Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-01 00:00:00

У січні 2015 року позивач предявив через суд зазначений позов до відповідачів на предмет захисту свого права власності на квартиру [ADDRESS] з підстав того, що він з дружиною [PERSON] несе тягар обовязків з утримання майна та оплати комунальних послуг також і за проживання відповідачів, їх онуків, які зареєстровані у квартирі, проте вже тривалий час - з 2002 року, останні проживають в Канаді та повертатися до України не мають наміру, речей в квартирі не мають, тому позивач просив суд визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою №287 по пр. Кірова, 59 у м. Дніпропетровську. Позивач, представник позивача та третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі, наполягаючи на задоволенні позовних вимог з наведених у позовній заяві підстав та в подальшому клопотали про розгляд справи у їх відсутності. Треті особи [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, представника не направили та у поданих заявах клопотали про розгляд справи у їх відсутності, не заперечуючи проти задоволення позову. Відповідачі [PERSON], [PERSON], будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися, у поданих заявах позов визнали в повному обсязі та клопотали про розгляд справи у їх відсутності. Третя особа Кіровський РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області, будучи належним чином повідомленим про час і місце судового розгляду, свого представника не направив, у поданій суду заяві клопотав про розгляд справи у їх відсутності з ухваленням рішення відповідно до вимог закону, що у відповідності зі ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, позивача та третьої особи, дослідивши наявні у справі докази, перевіривши доводи позовної заяви в межах заявлених вимог, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] з 18 грудня 2014 року належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого виробничим обєднанням «Південний машинобудівний завод» 28 жовтня 2993 року на підставі розпорядження від 28 жовтня 1993 року №1347 по 1/5 частині кожному, а [PERSON] ще 1/5 частина належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 18 грудня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 18 грудня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі № 2482, за яким [PERSON] продав належну йому 1/5 частину квартиру [PERSON] (а.с.8, 42, 43), що узгоджується з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 16 лютого 2015 року (а.с. 46). Як вбачається з довідки КП «Житлове господарство Кіровського району м. Дніпропетровська» від 05 січня 2015 року №33 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.10), що узгоджується з даними Кіровського РВ у м. Дніпропетровську ГУ ДМС України в Дніпропетровській області. Разом з тим, судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі щонайменше з 2002 року, про що зазначили у поданих заявах та оформлених 24 листопада 2014 року довіреностях, посвідчених консулом Генерального Консульства України в м. Торонто, якою уповноважили позивача на вчинення дій зі зняття їх з реєстраційного обліку у квартирі [ADDRESS] (а.с.15, 16, 17, 18). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, і передбачають використання власником житла для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпорядження своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Конституцією (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб та на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] після відчуження належної йому 1/5 частини квартири [ADDRESS] 18 грудня 2014 року, залишаючись безпідставно зареєстрованим у належній на праві власності позивачу квартирі, створює йому перешкоди у здійсненні прав власника, в тому числі, в майновому утриманні житла, за користування яким позивач несе витрати і за відповідача, тому права позивача за ст. 16 ЦК України підлягають захисту в судовому порядку з ухваленням рішення про визнання усунення позивачу перешкод у користуванні власністю та визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування спірним житлом. В свою чергу відповідач [PERSON], будучи зареєстрованим у [INFO] як член сімї власників [PERSON], [PERSON] їх син, з народження, тобто з 03 листопада 1994 року, що обєктивно узгоджується з даними довідки [PERSON], УДМС України в Дніпропетровській області від 16 лютого 2015 року, набуваючи прав користування житлом в квартирі приватного житлового фонду згідно з ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР. Оскільки іншого відповідачем [PERSON] не доведено, то за встановлених судом обставин підстави для користування спірною квартирою згідно з ч. 3 ст. 810 ЦК України і ст. 158 ЖК УРСР на умовах договору у відповідача [PERSON] відсутні, а тому належить визнати, що мало місце користування житлом не зобовязальне позадоговірне, а на обмеженому речовому праві особистого сервітуту відповідно до ст. 405 ЦК України з наслідками, передбаченими ч. 4 ст. 156 і ст.ст. 157, 162 ЖК УРСР. Відтак, оскільки відповідач [PERSON] відсутній у спірній квартирі більше одного року, що ним визнано у поданій суду заяві, і не користується нею, хоч обєктивно має таку можливість та перешкоди у доступі йому не чинились, то суд дійшов висновку, що сервітут ним не використовується без поважних причин більше строку його збереження за особою, на підставі чого згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України сервітут відповідача припинився, а відповідача по суду належить визнати таким, який втратив право користування спірним будинком відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 406 ЦК України внаслідок задавненості користування. В порядку розподілу судових витрат згідно зі ст. 88 ЦПК України судові витрати належить покласти на відповідачів в рівних частинах.

Outcome: approved