Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] пред`явив через суд позов до ПАТ «Приватбанк» з вимогами визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А., 26 жовтня 2017 року, зареєстрований в реєстрі за № 10228, про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк», а також стягнення з відповідача на свою користь понесені судові витрати, обґрунтовуючи такі вимоги тим, що пред`явлена до стягнення заборгованість в розмірі 115 761 доларів США, що за курсом НБУ від 07 липня 2017 року за 1 долар США складає 25 грн. 84 коп. та становить 2 991 273 грн. 54 грн., до якої включено 39 382,58 доларів США - заборгованості за тілом кредиту, 36 947,91 доларів США - заборгованості за відсотками, 1430,87 доларів США - заборгованості з комісії, 38000 доларів США - заборгованості з пені, 1800,00 грн. витрат за вчинення виконавчого напису, не є безспірною заборгованістю, з огляду також на те, що умови кредитного договору №DNI0GA00000173 від 06 березня 2008 року, які передбачають зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, зокрема плати за обслуговування кредиту, будь-яких зборів, комісій, платежів тощо за дії, які не є послугою у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», на підставі якого приватним нотаріусом вчинений виконавчий напис, є несправедливими та як наслідок нікчемними, нарахування комісії суперечить вимогам п.3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10 травня 2007 року №168, оскільки цей платіж сплачується споживачем за дії, які банк здійснює на власну користь, пеня нарахована поза межами строку позовної давності в один рік та є надмірною, оскільки виконавчий напис вчинено 26 жовтня 2017 року стосовно заборгованості, обчисленої з 06 березня 2008 року, а також виконавчий напис вчинено з грубим порушенням Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 23 лютого 2012 року, оскілки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 визнано незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 26 листопада 2014 року №662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», у тому числі в частині доповнення Порядку розділом 2 «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних правовідносин». З відкриттям спрощеного позовного провадження за ухвалою суду від 04 березня 2020 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності проведена її письмова підготовка без виникнення процесуальних ускладнень та без потреби у витребуванні доказів чи у сприянні в поданні доказів іншим чином. 11 червня 2020 року відповідач засобами поштового зв`язку подав відзив, в якому виклав заперечення на позов та просив відмовити в задоволенні позову по суті заявлених вимог з тих підстав, що позивач визнає факт отримання грошових коштів від банку та визнає наявність заборгованості по кредитному договору, про виконавчий напис позивачу було відомо не в листопаді 2019 року, як вказано у позовній заві, а значно раніше, оскільки по виконавчому провадженню відносно позивача 25 вересня 2019 року державним виконавцем винесена постанова про повернення виконавчого документу стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника, на яке можливо звернути стягнення. Разом з тим, відповідачем зазначено, що позивачем в добровільному порядку грошві кошти банку не повернуті, факт отримання кредиту та його розмір позивачем не спростовано належними та допустимими доказами, тому відповідач вправі вимагати захисту своїх прав шляхом повернення фактично отриманих боржником коштів зі зверненням до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Крім того, видача виконавчого напису не входить до видів діяльності банку, а тому банк не може бути відповідачем у заявленому позові і, відповідно, є неналежним відповідачем, при цьому, спір стосується оскарження дій органу владних повноважень і за ст. 19 ЦПК України не підпадає під перелік справ підвідомчих загальним судам. Також, відповідач аргументував невизнання позову тим, що позивач не надав жодних розрахунків, які б підтверджували спірність оспорюваного виконавчого напису, тоді як підставою визнання виконавчого напису таким, що не підлягає задоволенню є встановлений судом факт відсутності боргу або менший його розмір, натомість для вчинення виконавчого напису відповідачем подано усі необхідні документи, що підтверджують безспірність заборгованості: оригінал кредитного договору, засвідчена відповідачем виписка з рахунку боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Крім того, строки, передбачені ст. 88 закону України «Про нотаріат», не є позовною давністю, а є встановленими для позасудового способу захисту цивільних прав, в той час як ст. 256 ЦК України стосується виключно строків позовної давності звернення до суду, але не строком звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. Однак, у відповідності до ст. 253 ЦК України в даному випадку певною подією для початку перебігу строку має бути дата припинення дії договору, натомість у п.6.1 кредитного договору зазначено, що договір дійсний до повного виконання сторонами зобов`язань, тобто до 06 березня 2028 року, як це передбачено п.8.1 договору, а в п.5.5 договору сторонами встановлений строк позовної давності тривалістю у 5 років. Таким чином позивач має заборгованість за кредитним договором, яка ним в добровільному порядку не погашена, недійсність договору матеріали справи не містять, а нікчемність умов договору позивачем не доведена. Одночасно з відзивом відповідач подав клопотання про зменшення розміру витрат на оплату правничої допомоги адвоката, вимагаючи заяву позивача в частині судових витрат в розмірі 6000 грн. залишити без задоволення та/або без розгляду. Треті особи - приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. та представник Центрального відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Дніпро), отримавши ухвалу про відкриття провадження у справі та копію позовної заяви з додатками, своїм правом подати заяву по суті справи не скористалися, пояснень на позовну заяву не подавали. Однак на виконання ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 18 травня 2020 року приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Завалієв А.