Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації про усунення перешкод в користуванні та розпорядженні квартирою, визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням та виселення. Позивач свої вимоги обґрунтовує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] з 18.11.2019 року згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Право власності на квартиру [ADDRESS] він отримав після смерті свого батька [PERSON] , який помер [INFO] . Позивач зазначає, що 26.10.2019 року він одружився та має намір продати цю квартиру, проте відповідачі які зареєстровані в спірній квартирі, не тільки перешкоджають йому це зробити, а на даний час не дають потрапити у квартиру, власником якої він є. Враховуючи вищевикладене, просить суд усунути перешкоди йому у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою та виселити останніх. Згідно відзиву на позовну заяву відповідачка [PERSON] зазначає, що спірна квартира належала її дядькові [PERSON] , рідному брату її матері. Дядько був одинокою людиною і ще до укладення шлюбу в червні 2007 року, за його пропозицією, вона переїхала мешкати до нього та вселилась як член сім`ї, будучи племінницею. Після народження доньки [PERSON] , за згодою та пропозицією дядька, [INFO] вона була зареєстрована в спірній квартирі. Також після народження була зареєстрована донька [PERSON] . Відповідачка зазначає, що з часу одруження в квартирі за згодою [PERSON] разом із нею мешкає її чоловік. Відповідачка зазначає, що [PERSON] неодноразово їй пропонував, щоб у спірній квартирі був зареєстрований її чоловік, але у зв`язку із тим, що він зареєстрований в гуртожитку та перебуває на квартирній черзі, він не хотів реєструвати своє проживання. Відповідачка зазначає, що вона, її діти, чоловік та [PERSON] мешкали однією сім`єю. Вона займалась лікуванням дядьки, коли він захворів, купувала ліки, возила до лікарів та оплачувала лікування. Після смерті [PERSON] , як зазначає відповідачка вона та її сім`я його поховали. Про існування [PERSON] їй стало відомо в 2013 році коли дядько отримав документи з суду щодо позбавлення його батьківських прав за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи: орган опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації, прокуратури Шевченківського району м. Києва про позбавлення батьківських прав. Як зазначає відповідачка, [PERSON] вважав, що дитина народилась не від нього і тому навіть не ходив до суду з приводу позбавлення його батьківських прав. При цьому відповідачка зазначає, що вона та її діти вселилися в квартиру на законних підставах за згодою власника житла і тривалий час мешкають у квартирі. Враховуючи вищевикладене, просить суд відмовити у задоволенні позову (а.с. 55-60). 22.01.2020 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху (а.с. 41). 14.02.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження (а.с.48). Розпорядженням керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва від 06.04.2020 року справу передано на повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку із закінченням повноважень судді Марко Я.Р. (а.с. 90). Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено головуючого суддю Шум Л.М. (а.с. 91). 07.04.2020 року ухвалою суду відкрито провадження у справі (а.с. 92-93). 26.11.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі (а.с. 136-137). У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] підтримали позов та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Суд, заслухавши сторони, дослідивши письмові докази, матеріали справи, встановив наступні правовідносини. Судом встановлено, що власником квартири за адресою: [ADDRESS] , згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності є [PERSON] на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2019 №759/20306/18 (а.с. 10). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [NUMBER] батьком [PERSON] є [PERSON] (а.с. 11). Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] - помер (а.с. 12). Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 19.03.2007 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира за адресою [ADDRESS] (а.с. 14). Судом встановлено, що згідно довідки з місця проживання сім`ї та реєстрації від 16.11.2016 року у квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 18). Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2019 року у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тіщенко Наталія Михайлівна про усунення спадкоємців від права спадкування за законом - відмовлено (а.с.22-24). Постановою Київського апеляційного суду від 27.06.2019 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 21.03.2019 без змін (а.с. 25-26). Судом встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 02.10.2019 року позов [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом було задоволено та 04.11.2019 року вказане рішення набрало законної сили (а.с. 27-28). Судом встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] (а.с. 78). Судом встановлено, що [PERSON] , народилась [INFO] (а.с. 79). Відповідно до ст. 383 ЦК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 4 ст. 41 Конституції України встановлено принцип непорушності приватної власності. За положеннями ч. 1 ст. 317 та ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] не є членами сім`ї померлого [PERSON] , та не перебувають у родинних стосунках з власником спірної квартири, позивачем по даній справі, оскільки в супереч вимог ст. 81 ЦПК України, доказів на підтвердження зазначеного суду не було надано. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Згідно ч. 2 ст. 109 ЖК УРСР, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, зазначене вище положення Житлового закону установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головних із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 14 Конституції України). Відповідно до ст. 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що набрала чинності для України з 11.09.1997 року та є складовою її правової системи, відповідно до вимог ст. 9 Конституції України. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під право володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються положеннями ст. 405 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. У Постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таким вимог: 1)Про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)Про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)Про визнання особи безвісно відсутньою; 4)Про оголошення фізичної особи померлою. Закон №1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. При цьому, судом встановлено, що відповідачкою не доведено факт проживання однією сім`єю із [PERSON] , а тому позов підлягає частковому задоволенню. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. ст. 12, 13, 76, 78, 81, 89, 133, 141, 229, 235, 259, 263, 264, 265, 268, 280-283, 353, 355, 356 ЦПК України, ст. ст. 317, 319, 391 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», суд

Outcome: partial