Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом, у якому на підставі ч. 2 ст. 405, ст.ст. 317, 391 ЦК України просив визнати відповідача такою, що втратила право на користування та проживання квартирою № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області. На обґрунтування своїх вимог послався на те, що він є власником цієї квартири. У цій квартирі зареєстровані його мати, відповідач та двоє його з відповідачем дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач протягом усього часу прописки фактично ніколи не проживала у зазначеній квартирі, не брала участі у сплаті комунальних послуг. Протягом тривалого часу по сьогодні вона має іншу сімю та проживає з іншим чоловіком. У письмовому запереченні відповідач просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вона не втратила права на користування квартирою № 86 в будинку № 44 на вул. Сокальській у м. Червонограді Львівської області, оскільки між нею та позивачем, як подружжям, була досягнута домовленість, згідно з якою її та їхніх з позивачем дітей право користування спірною квартирою не залежить від факту і часу їхнього проживання чи часу їхньої відсутності в ній. Крім того, вважає, що вона не може бути визнана такою, що втратила право на користування спірною квартирою, оскільки рішеннямЧервоноградського міського суду Львівської області від 25.09.2015 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між нею та позивачем із залишенням на проживання з нею дочки [PERSON], [INFO], у звязку з чим визнання її такою, що втратила право користування цією квартирою, суперечитиме цьому рішенню суду. Зазначила, що задоволення позову призведе до порушення права [PERSON] на сімю, передбаченого ст. 291 ЦК України, та не розлучатися з батьками всупереч її бажанню, визначеного ч. 1 ст. 9 ч. І Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року. Ствердила, що спірна квартира була придбана ними з позивачем у шлюбі за плату, а тому вона не може бути визнана такою, що втратила право користування нею. Позивач відмовляється дати їй та дочці [PERSON] ключі від спірної квартири та не дає їм можливості проживати у ній. У зустрічному позові, поданому в інтересах неповнолітньої [PERSON] та у своїх інтересах, [PERSON] просила вселити її та свою дочку у спірну квартиру. Вимоги обґрунтовані тим, що нею та позивачем у 2003 році було придбано спірну квартиру, право власності на яку за домовленістю між ними було оформлено на позивача у порядку дарування. Незважаючи на те, що вона та неповнолітня [PERSON] зареєстровані у вказаній квартирі, [PERSON] позбавив їх можливості проживати у ній, чим порушив їхнє право на користування житлом, у звязку з чим вони змушені проживати у найманому житлі. У судовому засіданні [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним у заяві, та додатково пояснили, що не заперечують проти проживання неповнолітньої дочки позивача [PERSON] у спірній квартирі, не чинили та не чинять перешкод щодо її вселення у цю квартиру. Вимоги за зустрічним позовом не визнали. [PERSON] та її представник [PERSON] під час розгляду справи вимоги за первісним позовом не визнали з підстав, наведених у запереченні. Просили задовольнити вимоги за зустрічним позовом. [PERSON] пояснила, що намір проживати у спірній квартирі виник у неї у 2013 році, коли вона перестала проживати зі своїм чоловіком. Свідок [PERSON], яка проживає у сусідній зі спірною квартирі, заперечила факт проживання [PERSON] у квартирі № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області, а свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що не бачили [PERSON] за час свого проживання по сусідству. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та зявилися у судове засідання, свідків, зясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення первісного позову та відмову у задоволенні зустрічного позову з огляду на таке. На підставі поданих суду документів установлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі протягом 20.07.1991-06.10.2015 років. Від шлюбу у сторін є двоє дітей: син [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. У період з 1993 року по 2013 рік сторони та їх діти проживали за адресою: [INFO], де [PERSON] прописаний з 14.02.2001 року та проживає по сьогодні. З літа 2013 року, у звязку з фактичним припиненням шлюбних відносин, [PERSON] разом з дочкою сторін [PERSON] проживають за іншою адресою. Згідно з рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 25.09.2015 року, яке набрало законної сили 06.10.2015 року, неповнолітню [PERSON], [INFO], залишено проживати з матірю [PERSON] [PERSON] є власником квартири № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської області на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.08.2003 року (а.