А. надіслав засобами поштового зв`язку належним чином завірену копію нотаріальної справи. В судове засідання позивач та його представник позивача [PERSON] не з`явились, однак 17 серпня 2020 року від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про розгляд справи у відсутність позивача та його представника, в якій зазначив про повне підтримання позовних вимог та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи, призначеного на 17 серпня 2020 року, не надавав. Треті особи, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не прибули, представників не направили, приватний нотаріус Чернігівського МНО Завалієв А.А. клопотав про розгляд справи у його відсутності, про що неодноразово 07 квітня 2020 року та 26 травня 2020 року надіслав до канцелярії суду поштою клопотання, Центральний відділ ДВС у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Дніпро) представника не направив, причин неявки суду не повідомив, про відкладення розгляду не клопотав, належним чином завіреної копії матеріалів виконавчого провадження не надав. Суд, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є позивач АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] укладений кредитний договір №DNI0GA00000173 (а. с. 66-69). За умовами кредитного договору банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівки на строк з 06 березня 2008 року по 06 березня 2028 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної дінії у розмірі 46 770 доларів США на наступні цілі: у розмірі 38 500 доларів США на особисті потреби, а також у розмірі 8 270 доларів США на сплату страхових платежів у випадках та в порядку, передбачених п.п.2.1.3, 2.2.7 даного договору, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 2,00% від суми виданого кредиту, у момент надання кредиту винагорода за резервування ресурсів у розмірі 0,48% річних від суми зарезервованих ресурсів, винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 7.2 даного договору, з періодом сплати платежів з 21 по 28 число кожного місяця (п.8.1 договору). Відповідно до п.8.4 договору при порушенні позичальником зобов`язань із погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі 0,15% від суми простроченої заборгованості по кредиту за кожний день прострочки, але не менше 1 гривні. Згідно п.п. 5.1,5.3 договору зазначено, що у випадку несвоєчасного погашення заборгованості по кредиту, позичальник сплачує банку пеню у розмірі, який зазначений у п.8.4 договору за кожний день прострочки. При цьому відсотки за користування кредитом на суму простроченої заборгованості додатково до вищезазначеної пені банком не нараховується. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит видається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. При порушенні позичальником строків платежів по будь-якому з грошових зобов`язань, передбачених кредитним договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов`язаний сплатити банку штраф у розмірі 250 грн. +5% від суми позову. Як встановлено судом, умовами кредитного договору передбачено два різновиди пені за різні порушення позичальником сплати кредиту. У розрахунку заборгованості, наданого разом із матеріалами нотаріальної справи приватним нотаріусом Чернігівського МНО Завалієвим А.А. та у аналогічному розрахунку, наданому відповідачем до відзиву на позов, жодним чином не визначено, відповідно якого пункту кредитного договору нарахована пеня до сплати, як і не зазначено пунктів договору, відповідно яких нараховані штрафні санкції. Крім того, у заяві, поданій відповідачем нотаріусу для вчинення виконавчого напису визначена заборгованість позичальника перед банком з комісії, пені у іноземній валюті, в той час як відповідно п.5.3 кредитного договору зазначено про нарахування пені у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати. У жовтні 2017 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу Завалієва А.А. із заявою про вчинення виконавчого напису за кредитним договором №DNI0GA00000173 від 06 березня 2008 року, оскільки станом на 07 серпня 2017 року загальна сума заборгованості за вказаним кредитним договором становить 5 155 111,32 грн., з якої 39 382,58 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 36 947,91 доларів США - заборгованість за відсотками, 1430,87 доларів США - заборгованість з комісії, 112 230,58 доларів США - заборгованість з пені, 9,67 доларів США - заборгованість по штрафам(фіксована частина), 9499,60 доларів США - заборгованість по штрафам (відсоток від суми заборгованості). Разом з цим зазначено, що оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, тому банк на свій розсуд вимагає від боржника частину суми заборгованості за кредитом, яка становить 115 761,36 доларів США, що за курсом НБУ від 07 серпня 2017 року складає 25,84 грн за один долар та становить 2 991 273,54 грн. і складається з наступного: 39 382,58 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 36 947,91 доларів США - заборгованість за відсотками, 1430,87 доларів США - заборгованість з комісії, 38000 доларів США - заборгованість з пені, за період стягнення з 06 березня 2008 року по 07 серпня 2017 року(а.с.64,65). 26 жовтня 2017 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Завалієвим А.А. вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі № 10228, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів на загальну суму 115 761,36 доларів США, що за курсом НБУ становить 2 991 273,54 грн., з яких 39 382,58 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 36 947,91 доларів США - заборгованість за відсотками, 1430,87 доларів США - заборгованість з комісії, 38000 доларів США - заборгованість з пені, за період стягнення з 06 березня 2008 року по 07 серпня 2017 року., а також витрат за вчинення виконавчого напису в сумі 1800,00 грн. (а.с.63). За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першою статті 39 Закону України «Про нотаріат» (далі - Закон), порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом та іншими актами законодавства України. Відповідно до статті 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів, відповідно до якої нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.2 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок) визначено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів (далі - Перелік), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку (підпункт 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року, постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 07 листопада 2016 року скасовано. Визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, а саме: п. 1 Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, в частині «а після слів «заставлене майно» доповнити словами «(крім випадку, передбаченого пунктом 11 цього переліку)»; доповнити розділ пунктом 11 такого змісту: «11. Іпотечні договори, що передбачають право звернення стягнення на предмет іпотеки у разі прострочення платежів за основним зобов`язанням до закінчення строку виконання основного зобов`язання. Для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого іпотечного договору; б) оригінал чи належним чином засвідчена копія договору, що встановлює основне зобов`язання; в) засвідчена стягувачем копія письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання, що була надіслана боржнику та майновому поручителю (в разі його наявності), з відміткою стягувана про непогашення заборгованості; г) оригінали розрахункового документа про надання послуг поштового зв`язку та опису вкладення, що підтверджують надіслання боржнику письмової вимоги про усунення порушення виконання зобов`язання; ґ) довідка фінансової установи про ненадходження платежу», п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості.». Зобов`язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року у справі № 826/20084/14 (провадження № 11-174ас18) відмовлено в задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Приватбанк» про перегляд ухвали Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року. Відповідно до пункту 1 Переліку (в редакції на момент вчинення виконавчого напису) «Нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно», для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів); б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язання. Установлені судом обставини свідчать, що серед документів наданих Банком нотаріусу для вчинення виконавчого напису оригінал нотаріально посвідченого договору (договорів), за яким стягнення заборгованості може провадитися у безспірному порядку, відсутній, оскільки наданий нотаріусу банком кредитний договір не містить його номеру, як про це зазначається банком у заяві про вчинення виконавчого напису та у виконавчому написі нотаріуса, що ставить під сумнів стягнення з позивача коштів саме за тим кредитним договором, який він укладав з відповідачем, та договір не є нотаріально посвідченим. При цьому, з виконавчого напису не вбачається, відповідно якого пункту договору кредиту розрахована заборгованість по пені, оскільки умовами наданого приватним нотаріусом кредитного договору передбачені два види пені за різні порушення позичальником та з різних підстав. Також належить відзначити, що за твердженням АТ КБ «Приватбанк», сплив позовної давності спростовується п.5.5. кредитного договору, де встановлений термін позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів тривалістю 5 років, однак і право вимоги у банка виникає з моменту прострочення кредиту. У відповідності до розрахунку встановлено, що прострочення за тілом кредиту почалось з 03 березня 2009 року, тому і право вимоги тривалістю у 5 років у банку виникло з цього часу, та зазначений термін сплинув 03 березня 2014 року, оскільки не переривався сплатами боргу. За вказаних обставин такий кредитний договір не міг бути тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису. Відповідно, виконавчий напис вчинено з недотриманням умов вчинення виконавчого напису щодо подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника. Такі висновки судом зроблені відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України з урахуванням правових позицій, висловлених Верховним Судом у постанові від 12 березня 2020 року у справі № 757/24703/18-ц. Інші доводи представника відповідача наведених висновків суду не спростовують, оскільки не наводять аргументів щодо законності вчинення виконавчого напису після визнання постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року у зазначеній вище частині. Також належить відзначити, що право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України «Про нотаріат»). Водночас, у спорах між боржниками і стягувачами, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, зокрема про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, належним відповідачем є стягувач (кредитор) на користь якої було вчинено виконавчий напис, оскільки предметом позову є спір про право. Нотаріус може бути залучений до розгляду таких справ в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову до такої особи та вирішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Вирішення питання про розподіл судових витрат, судом встановлено, що відповідно до ч.1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як встановлено в судовому засіданні позивач при зверненні до суду з позовом мав сплатити судовий збір у розмірі, передбаченому пп.2 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», тобто - 840,80 грн., проте не оплачувала, оскільки на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» як споживач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом. Відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Приймаючи до уваги результат розгляду справи із задоволенням заявлених позовних вимог рішенням від 17 серпня 2020 року належить дійти висновку про стягнення відповідача судового збору в сумі 840,80 грн. на користь держави. Крім того, згідно п.п.1, 4 ч.3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу, а також пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В підтвердження визначення розміру судових витрат та суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката в розмірі 6000 грн. позивачем не надано жодного доказу сплати адвокату зазначеної суми, переліку робіт, які проведені адвокатом, акту виконаних ним робіт, щоб обґрунтовувало та підтверджувало реальні витрати позивача у зазначеному розмірі. Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для відшкодування відповідачем витрат на професійну правничу допомогу, понесених позивачем, що не буде співмірним, пропорційним та розумним в цілях покладення цього розміру витрат на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial