Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-22 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся в суд до відповідача з зазначеним позовом. Посилався на те, що відповідно до кредитного договору № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 02 вересня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було перейменовано у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит») та [PERSON], останньому було видано кредит в сумі 115000 доларів США на строк до 18 серпня 2023 року з оплатою по процентній ставці 12,5 % річних. Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 липня 2011 року, яким стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року в сумі 1003894 гривні 01 копійки. У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 03-08-Ип/41 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 20 серпня 2008 року, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] Заборгованість за кредитним договором відповідачем у встановлений строк сплачена не була. Станом на день подачі позову до суду заборгованість відповідача складає 1003894 гривні 01 копійки. Відповідно до п. 11.3.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Просить суд звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 20 серпня 2008 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором від 20 серпня 2008 року в розмірі 1003894 гривні 01 копійки шляхом визнання права власності за ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на квартиру [ADDRESS] У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Зазначив, що з 07 червня 2014 року вступив в силу Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Заставне майно, а саме квартира [ADDRESS], є єдиним місцем проживання відповідача та членів його сім'ї, іншого майна він не має, площа квартири не перевищує 140 кв.м. Таким чином, у зв'язку з прийняттям мораторію заставне майно не може бути примусово стягнуто. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що відповідно до кредитного договору № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року, який був укладений між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON], останньому було видано кредит в сумі 115000 доларів США на строк до 18 серпня 2023 року з оплатою по процентній ставці 12,5 % річних (а.с. 9-13). Рішенням Загальних зборів акціонерів ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» від 02 вересня 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» було перейменовано у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с. 43-45). У забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань за кредитним договором № 03-08-Ип/41 між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 20 серпня 2008 року, відповідно до якого останній передав банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] (а.с. 20-22). З рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 06 серпня 2014 року вбачається, що рішенням Апеляційного суду міста Києва від 20 серпня 2013 року в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» за кредитним договором № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року в розмірі 1715591 гривні 29 копійок було звернуто стягнення на спірну квартиру, як предмет іпотеки, шляхом надання банку права на продаж будь-якій особі-покупцеві предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця, з початковою ціною, яка встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності незалежним експертом на момент продажу (а.с. 86-90). Цим же рішенням було зобов'язано [PERSON] передати банку спірну квартиру, як предмет іпотеки, з ключами від неї та правовстановлюючі документи на неї по акту прийому-передачі протягом 10 днів з дня набрання рішенням суду законної сили. Виселено [PERSON] з квартири та передано в управління ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» на період до моменту реалізації. Зі змісту цього рішення вбачається, що предметом спору була вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом надання банку права на продаж будь-якій особі-покупцеві предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу від свого імені. ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» звернулось до суду з позовом до [PERSON] та просить звернути стягнення на той же предмет іпотеки, проте в інший спосіб - шляхом визнання за товариством права власності на квартиру [ADDRESS] Крім того, вимога про звернення стягнення на предмет іпотеки заявлена для погашення заборгованості в іншому розмірі 1003894 гривні 01 копійки, а не в розмірі 1715591 гривні 29 копійок, як це зазначено в іншій справі. За таких обставин, суд вважає, що спір між сторонами з тих же підстав судом не розглядався. Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 10 жовтня 2000 року [PERSON] та [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] З договору вбачається, що [PERSON], придбала 1/3 частину квартири, а [PERSON] - 2/3 частини квартири (а.с. 41-42). Відповідно до договору дарування 1/3 частини квартири від 12 серпня 2008 року [PERSON] подарувала [PERSON] 1/3 частину квартири [ADDRESS] (а.с. 39-40). Рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року змінено рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 04 липня 2011 року, яким стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» заборгованість за кредитним договором № 03-08-Ип/41 від 20 серпня 2008 року в сумі 1003894 гривні 01 копійки (а.с. 27-31). Рішення набрало законної сили. Відповідачем рішення Апеляційного суду міста Києва не виконується, борг за кредитним договором не повертається. Суд вважає, що вимоги позивача ґрунтуються на законі. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідачем умови Кредитного договору не виконуються, кредит та відсотки за його користування не повертаються, що встановлено рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року. Згідно зі ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Судом встановлено, що кредитний договір сторонами укладено в письмовій формі, зазначено його розмір та умови надання кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідач, не сплативши у вказаний в договорі строк кредит, порушив вимоги ст. 530 ЦК України відповідно до якої, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), тобто згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Станом на день подачі позову до суду заборгованість відповідача складає 1003894 гривні 01 копійки, яка встановлена рішенням Апеляційного суду міста Києва від 19 грудня 2013 року. Відповідно до ч. 1 ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Частиною 3 цієї статті визначено, що правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України, «Про іпотеку» у разі невиконання або належного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Відповідно до п. 11.3.1. іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснене в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Згідно п. 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суди мають виходити з того, що з урахуванням цим норм права не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Заперечуючи вимоги позивача, представник відповідача у судовому засіданні зазначив, що з 07 червня 2014 року вступив в силу Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Заставне майно, а саме квартира [ADDRESS], є єдиним місцем проживання відповідача та членів його сім'ї, іншого майна він не має, площа квартири не перевищує 140 кв.м. Таким чином, у зв'язку з прийняттям мораторію заставне майно не може бути примусово стягнуто. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. За своїм змістом Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлює порядок вирішення спорів щодо примусового звернення стягнення на предмети застави та іпотеки, а саме: визначає, що за певних умов та протягом певного проміжку часу таке стягнення не проводиться. Оскільки цим законом не призупиняється дія будь-яких нормативних актів у сфері регулювання кредитних правовідносин, зокрема тих, що визначають правові підстави для звернення в судовому порядку стягнення на відповідні предмети забезпечення, його чинність на час вирішення спору сама по собі не може бути підставою для відмови в захисті порушеного права. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved