Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-04 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] , в особі представника - адвоката Гарницького П.П., звернулася в Дарницький районний суд м. Києва із позовною заявою до [PERSON] , за участю третьої особи [PERSON] , в якому просила стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі 353 096, 20 грн. як компенсацію в рахунок Ѕ частини проданого автомобіля у праві спільної сумісної власності. Позовна заява обґрунтована тим, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2007, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014. У період шлюбу у 2008 році за особисті кошти позивача був куплений автомобіль «Honda CR-V», номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за 40 000 дол. США, який був зареєстрований на відповідача, але використовувався позивачем у сімейних справах, а відповідач користувався іншим автомобілем. На початку 2018 року позивачу, через свого адвоката стало відомо, що відповідач перебуваючи у шлюбних стосунках з позивачкою та без її згоди ще 11.04.2014 переоформив автомобіль на свого рідного брата [PERSON] . Перереєстрацію автомобіля відповідач на третю особу вчинив на підставі Довідки-рахунку № ВІА408036 від 11.04.2014, чим порушив право позивача на особисту власність, набуту під час подружжя, та є особистою власністю позивача. Оскільки автомобіль був відчужений у період шлюбу, кошти за його продаж є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою судді Дарницького районного суду м. Києва від 28.01.2021 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження у підготовче засідання. 23.03.2021 представником позивача до суду подані пояснення на заяву відповідача про застосування строків позовної давності. 30.03.2021 відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву. Зазначив, що позовна заява подана з порушенням норм процесуального права: зазначено недостовірну адресу місця реєстрації позивача, відсутній розрахунок ціни позову. У позовній заяві зазначена ціна позову 353 096,20 грн. Разом з тим, відповідно до копії Звіту, наданого позивачем, який складено у січні 2018 року, вартість автомобіля становить 372 410,00 грн. Позивачем не надано доказів на підтвердження внесення власних коштів для придбання автомобіля. Позивач неодноразово зверталася до суду із позовними заявами про поділ майна подружжя, однак її заяви були повернуті та відмовлено у відкритті провадження. Просив застосувати до позовних вимог [PERSON] строки позовної давності. Відповідач заперечує щодо того, що автомобіль є спільною сумісною власністю сторін, а являється його особистою власністю, оскільки було придбано за рахунок коштів, отриманих від продажу автомобіля «Тойота РАВ-4», державний номерний знак [NUMBER] , 2001 року випуску. Факт надання відповідачем права керування позивачеві автомобілем не є підставою для твердження, що автомобіль є спільною сумісною власністю. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. 30.03.2021 відповідачем [PERSON] до суду також подано клопотання про застосування позовної давності. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 24.05.2021 витребувано докази. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 13.07.2021 закрито підготовче засідання, справу призначено до розгляду по суті. 13.07.2021 позивач подала до суду письмові відповіді на питання, які були поставлені відповідачем у відзиві на позовну заяву. 30.07.2021 відповідач подав до суду спростування відповідей позивача. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач та його представник заперечували щодо задоволення заявлених позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та просили застосувати строки позовної давності. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 26.06.2007, який було розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.09.2014 (а. с. 73). Позивач стверджує, що у період шлюбу у 2008 році за особисті кошти позивача був куплений автомобіль «Honda CR-V», номер кузова [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за 40 000 дол. США, який був зареєстрований на відповідача. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість, сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами, вживає заходів для виконання ними їх обов`язків. Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із статтею 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. За змістом статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано до суду жодних доказів, які б підтверджували факт придбання подружжям [PERSON] та [PERSON] автомобіля «Honda CR-V», державний номерний знак [NUMBER] , у період перебування ними у шлюбі. З відповіді Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в м. Києві вбачається лише, що у квітні 2014 року здійснено перереєстрацію автомобіля «Honda CR-V», державний номерний знак [NUMBER] на нового власника [PERSON] за довідкою-рахунком. На обґрунтування заявлених позовних вимог про стягнення компенсації 1/2 частини вартості автомобіля у розмірі 353 096,20 грн., позивач посилається на Звіт про оцінку майна (а.с.65-68). Відповідно до вказаного Звіту вартість об`єкта оцінювання, визначена за порівняльним підходом, складає 372 410,00 грн. Однак суд не може прийняти даний Звіт як належний доказ, оскільки він складений 10.01.2018, дата оцінки 11.04.2014, для порівняння бралися ціни на автомобілі 2013 року випуску, тоді як спірний автомобіль «Honda CR-V», державний номерний знак [NUMBER] , 2008 року випуску. Таким чином, на момент розгляду справи належної оцінки вартості автомобіля суду надано не було. