02.08.2017 року [PERSON] було звільнено з комбінату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виключенням ЦРМО-4 зі структури підприємства, а також скасуванням відповідних посад (професій) та робочих місць, зокрема газоелектрозварника. Позивач був ознайомлений з наказом 02.08.2017 року, про що свідчить його підпис на вказаному документі. Тобто фактичне звільнення позивача відбулось через 2 місяці після попередження про вивільнення, що повністю відповідає вимогам ст. 492 КЗпП України. Відповідач у зв'язку з передачею непрофільної для металургійного підприємства діяльності з надання ремонтних послуг до TOB «Метінвест-Промсервіс», відповідно до вимог ст. 64 ГК України визначив свою організаційну структуру, ліквідувавши структурний підрозділ ЦРМО-4, що свідчить про відсутність організаційних умов для виконання позивачем роботи за посадою, яку він обіймав. Факт простою з 01.06.2017 року до дати звільнення підтверджується табелями обліку робочого часу по ЦРМО-4 за червень-серпень (по 02.08. включно) 2017 року та простойними листами № 1, № 2, № 3 за відповідні місяці. Доказів того, що Позивач в зазначений період виконував свої посадові обов'язки, не надано, що додатково підтверджує наявність простою. Розпорядженням по ЦРМО-4 № 1271 від 01.06.2017 року «Про вимушений простій працівників», з яким працівник [PERSON] був ознайомлений 01.06.2017 року, визначено, що на час простою працівники не виходять на роботу до особливого розпорядження, а оплата здійснюється із розрахунку 2/3 встановленого працівникові окладу, що відповідає вимогам ст. 113 КЗпП України. За таких обставин, враховуючи відсутність можливості забезпечити роботою позивача через нестачу організаційних умов, необхідних для її виконання, відповідач правомірно призупинив її та визначив вказаний час періодом простою не з вини працівника з оплатою в розмірі двох третин від встановленого посадового окладу, що відповідає вимогам ст. ст. 34, 113 КЗпП України. В період з 09.08.2017 року по 11.08.2017 року ГУ Держпраці у Запорізькій області було здійснено інспекційне відвідування ПАТ «Запоріжсталь» з питань, порушених колишніми працівниками ЦРМО-4 щодо порядку вивільнення працівників, зміни істотних умов праці. За результатами проведеної перевірки жодних порушень трудових прав працівників з боку ПАТ «Запоріжсталь» виявлено не було, про що складено Акт перевірки № 08-02-0315/0057. Федерація профспілок України в Запорізькій області не є органом контролю та нагляду з боку держави, у зв'язку з чим лист за № 13 від 25.07.2017 року не можна розглядати як належний доказ у вирішенні питання, порушеного позивачем при зверненні до суду. При зверненні із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували факт порушення роботодавцем його трудових прав. Зважаючи на вказані обставини, підстав для задоволення заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП УкраїниПАТ «Запоріжсталь» не було, про що відповідач був повідомлений письмово листом від 31.07.2017 року № 13/2046439. З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність встановленого належним чином факту та підтвердження належними доказами порушення відповідачем умов праці [PERSON], заявлені вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі 16 000 грн. є необґрунтованими та неправомірними. Наказом від 08.06.2017 року № 955 з 01.06.2017 року на ПАТ «Запоріжсталь» було введено нові умови оплати праці, однак визначено категорії працівників, посадові оклади яких підвищенню не підлягають. До цієї категорії включені, зокрема, працівники ліквідованих (тих, що припинили діяльність) на ПАТ «Запоріжсталь» структурних підрозділів (видів діяльності): оформлені станом на 01.06.2017 року на скорочених робочих місцях та зовнішні сумісники, оформлені до введення нових умов оплати праці. ЦРМО-4, працівником якого був позивач, ліквідований Наказом ПАТ «Запоріжсталь» № 909 від 31.05.2017 року, тобто до запровадження нових умов оплати праці станом на 01.06.2017 року працівники вказаного структурного підрозділу фактично перебували на скорочених робочих місцях, що виключає поширення на них дії Наказу № 955 від 01.06.2017 року. За таких обставин, підстав для підняття посадового окладу [PERSON] у відповідача не було, тому його вимоги щодо стягнення невиплаченої заробітної плати з червня 2017 року по серпень 2017 року у сумі 5 775грн. є необґрунтованими. Позивач не надав суду жодного належного доказу на підтвердження своєї позиції щодо порушення відповідачем його трудових прав, тобто відсутній головний чинник моральної шкоди - протиправна поведінка особи. Наявність моральної шкоди ставиться під сумнів також й через відсутність доказів на підтвердження погіршення стану здоров'я позивача, які свідчать про тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали доводи, викладені в позовній заяві, просили суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, відповідно до вимог чинного законодавства. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на письмові заперечення, просили у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі, з тих підстав, що за результатами проведеної перевірки ГУ Держпраці у Запорізькій області з питань, порушених колишніми працівниками ЦРМО-4 щодо порядку вивільнення працівників, зміни істотних умов праці, жодних порушень трудових прав працівників з боку ПАТ ЗМК «Запоріжсталь» виявлено не було, про що складено Акт перевірки № 08-02-0315/0057. З досліджених в судовому засіданні письмових доказів по справі в межах заявлених позовних вимог, судом встановлено наступне. 24.12.2010 року на підставі наказу-розпорядження № 313 від 23.12.2010 року позивача прийнято до ЦРМО-4 ПАТ «Запоріжсталь» за професією електрогазозварник. Наказом № 909 від 31.05.2017 року ЦРМО-4 було виключено зі структури ПАТ «Запоріжсталь» та скасовано посади (професії) за штатним розписом вказаного структурного підрозділу. Розпорядженням від 31.05.2017 року № 503/л працівники ЦРМО-4 були попереджені про наступне вивільнення не раніше 02.08.2017 року, з яким [PERSON] був ознайомлений під розпис 01.06.2017 року. В цей же день позивачу були запропоновані вакансії: з аналогічними умовами праці на підприємстві ТОВ «Метінвест Промсервіс», а також вакантні робочі місця, наявні на ПАТ «Запоріжсталь». В період з 01.06.2017 року до 02.08.2017 року на ПАТ «Запоріжсталь» мав місце простій, що підтверджується табелями обліку робочого часу по ЦРМО-4 за червень - серпень (по 02.08. включно) 2017 року та простойними листами № 1, № 2, № 3 за червень, липень, серпень 2017 року. Розпорядженням по ЦРМО-4 № 1271 від 01.06.2017 року «Про вимушений простій працівників», з яким працівник [PERSON] був ознайомлений 01.06.2017 року, визначено, що на час простою працівники не виходять на роботу до особливого розпорядження, а оплата здійснюється із розрахунку 2/3 встановленого працівникові окладу, що відповідає вимогам ст. 113 КЗпП України. Наказом від 08.06.2017 року № 955 з 01.06.2017 року на ПАТ «Запоріжсталь» було введено нові умови оплати праці. Позивачу пропонувались вакантні посади 02.08.2017 року, 18.07.2017 року та 28.07.2017 року. Із запропонованими вакансіями працівник [PERSON] був ознайомлений, втім відмовився від переведення на іншу роботу, про що свідчить його підпис під списками вакантних робочих місць. 19.07.2017 року профспілковим комітетом було розглянуто подання начальника відділу кадрів на отримання попередньої згоди на звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України електрогазозварника ЦРМО-4 [PERSON] про надання згоди на звільнення свідчить виписка з Протоколу № 31 засідання профспілкового комітету від 19.07.2017 року. 02.08.2017 року наказом № 817/л від 02.08.2017 року [PERSON] було звільнено з комбінату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з виключенням ЦРМО-4 зі структури підприємства, а також скасуванням відповідних посад (професій) та робочих місць, зокрема газоелектрозварника. Позивач був ознайомлений з наказом 02.08.2017 року, про що свідчить його підпис на вказаному документі. В період з 09.08.2017 року по 11.08.2017 року ГУ Держпраці у Запорізькій області було здійснено інспекційне відвідування ПАТ «Запоріжсталь» з питань, порушених колишніми працівниками ЦРМО-4 щодо порядку вивільнення працівників, зміни істотних умов праці. За результатами проведеної перевірки жодних порушень трудових прав працівників з боку ПАТ «Запоріжсталь» виявлено не було, про що складено Акт перевірки № 08-02-0315/0057. Всебічно дослідивши докази, надані сторонами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді судами трудових спорів необхідно неухильно додержуватись Конституції України, КЗпП і інших актів законодавства (п. 1); при розгляді відповідної категорії справ судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням) і перевіряти їх відповідність закону (п. 18). Позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ст. 64 ГК України, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Відповідач, згідно з вимогами ст. 64 ГК України визначив свою організаційну структуру, ліквідувавши структурний