с. 33). У квартирі № 86 на вул. Сокальській в будинку № 44 Львівської областізареєстровані: з 26.02.2004 року матір [PERSON] [PERSON], а з 01.02.2005 року [PERSON] та двоє дітей сторін (а.с. 8, 16). Отже, з часу своєї реєстрації, зокрема, [PERSON] та [PERSON] набули право користування спірною квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України (далі ЦК) під правом власності розуміється право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 317 ЦК зміст права власності полягає у тому, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі ст. 405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником (ч. 1). Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2). Ураховуючи те, що з часу своєї реєстрації у спірній квартирі, тобто понад десять років, [PERSON] у неї не вселилася та у ній не проживала, що визнається сторонами, а отже, не підлягає доказуванню згідно з ч. 1 ст. 61 ЦПК України, доказів на обґрунтування поважності причин свого непроживання у цій квартирі суду не подала, суд дійшов висновку про наявність підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування цим житлом. Отже, первісний позов підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову у частині вселення [PERSON] у спірну квартиру необхідно відмовити. Посилання [PERSON] на наявність домовленості, досягнутої між нею та [PERSON], як подружжям, у частині збереження за нею права користування спірною квартирою незалежно від факту і часу її проживання чи часу її відсутності в ній не підтверджена належними та допустимими доказами, а тому є необґрунтованим. Відповідно до ч. 3 ст. 161 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самостійно. Згідно з ч. 2 ст. 29 ЦК фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Отже, [PERSON], яка досягла шістнадцятирічного віку, вправі самостійно обирати собі місце проживання й реалізація нею цього права не залежить від припинення права її матері [PERSON] на користування спірною квартирою, що не має наслідком зміну фактичного місця проживання останньої. Тому твердження [PERSON] про те, що у разі визнання її такою, що втратила право на користування спірною квартирою, буде порушене передбачене ч. 1 ст. 9 ч. І Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, право неповнолітньої [PERSON] не розлучатися з батьками всупереч її бажанню, чипередбачене ст. 291 ЦК право на сімю є безпідставними. Право [PERSON] на вільне обрання свого місця проживання не може змінювати чи суперечити рішенню суду, яким визначено її місце проживання з матірю [PERSON], а останнє слід розуміти лише як право [PERSON]проживати зі своєю матірю. Не заслуговують на увагу й доводи [PERSON] про те, що спірна квартира була придбана під час шлюбу за плату нею з [PERSON], у звязку з чим вона не може бути визнана такою, що втратила право на користування цією квартирою, оскільки зазначена квартира є роздільним майном подружжя та належить лише [PERSON] згідно з ч. 1 ст. 24 КпШС України на підставі нотаріально посвідченого договору дарування від 22.08.2003 року й доказів на спростування цієї обставини [PERSON] та її представником суду не подано. Щодо вимоги за зустрічним позовом про вселення неповнолітньої [PERSON] у спірну квартиру, суд виходить з наступного. Як свідчать матеріали справи (а.с. 8, 16), зареєстрованим місцем проживання [PERSON] є спірна квартирі, якою вона має право користуватися (проживати). Зазначене право не оспорюється ні власником квартири [PERSON], ні його матірю [PERSON], яка фактично проживає у цій квартирі. Жодних доказів про перешкоджання у реалізації цього права [PERSON] з боку [PERSON] чи [PERSON] суду не подано, чим не доведено наявність спору. За таких обставин немає підстав для судового втручання, а тому у задоволенні позову про вселення [PERSON] у спірну квартиру необхідно відмовити. Крім того, як було зазначено вище, [PERSON] вправі самостійно обирати собі місце проживання й у суду немає жодних даних, які б свідчили про її намір проживати у спірній квартирі, у звязку з чим задоволення позовної вимоги про її вселення у спірну квартиру могло б призвести до порушення її права на вільний вибір місця проживання.

Outcome: approved