Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-19 00:00:00

У січні 2015 р. [PERSON] пред'явила позов до [PERSON], у якому просила: - розірвати укладений 08.10.2002 р. з відповідачем як з фізичною особою-підприємцем трудовий договір, зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 58, - зобов'язати відповідача внести запис до її трудової книжки про звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України й повернути їй трудову книжку з записом про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, - стягти з [PERSON] на її користь 1218 грн. 00 коп. вихідної допомоги та 20000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що [PERSON] працювала у фізичної особи-підприємця [PERSON] до того часу, поки він забезпечував її роботою. Після припинення [PERSON] надання [PERSON] роботи він не звільняє її у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим [PERSON] не має можливості працевлаштуватися на законних підставах, отримувати зарплату, сплачувати обов'язкові соціальні внески та отримувати допомогу з безробіття. Вищевказані порушення відповідачем прав позивача призвели до страждань останньої, втрати впевненості у завтрашньому дні та необхідності докладання нею додаткових зусиль до організації свого життя. Оскаржуваним рішенням позов частково задоволено: укладений сторонами трудовий договір розірвано, зобов'язано [PERSON] внести до трудової книжки [PERSON] запис про її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України та відмовлено у задоволенні решти позову; з [PERSON] до бюджету стягнуто 243 грн. 60 коп. на відшкодування судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить частково скасувати дане рішення й ухвалити рішення про зобов'язання [PERSON] внести запис до її трудової книжки про звільнення з 24.02.2015 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягти з [PERSON] на її користь вихідну допомогу в сумі 1218 грн. 00 коп. і 20000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. Доводи апеляційної скарги зводяться до того ж, що й доводи позовної заяви, та до того, що звільнення [PERSON] з роботи спровоковане роботодавцем шляхом порушення її трудових прав. У судовому засіданні представник [PERSON] підтримала апеляційну скаргу, а [PERSON] просив її відхилити за безпідставністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, суд вважає, що вона підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Постановляючи рішення, що оскаржується, суд І інстанції виходив з того, що умови укладеного сторонами трудового договору не виконувалися у зв'язку з визнанням фізичної особи-підприємця [PERSON] банкрутом, внаслідок чого [PERSON] не змогла стати до роботи 23.10.2007 р., що відповідач не ініціював звільнення позивача з роботи на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та що вона звернулася до відповідача з заявою про звільнення за ст. 38 КЗпП України лише 12.11.2013 р., що трудова книжка позивача знаходиться у неї, що позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги є необґрунтованими та що [PERSON] без поважних причин пропущено строк звернення до суду з вимогами про відшкодування моральної шкоди. З цими висновками частково не погоджується апеляційний суд. Так, по справі встановлено наступне. 08.10.2002 р. між фізичною особою-підприємцем [PERSON] і [PERSON] укладено трудовий договір, який у цей же день зареєстровано у Козелецькому районному центрі зайнятості за № 580 (його копія на а.с. 6). Згідно з цим договором [PERSON] прийнято на роботу офіціанта кафе-бару на період з 01.10.2002 р. по 01.12.2002 р. з оплатою праці 165 грн. 00 коп. на місяць зі змінним графіком роботи та двома вихідними днями на тиждень. Фактично дія вказаного трудового договору після 01.12.2002 р. продовжилася на невизначений строк, що відповідає п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України та жодним з учасників судового розгляду не заперечується і, крім того, підтверджується листуванням сторін (а.с. 7, 19, 20), індивідуальними даними про [PERSON] з УПФУ в Козелецькому районі від 23.04.2008 р. (а.с. 24-26), копіями видаткових касових ордерів від 13.09.2004 р., 30.12.2004 р., 20.04.2005 р., 20.07.2005 р., 19.10.2005 р. і від 17.07.2006 р. про виплату фізичною особою-підприємцем [PERSON] позивачеві допомоги по вагітності й пологах, у зв'язку з народженням дитини та по догляду за дитиною до досягнення нею 3х років (а.с. 39-41), а також відомостями з центральної бази даних ДПА України про суми виплачених [PERSON] фізичною особою-підприємцем [PERSON] доходів (а.с. 44). Постановою господарського суду Чернігівської області від 29.05.2007 р. по справі № 4/212б/37/13/7 за позовом прокурора Козелецького району в інтересах держави в особі ДПІ у Козелецькому районі про визнання банкрутом суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON] останнього визнано банкрутом, відкрито ліквідаційну процедуру та призначено його ліквідатора (копія цієї постанови на а.с. 18). Згідно з матеріалами даної справи, [PERSON] не заявляла ніяких кредиторських вимог до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи [PERSON], у зв'язку з чим такі вимоги в порядку виконання постанови про визнання останнього банкрутом не могли бути задоволені. Матеріали справи № 4/212б/37/13/7 не містять також і відомостей про те, що суб'єкт підприємницької діяльності - фізична особа [PERSON] повідомив ліквідатора про те, що з ним у трудових правовідносинах перебуває [PERSON] та що ліквідатор звільнив останню й провів з нею остаточний розрахунок. Постановою господарського суду Чернігівської області від 26.01.2010 р. у вказаній справі (її копія на а.с. 86) затверджено звіт ліквідатора, ліквідаційний баланс, звіт про оплату послуг та відшкодування витрат ліквідатора, припинено ліквідаційну процедуру й повноваження ліквідатора, а також провадження у справі. У мотивувальній частині цієї постанови також зазначено, що доданий до звіту ліквідатора ліквідаційний баланс підтверджує відсутність у банкрута кредиторської заборгованості та наявність активів у розмірі 44,1 тис. грн., що дає йому можливість продовжувати підприємницьку діяльність. 12.11.2013 р. [PERSON] направила фізичній особі-підприємцю [PERSON] поштою заяву про звільнення за ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням і про проведення з нею остаточного розрахунку, та лист, у якому зазначила, що станом на вказану дату вона працює і виконує роботу офіціанта в кафе-барі та що на неодноразові її звернення про звільнення відповідач не реагує. На даний лист [PERSON] надав відповідь, у якій зазначає, що у 2007 році постановою господарського суду Чернігівської області його визнано банкрутом і призначено ліквідатора, що він повідомив [PERSON] координати ліквідатора з метою її звернення до ліквідатора для розірвання трудового договору. У відповіді [PERSON] [PERSON] також зазначає, що офіціантом в кафе-барі вона не працює, т.я. цей бар не працює з 2004 року, та що вона працює в іншому місці. Ці обставини підтверджуються копіями вказаних листів (а.с. 19, 20, 7) та документів підприємства зв'язку про прийняття листів [PERSON] для пересилання їх [PERSON] і про вручення їх останньому (а.с. 10). Згідно з витягами з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, фізична особа-підприємець [PERSON] припинив підприємницьку діяльність 25.07.2014 р. за власним рішенням (а.с. 34-35, 88). Укладений сторонами трудовий договір документально не припинений (не розірваний), що жодним з учасників судового розгляду не заперечується. З 15.04.2008 р. по 05.04.2013 р. [PERSON] працювала за сумісництвом у приватного підприємця [PERSON], що підтверджується копією трудового договору відповідного змісту, який зареєстрований у Козелецькому районному центрі зайнятості (а.с. 43). Позовна сторона підтвердила, що протягом всього часу тривання трудових правовідносин між сторонами трудова книжка [PERSON] знаходилася в неї. З встановленого апеляційний суд робить наступні висновки. Позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] за своєю юридичною природою є вимогами особистого характеру. Згідно з абз. 3 ч. 3 ст. 92 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», вимоги кредиторів особистого характеру, не заявлені після визнання фізичної особи-підприємця банкрутом, можуть бути заявлені після закінчення провадження у справі про банкрутство фізичної особи відповідно у повному обсязі або в незадоволеній їх частині в порядку, встановленому цивільним законодавством. Тож заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають розглядові у порядку цивільного судочинства як такі, що не заявлялися після визнання фізичної особи-підприємця [PERSON] банкрутом. Висновок суду про відмову у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути позивачеві трудову книжку є законним та обґрунтованим і рішення місцевого суду в цій частині не оскаржується. Твердження [PERSON] про те, що відповідач не забезпечував її роботою, останній підтверджує у листі їй від 22.11.2013 р. та у запереченнях на позов (а.с. 15-17). Наявність законних підстав для звільнення позивача з роботи за п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗП П України не доведена. Отже висновок суду І інстанції про необхідність розірвання укладеного сторонами трудового договору за власним бажанням позивача, за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, є вірним. Відповідач апеляційному суду пояснив, що всі облікові документи, складені сторонами у ході виконання трудового договору з позивачем, знаходяться у нього та що він не передав ці документи до трудового архіву. Крім того, відповідно до наказів Мінстату України від 22.05.1996 р. № 144 і Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489, обов'язок ведення всієї облікової документації за трудовим договором покладається на роботодавця, а не на працівника. Отже саме відповідач має довести дату припинення трудових правовідносин з позивачем. Представник [PERSON] апеляційному суду пояснила, що [PERSON] після визнання фізичної особи-підприємця [PERSON] банкрутом продовжувала тривалий час працювати у нього. Таке ж випливає і з листа позивача відповідачеві від 12.11.2013 р. Ці твердження [PERSON] не спростував. До того ж, укладений сторонами трудовий договір документально не припинений (не розірваний). У абзацах 5-7 п. 4.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, яка затверджена наказом Мінпраці України, Мін'юсту України та Мінсоцзахисту України від 29.07.1993 р. № 58 (зареєстрований у Мін'юсті України 17.08.1993 р. за № 110) з наступними змінами зазначено, що при невидачі працівникові з вини роботодавця трудової книжки з записом про звільнення у день звільнення днем звільнення у такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Таким чином, висновок суду І інстанції про те, що трудовий договір між сторонами має бути розірвано з 23.10.2007 р., суперечить як наявним у справі доказам, так і приписам наведених вище нормативних актів. Чинне трудове законодавство не передбачає, що суд може постановити рішення про розірвання трудового договору. За змістом ст.ст. 3, 4, 38, ст. 36 ч. 4 КЗпП України і наказу Держкомстату України від 05.12.2008 р. № 489 у їх сукупності, трудовий договір розривається (припиняється) лише шляхом видачі роботодавцем наказу про звільнення працівника. Тож висновок суду І інстанції про необхідність розірвання трудового договору між сторонами є юридично некоректним. Виходячи з викладеного і з того, що рішення по справі місцевим судом постановлено 24.02.2015 р. та що [PERSON] в апеляційній скарзі просить розірвати трудовий договір між сторонами з дати ухвалення рішення по справі місцевим судом, апеляційний суд вважає за необхідне: - відновити порушене право позивача на звільнення з роботи, передбачене ч. 3 ст. 38 КЗпП України, шляхом зобов'язання відповідача звільнити позивача з роботи за вказаною нормою права - за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до її трудової книжки і вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням [PERSON] з роботи (зареєструвати розірвання трудового договору в центрі зайнятості тощо), - у порядку ч. 1 ст. 11 і ч. 1 ст. 303 ЦПК України встановити дату припинення укладеного сторонами трудового договору 24.02.2015 р. Оскільки [PERSON] зобов'язаний звільнити позивача за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, то в силу ст. 44 КЗпП України він має виплатити їй вихідну допомогу у розмірі не менше тримісячного середнього заробітку. Вимоги про надання відомостей, необхідних для визначення розміру середнього заробітку позивача згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабміну України від 08.02.1995 р. № 100 з наступними змінами, відповідач проігнорував, хоча саме він мав їх надати (його обов'язок надати ці відомості випливає з ст. 21 КЗпП України і згаданих вище наказів Мінстату й Держкомстату України). Виходячи з цього і з того, що згідно з трудовим договором позивач мала працювати у відповідача повний робочий день, що вона вимагає стягти на її користь вихідну допомогу у розмірі однієї законодавчо встановленої мінімальної зарплати за повністю відпрацьовану норму робочого часу у місяці, та виходячи з меж заявлених вимог (ч. 1 ст. 11 і ч. 1 ст. 303 ЦПК України), апеляційний суд вважає за необхідне стягти з [PERSON] на користь [PERSON] вихідну допомогу у заявленому останньою розмірі. По справі встановлено, що шляхом протиправного незадоволення вимог позивача про звільнення її з роботи відповідач завдав їй втрат немайнового характеру у вигляді страждань, порушення нормального способу життя, зокрема неможливості отримувати допомогу з безробіття, та необхідності прикладання додаткових зусиль до організації свого життя. Враховуючи встановлені та описані вище характер і спосіб завдання зазначених втрат, а також тривалість їх перетерплювання, апеляційний суд вважає за необхідне відшкодувати їх у сумі 5000 грн. 00 коп. Отож оскаржуване рішення підлягає: - залишенню без змін в частині відмови у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача повернути трудову книжку; - зміні в частині способу задоволених позовних вимог шляхом зобов'язання [PERSON]: звільнити [PERSON] з займаної посади з 24.02.2015 р. за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю, внести відповідний запис про це до трудової книжки останньої і вчинити у повному обсязі всі інші передбачені трудовим законодавством дії, пов'язані зі звільненням її з роботи; - скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вихідної допомоги, моральної шкоди з постановленням рішення про стягнення з відповідача на користь позивача 1218 грн. 00 коп. вихідної допомоги і 5000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди. В силу ч. 5 ст. 88 ЦПК України: - рішення місцевого суду про стягнення з [PERSON] до бюджету судового збору належить залишити без змін виходячи з обсягу законно задоволених ним вимог, - з відповідача до бюджету належить стягти 730 грн. 80 коп. судового збору - пропорційно до задоволених вимог, викладених у позовній заяві та апеляційній скарзі, та за ставками судового збору, які встановлено п/п п/п 1, 2, 8 п. 1 ч. 2, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Враховуючи викладене,

Outcome: partial