підрозділ ЦРМО-4, тобто провів реорганізацію товариства, в зв'язку з чим в організації виробництва і праці відбулись зміни, які дають право адміністрації підприємства на звільнення працівників, штатні одиниці по професіям яких були скасовані, за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає, що в процесі реорганізації підприємство порушило встановлений ст. 492 КЗпП України строк повідомлення про наступне вивільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва і праці, що не відповідає дійсності та спростовується власним підписом [PERSON] на розпорядженні № 503/л від 31.05.2017 року «Про попередження працівників ЦРМО-4 з наступним вивільненням», згідно з яким звільнення позивача мало відбутися не раніше 02.08.2017 року. Фактичне звільнення відбулось 02.08.2017 року, що підтверджується наказом № 817/л від 02.08.2017 року, тобто через 2 місяця після попередження про вивільнення, що повністю відповідає вимогам ст. 492 КЗпП України. Окрім цього, статтею 492 КЗпП України передбачено, що роботодавець має запропонувати роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його спеціальності кваліфікації та стану здоров'я. З вказаного не вбачається обов'язок роботодавця пропонувати всі наявні робочі місця та вакансії. Відповідачем була запропонована позивачеві робота газоелектрозварника з переведенням до ТОВ «Метінвест-Промсервіс», яку він міг виконувати за своєю спеціальністю та кваліфікацією. Позивач відмовився від переведення на роботу за спеціальністю, у зв'язку з чим йому була запропонована інша робота у кількості десяти робочих місць на вибір, в тому числі з можливістю перенавчання. Оскільки позивач відмовився від переведення на запропоновані йому посади, відповідач, не маючи можливості перевести працівника без його згоди на іншу роботу, виконав свій обов'язок щодо працевлаштування вивільнюваного працівника відповідно до вимог ст. 492 КЗпП України та правомірно видав наказ про його звільнення. Виходячи з наведеного, суд відхиляє доводи позивача щодо порушення відповідачем існуючого порядку його звільнення з займаної посади. Як встановлено судом, в період з 01.06.2017 року до 02.08.2017 року на ПАТ «Запоріжсталь» мав місце простій. Відповідно до ст. 34 КЗпП України, простій - це призупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Згідно з ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Позивачем доказів того, що в зазначений період він виконував свої посадові обов'язки, не надано. За таких обставин, враховуючи відсутність можливості забезпечити роботою позивача через нестачу організаційних умов, необхідних для її виконання, відповідач правомірно призупинив її та визначив вказаний час періодом простою не з вини працівника з оплатою в розмірі двох третин від встановленого посадового окладу, що відповідає вимогам ст. ст. 34, 113 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник чи уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Зі змісту вказаної норми вбачається, що працівник може реалізувати передбачене ч. 3 ст. 38 КЗпП право на розірвання трудового договору у визначений ним строк з отриманням вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку за наявності факту порушення відповідачем законодавства про працю (аналогічна позиція викладена у Постанові ВСУ від 20.11.2013 року № 6-114цс13). Юридичні факти - це передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин. Юридичні факти поділяються на події та дії. Якщо події виникають незалежно від волі людей, то дії (бездіяльність) - це життєві факти, що є результатом свідомої, пов'язаної з волею діяльності людей, наприклад, правочини, що породжують права і обов'язки; адміністративні акти, які містять приписи зобов'язального характеру; дії, що створюють об'єктивний результат (створення об'єкта інтелектуальної власності). Дії, у свою чергу, поділяються на правомірні, тобто такі, що відповідають правовим нормам, і неправомірні, які суперечать закону, і є правопорушеннями. Функції нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю здійснює Державна служба України з питань праці в особі її територіальних органів (ПКМУ № 96 від 11.02.2015 року), яка уповноважена виносити відносно роботодавців приписи про усунення виявлених порушень, зокрема й трудових прав працівників. Як встановлено судом, ГУ Держпраці у Запорізькій області не було виявлено порушень трудових прав колишніх працівників ЦРМО-4 (зокрема, щодо порядку їх вивільнення та зміни істотних умов праці) з боку ПАТ «Запоріжсталь». Федерація профспілок України в Запорізькій області не є органом контролю та нагляду з боку держави, у зв'язку з чим лист за № 13 від 25.07.2017 року не можна розглядати як належний доказ у вирішенні питання, порушеного позивачем при зверненні до суду. При зверненні із заявою про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України позивачем не було надано належних доказів, які б підтверджували факт порушення роботодавцем його трудових прав. Зважаючи на вказані обставини, підстав для задоволення заяви [PERSON] про звільнення за власним бажанням за ч. 3 ст. 38 КЗпП України у відповідача не було, про що позивач був повідомлений письмово листом від 31.07.2017 року № 13/2046439. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Також, відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. З урахуванням викладеного, враховуючи відсутність встановленого належним чином факту та підтвердження належними доказами порушення відповідачем умов праці позивача, заявлені вимоги про стягнення вихідної допомоги є необґрунтованими. Також у відповідача були відсутні підстави для підняття посадового окладу позивачу, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Пунктом 3.1. Галузевої угоди гірничо-металургійного комплексу, зареєстрованої у Міністерстві праці та соціальної політики України 28.07.2011 року № 40 на сторону власників покладено обов'язок розробляти самостійно форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат з обов'язковим дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, Генеральною і цією угодами, та встановлювати їх у колективних договорах. Пунктом 4.2. Колективного договору ПАТ «Запоріжсталь» адміністрацію підприємства зобов'язано забезпечити зростання середньої заробітної плати з дотриманням умов Генеральної та Галузевої угод в залежності від ефективності виробництва й рівня інфляції. Наказом від 08.06.2017 року № 955 з 01.06.2017 року на ПАТ «Запоріжсталь» було введено нові умови оплати праці, однак визначено категорії працівників, посадові оклади яких підвищенню не підлягають. До цієї категорії включені, зокрема, працівники ліквідованих (тих, що припинили діяльність) на ПАТ «Запоріжсталь» структурних підрозділів (видів діяльності): оформлені станом на 01.06.2017 року на скорочених робочих місцях та зовнішні сумісники, оформлені до введення нових умов праці. ЦРМО-4, працівником якого був позивач, ліквідований наказом ПАТ «Запоріжсталь» № 909 від 31.05.2017 року, тобто до запровадження нових умов оплати праці і станом на 01.06.2017 року працівники вказаного структурного підрозділу фактично перебували на скорочених робочих місцях, що виключає поширення на них дії наказу № 955 від 01.06.2017 року. Тому вимоги позивача щодо стягнення невиплаченої заробітної плати з червня 2017 року по серпень 2017 року є необґрунтованими. Відповідно до ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником чи уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику відбувається у випадку, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків та вимагаються від нього додаткових зусиль для організації свого життя. До загальних підстав, які підлягають обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, відноситься: наявність моральної шкоди; протиправної поведінки особи, що спричиняє шкоду; причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою особи; вина. Також для компенсації моральної шкоди працівникові треба довести факт спричинення йому моральної шкоди (що в результаті звільнення ним були втрачені нормальні життєві зв'язки, знадобилося додаткові зусилля для організації життя, йому спричиненні моральні страждання), а також обґрунтувати заявлений в позові розмір компенсації. На це коло обставин, що повинні бути доведені позивачем і обґрунтовані в судовому рішенні також вказує п. п. 4, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Втім, позивач не надав суду жодного належного в розумінні ст. 77 ЦПК України доказу на підтвердження своєї позиції щодо порушення відповідачем його трудових прав, тобто відсутній головний чинник моральної шкоди - протиправна поведінка особи. Наявність моральної шкоди ставиться під сумнів також й через відсутність доказів на підтвердження погіршення стану здоров'я позивача, які свідчать про тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України,суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Всупереч зазначеним вимогам чинного законодавства, позивачем не доведений належними доказами факт порушення його законних прав і інтересів, тому, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed