Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-11 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Рециклінг-центр» (далі - відповідач-1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Авекс-пром» (далі - відповідач-2) про зобов`язання видати трудову книжку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 01.02.2010 року позивачка працювала як сезонний працівник на підприємстві ПрАТ «Грінко» на посаді двірника. Тривалий час її на сезонні роботи не викликали і такі фактично припинились. З 2014 року ПрАТ «Грінко» передав свої права та обов`язки ТОВ «Рециклінг-центр» та ТОВ «Авекс Пром», проте за юридичною адресою таких знайти неможливо. При звільненні з роботи трудову книжку позивачу не видали, на звернення не відповідають. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечували.. Відповідачі в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Як передбачено ч. 1, 3 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 22.01.2019 року відкрито провадження у даній справі, в порядку спрощеного позовного провадження. Суд, вислухавши пояснення позивача та її представника, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач 26.12.2017 року звернулась з листом до керівника ПрАТ «Грінко» з вимогою направити її трудову книжку поштою, у зв`язку з тим, що вона фактично припинила працювати на підприємстві (а.с.17). Судом встановлено, що ПрАТ «Грінко» та ТОВ «Авекс-Пром» не перебувають в стані припинення. ПрАТ «Грінко» є засновником ТОВ «Рециклінг-центр», яке перебуває в стані припинення, а саме ліквідації. З аналогічними листами 12.09.2018 року позивачка зверталась також до Ліквідатора ПрАТ «Рециклінг-центр» Кізленка В.А. та засновника ТОВ «Авекс Пром» Чабанка Д.В. (а.с.27-28). Разом з тим, у матеріалах справи відсутні докази отримання відвідачами вищевказаних листів з вимогою про повернення трудової книжки. Як вбачається з листа Головного управління держпраці у Київській області від 22.01.2018 року, 22.01.2018 року головним інспектором здійснено виїзд за адресою ПрАТ «Грінко»: м. Київ, вул. Червонопрапорна, 94А, для проведенні інспекційної перевірки. Встановлено, що за даною адресою знаходиться сміттєпереробний завод, який уже декілька років не працює. Тому провести інспекційне відвідування у ПрАТ «Грінко» з питань дотримання норм трудового законодавства не вбачається можливим ( а.с.19-21). З Форми ОК-5 Пенсійного фонду України «Індивідуальні відомості про застраховану особу» [PERSON] вбачається, що у 2010-2011 роках позивачка отримувала дохід у ПрАТ «Рециклінг-центр» ( ЄДРПОУ 32490946), ТОВ «Авекс Пром» ( ЄДРПОУ 37119857) (а.с.30). Проте, як вбачається з листів позивачки, вона працює на підприємстві «Авекс Пром» на підставі цивільно-правового договору без трудової книжки. Відомості про роботу та отримання доходу від ПрАТ «Грінко» у матеріалах справи відсутні. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Ч. 1 ст. 48 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) визначено, що трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Статтею 47 КЗпП України та Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110 (далі - Інструкція), закріплено обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. У відповідності до п. 4.2 Інструкції, якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Як на підставу для задоволення позову позивач зазначала про те, що нею не отримана трудова книжка, про що варто зазначити наступне. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В матеріалах справи відсутні докази як прийняття на роботу так і звільнення з роботи [PERSON] з ПрАТ «Грінко», ПрАТ «Рециклінг-центр» чи ТОВ «Авекс Пром». Тому суд не в змозі перевірити факт прийняття та звільнення позиваки з роботи на зазначених нею підприємствах. Під час розгляду справи, позивачем доказів того, що у володінні вказаних підприємств знаходиться її трудова книжка, та нею не отримано трудову книжку, надано не було, як не заявлялось клопотань про витребування інших доказів які б, можливо, підтвердили слова позивача про неотримання нею трудової книжки. Розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог на підставі наявних у справі доказів, враховуючи відсутність доказів прийняття, звільнення з роботи та неотримання позивачем трудової книжки, позов про зобов`язання видати належним чином оформлену трудову книжку не підлягає задоволенню. Враховуючи викладене ст. 43 Конституції України, ст. ст. 3-5, 7-13, 17, 43, 49, 76-81, 211, 258, 263, 264, 265, 268, 280, 352 ЦПК України, ст.ст. 47, 48 КЗпП України, Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України та Міністерства соціального захисту населення України 29.07.1993 року № 58 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 17.08.1993 року за №110, суд,

Outcome: dismissed