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки суду не надано належний доказів, з яких можливо було б визначити реальну вартість спірного автомобіля та визначити 1/2 частини його вартості, тобто позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, як на підставу для задоволення позовних вимог. Відповідачем у відзиві було поставлено позивачу 10 питань в порядку ст. 93 ЦПК України, а саме: 1) якими доказами позивач може підтвердити те, що у неї був самостійний дохід у розмірі достатньому для придбання спірного автомобіля? 2) які докази підтверджують розмір самостійного доходу позивача у період 2007-2009 роки? 3) які докази підтверджують те, що саме за рахунок особистих коштів позивача було придбано спірний автомобіль? 4) у якого саме суб`єкта підприємницької діяльності було придбано спірний автомобіль? 5) яка ціна спірного автомобіля була встановлена суб`єктом підприємницької діяльності за спірний автотранспортний засіб та зазначена у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля? 6) хто саме, відповідач чи позивач, зазначений як набувач спірного автомобіля у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля? 7) чи зазначено позивача як співвласника спірного автомобіля у договорі купівлі-продажу спірного автомобіля? 8) у якому році позивач отримала посвідчення водія? 9) у якому році було позбавлено позивача права керування транспортним засобом? 10) за які порушення правил дорожнього руху позбавлена права керування автотранспортним засобом позивач? 13.07.2021 позивачем у письмовому вигляді подано відповідь на поставлені питання: 1. Узагальнюючи відповідь на три перших питання, які є тотожними, як і зазначалось у позові, кошти на придбання автомобіля належали позивачу, автомобіль використовувався нею особисто та спільно з колишнім чоловіком. Усі документи, що підтверджують цю обставину залишились у квартирі, де колишнє подружжя проживало разом, де наразі зареєстрований відповідач, і доступ до якої є тільки у відповідача. Бо якщо вони були б у наявності позов був би пред`явлений до відповідача на повну вартість автомобіля, і не тільки на автомобіль, а не на його 1/2 частину, як на майно, що придбано за час шлюбу. Тому ці кошти вважаються спільними коштами подружжя. 2. На питання 4-7надається спільна відповідь: своїми питаннями відповідач фактично визнає факт купівлі автомобіля позивачем за власні кошти. Інформація про продавця, про правила дорожнього руху і т.і. не є предметом позову, ці обставини можуть слугувати відповідачу підставою для затягування судового розгляду для подачі необґрунтованих питань. 3. Питання 8-10 також можна об`єднати в одну відповідь: намагання відповідача отримати інформацію, що не є предметом позову, передбачає право позивачу не відповідати. Більше з тим, відповіді на більшість надати неможливо, тому що вони є абсурдними, як і весь відзив на позов. Суд, при вирішенні даного спору, не приймає до уваги відповіді позивача на поставлені відповідачем питання, оскільки питання відповідача не стосуються тих обставин, які суду необхідно встановити при винесенні рішення у даній справі, а тому відповіді позивача значення для розгляду справи не мають. Доводи позивача про те, що спірний автомобіль було придбано за її особисті кошти не підтверджено належними доказами. Посилання відповідача на пропуск позивачем строку позовної давності, суд не приймає до уваги, оскільки до вимог про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у 3 роки і обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Позивач стверджує про те, що вона довідалася про продаж автомобіля на початку 2018 року, доказів на спростування вказаних обставин відповідачем суду не надано. Відповідно до ч. 1,2 ст. 141 ЦПК України, з огляду на те, що суд відмовляє у позові, понесені позивачем судові витрати покладаються на позивача. Інтереси відповідача представляв адвокат Левківський Б.К. на підтвердження повноважень якого надано ордер на надання правничої (правової) допомоги серії КС № 759956 (а.с. 86). Також до відзиву доданий попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат на загальну суму 160 000 грн. (а.с. 102, 142). Проте на доведення обґрунтування витрат на професійну правничу допомогу матеріали справи не містять укладеного між [PERSON] та адвокатом Левківським Б.К. договору про надання правової (правничої) допомоги, що позбавляє суд можливості з`ясувати обумовлені між позивачем та адвокатом відповідні повноваження представника відповідача та розмір гонорару адвоката на підтвердження зобов`язань позивача щодо розміру здійснення ним оплати правничої допомоги. З урахуванням вищенаведеного, оскільки до ухвалення судом рішення стороною відповідача суду не надано договір укладений між відповідачем та його представником про надання правничої допомоги, правові підстави для стягнення з позивача на користь відповідача у порядку розподілу між сторонами судових витрат на професійну правничу допомогу відсутні у зв`язку з недоведеністю. Крім того, під час розгляду справи заява про стягнення судових витрат відповідачем не подавалась та в судовому засіданні відповідачем не заявлялось про надання відповідних доказів після ухвалення рішення.

Outcome: dismissed