Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради про стягнення втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка йому не була надана у 2017 році за період з жовтня по листопад 2017 року в сумі 11528,57 грн.; визнання незаконним та скасування розпорядження №122-р голови Соборної районної у місті Дніпрі ради від 20 липня 2017 року «Про внесення змін до розпорядження голови ради від 20 липня 2017 року № 121-р «Про закріплення службових приміщень адміністративної будівлі виконавчого комітету»; стягнення з відповідача витрат на лікування у розмірі 36328, 82 грн., а також витрат на правову допомогу у розмірі 20750 грн.; стягнення з відповідача завданої моральної шкоди у розмірі 100000 грн. (а.с.9-10). Згідно із протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27 серпня 2018 справу за указаним позовом передано для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.69). Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 03 вересня 2018 року було відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до\~Виконавчого комітету\~Соборної районної\~у місті\~Дніпрі ради\~про стягнення\~компенсації втрати\~частини грошових\~доходів,\~визнання незаконним\~та скасування\~розпорядження,\~відшкодування матеріальної\~та моральної\~шкоди та\~стягнення витрат\~на правову\~допомогу(а.с.70-71). 29 вересня 2018 року від представника позивача до суду надійшла заява про відмову від частини позовних вимог, у якій зазначив, що відмовляється від частини позовних вимог та судовому розгляду підлягають позовні вимоги про стягнення з відповідача втрата частини доходів у звязку з порушенням термінів виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, яка не була йому виплачені у 2017 році за період з жовтня по листопад 2017 року у розмірі 11528,57 грн.; стягнення з відповідача витрат на лікування у розмірі 36328,82 грн. та витрат на правову допомогу у розмірі 20750 грн. (а.с.73-75). У подальшому 02 листопада 2018 року представником позивача подано до суду заяву про збільшення розміру позовних вимог, у якій просить стягнути з відповідача втрати частини грошових доходів за 2017 рік у звязку з невиплатою матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 14321,20 грн.; стягнути з відповідача витрати на лікування у розмірі 36328,82 грн. та витрати на правову допомогу у розмірі 20750 грн. (а.с.126-128). В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві зазначає, що 01 березня 2011 року він був прийнятий на посаду заступника голови Соборної районної у місті Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів. Розпорядженням голови Соборної районної у місті Дніпрі ради від 25 липня 2016 року № 229-ОС позивача було звільнено з займаної посади. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року було визнано незаконним та скасовано розпорядження № 229-ОС голови Соборної районної в м. Дніпрі ради від 25 липня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року за прогули без поважних причин, а також поновлено його на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року. Розпорядженням голови Соборної районної у місті Дніпрі ради № 139-ОС від 20 липня 2017 року було скасоване розпорядження від 25 липня 2016 року. 20 липня 2017 року позивач звернувся до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про надання допомоги для вирішення соціально-побутових питань, однак відповідач таку допомогу у розмірі 11528,57 грн. йому не виплатив та відповіді на його заяви не надав. Також позивач зазначає, що у звязку із вчиненням відповідачем протиправних дій та незаконного звільнення з посади йому була завдана матеріальна шкода. Так, у позивача погіршився стан здоровя та він був змушений звертатися до лікувальних закладів та нести витрати на обстеження та ліки, що склало 36328,82 грн. Крім того, у звязку з необхідністю захисту своїх прав та інтересів позивач був вимушений звертатися за допомогою до адвоката та поніс витрати на правову допомогу у розмірі 20750 грн. (а.с.2-10). 12 жовтня 2018 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому представник відповідача просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що у 2017 році позивач із заявою про виплату матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань не звертався, а надана ним копія заяви не містить необхідних реквізитів, а тому не може бути належним доказом подання такої заяви. Крім того, неможливо встановити з якого розрахунку виходив позивач, зазначаючи таку суму матеріальної допомоги. Більш того матеріальна допомога не є заробітною платою, а тому немає підстав для застосування вимог ч. 2 ст. 233 КЗпП України, а тому позивач без поважних причин пропустив тримісячний строк для звернення до суду. Також представник відповідача зазначає, що вимоги позивача про відшкодування витрат на лікування є безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач вже довгий час хворіє на цукровий діабет та погіршення стану здоровя повязане з порушенням вуглеводного обміну, а не з звільненням позивача. Щодо вимог позивача про стягнення витрат на правову допомогу, представник відповідача їх також вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач не надав жодних доказів на підтвердження надання такої допомоги (а.с.85-89). 30 жовтня 2018 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив, якій останній не погоджується із доводами представника відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву. Так, представник позивача зазначив, що розрахунок матеріальної допомоги ним здійснено відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 2006 року № 268 «Про упорядкування структури та умов праці працівників апарату органів виконавчої влади, органів прокуратури, судів та інших органів». Заробітна плата позивача за один робочий день становила 69,64 грн.; норма робочих днів у жовтні 2017 року склала 21 робочий день; заробітна плата за 22 робочі дні у листопаді 2017 року склала 14626,81 грн. Нарахування відбувається у такий спосіб: до заробітної плати за попередній місяць у розмірі 693,54 грн. додається розмір заробітної плати за місяць у розмірі 14626,81 грн. та ділимо на 23 (фактично відпрацьованих днів) х на 43 (норма днів з попереднього місяця 21 день та з другого місяця 22 дні) : 2 місяці =14321,20 грн. З урахуванням необхідних утримань сума матеріальної допомоги складає 11528,57 грн. Щодо доводів представника відповідача, що матеріальна допомога не є заробітною платою, представник позивача зазначає, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань входить до структури заробітної плати, а тому позивач має право звернутися до суду із такою вимогою без обмеження будь-яким строком, що він і зробив. Щодо витрат на правову допомогу представник позивача зазначає, що такі витрати підтверджуються договором про надання правової допомоги від 05 вересня 2016 року, актами приймання-передачі наданих юридичних послуг на загальну суму 20750 грн., а також іншими документами, що містяться у матеріалах справи (а.с.96-105). Позивач і представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, а також у відповіді на відзив, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов до таких висновків. Згідно\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до змісту\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно\~ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено і це підтверджується матеріалами справи, що [PERSON]\~з 01\~березня 2011\~року працював\~на посаді\~заступника голови\~Жовтневої (зараз\~Соборної)\~районної у\~м.\~Дніпрі ради\~з питань\~діяльності виконавчих\~органів та\~розпорядженням №\~229-ос\~голови цієї\~ради від\~25\~липня 2016\~року [PERSON]\~було звільнено\~з роботи\~за прогули\~без поважних\~причин. Постановою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року було визнано незаконним та скасовано розпорядження № 229-ос голови Соборної районної в м. Дніпрі ради від 25 липня 2016 року про звільнення [PERSON] з посади заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року за прогули без поважних причин. Поновлено [PERSON] на посаді заступника голови Соборної районної у м. Дніпрі ради з питань діяльності виконавчих органів з 25 липня 2016 року. Стягнуто з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в сумі 21301 грн. та витрати на судовий збір в сумі 551 грн. 20 коп., а всього 21852 грн. 20 коп. Стягнуто з виконавчого комітету Соборної районної в м. Дніпрі ради на користь держави судовий збір в сумі 2130 грн. 10 коп. Постановою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 27 червня 2017 року постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року було змінено у частині стягнення з виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради на користь [PERSON] заробітної плати за час вимушеного прогулу, визначивши належну суму у розмірі 62670,40 грн. В іншій частині постанову Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року залишено без змін (а.с.36-38). Розпорядженням голови Соборної районної у місті Дніпрі ради № 139-ОС від 20 липня 2017 року було скасоване розпорядження голови ради від 25 липня 2016 року № 229-ОС «Про звільнення [PERSON]В.» та поновлено [PERSON] на посаді заступника голови ради з питань діяльності виконавчих органів з 26 липня 2016 року з посадовим окладом згідно штатного розпису (а.с.30). 20 липня 2017 року [PERSON] звернувся до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради із заявою про надання матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань (а.с.31). Однак така допомога позивачу виплачена не була, у звязку із чим позивач був вимушений звернутися до суду. Відповідно до ч. 2\~ст. 2 Закону України «Про оплату праці»\~в структуру заробітної плати входить також додаткова заробітна плата, яка визначена як винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантії і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Аналогічні положення містяться і в п. 2.3.3 Інструкції по статистиці заробітної плати, затвердженої\~наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року № 5, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за №114/8713, де вказано, що до складу фонду додаткової заробітної плати входить, зокрема, матеріальна допомога, що має систематичний характер, надана всім або більшості працівників. Аналіз наведених положень дає підстави для висновку, що матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань входить до системи оплати праці позивача, крім того, суми виплат, з яких були фактично нараховані та сплачені страхові внески або збір на обов'язкове державне пенсійне страхування, враховуються в заробіток (дохід) застрахованої особи, незалежно від того, чи входять вони до структури заробітної плати. При цьому, Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 9-рп/2013 вказав, що при розгляді спору про стягнення належної працівникові заробітної плати положення частини 2\~статті 233 КЗпП України\~підлягає застосуванню у випадках пред'явлення вимог про стягнення будь-яких виплат, що входять до структури заробітної плати, і застосування цих положень не пов'язане з фактом нарахування чи ненарахування роботодавцем спірних виплат. Отже, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем й це право працівника відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів працівників і роботодавців. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 2 цього закону визначено структуру заробітної плати, до якої входять: основна заробітна плата; додаткова заробітна плата; заохочувальні та компенсаційні виплати.\~ Відповідно до ст.5\~ЗУ «Про\~оплату праці» організація оплати праці здійснюється на підставі: законодавчих та інших нормативних актів; генеральної угоди на національному рівні; галузевих (міжгалузевих), територіальних угод; колективних договорів; трудових договорів. Згідно із ч. 2 ст.\~97\~КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Відповідно до ст. 98 КЗпП України\~оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~24\~грудня 1999\~року №\~13\~«Про практику\~застосування судами\~законодавства про\~оплату праці» при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. Згідно із ст.\~10\~КЗпП України колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов'язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.\~11\~КЗпП України колективний договір укладається на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форм власності і господарювання, які використовують найману працю і мають права юридичної особи. Згідно з ст.13\~КЗпП України колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Статтею 5\~Закону України\~«Про колективні\~договори і\~угоди» від\~01\~липня 1993\~року N\~3356-XII встановлено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов'язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Згідно із п. 6.2 Положення про оплату праці та преміювання працівників виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради, що є невідємним додатком до колективного договору виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради, матеріальна допомога на вирішення соціально-побутових питань надається голові ради, заступнику голови ради, заступникам голови з питань діяльності виконавчих органів за їх заявою та на підставі рішення виконавчого комітету у розмірі, що не перевищує середньомісячної заробітної плати (а.с.27). Рішенням голови Соборної районної у місті Дніпрі ради від 15 грудня 2016 року № 104 «Про умови оплати праці голови ради, заступника голови ради, заступників голови ради з питань діяльності виконавчих органів та керуючого справами виконавчого комітету у 2017 році» було вирішено голові ради, заступнику голови ради, заступникам голови ради з питань діяльності виконавчих органів, керуючому справами виконавчого комітету з 01 січня 2017 року надавати матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань у розмірі середньомісячної заробітної плати (а.с.28) Рішенням Соборної районної у місті Дніпрі ради від 07 березня 2017 року № 116 «Про умови оплати праці голови ради, заступника голови ради, заступників голови ради з питань діяльності виконавчих органів у 2017 році» вирішено виплату матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань здійснювати на підставі рішення виконавчого комітету районної у місті ради (а.с.29). Заявами від 20 липня 2017 року, від 29 січня 2018 року, які отримані відповідачем, про що свідчать відповідні відмітки, позивач звертався до голови Соборної районної у місті Дніпрі ради про надання матеріальної допомоги на вирішення соціально-побутових питань. Проте, жодна із зазначених заяв не була задоволена відповідачем. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку, що підстав для відмови у наданні [PERSON] матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань не було, з огляду на що з виконавчого комітету Соборної районної у місті Дніпрі ради підлягає стягненню матеріальна допомога для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік у розмірі 11528,57 грн, які мають бути йому виплачені без відрахування обовязкових податків та зборів. Зазначений розмір матеріальної допомоги обґрунтований позивачем відповідним розрахунком виходячи із розміру його заробітної плати та розміру цього виду матеріальної допомоги, встановленої колективним договором і розпорядження голови районної ради. З боку ж відповідача жодних доказів, які б спростовували наданий розрахунок, суду не надано. Щодо позовних вимог позивача про стягнення з відповідача витрат на лікування необхідно зазначити про наступне. Звертаючись до суду, позивач вказав, що йому було завдано майнової шкоди, яка полягає у витратах, понесених на лікування в сумі 36328,82 грн., що підтверджується виписками із медичної карти та квитанціями на придбання ліків. Юридичною підставою відповідальності за завдану майнову шкоду в деліктних правовідносинах є склад цивільного правопорушення, елементами якого є шкода; протиправна поведінка; причинний зв'язок між шкодою і протиправною поведінкою та вина. З виписки з медичної карти [PERSON] слідує, що він тривалий час хворіє цукровим діабетом, на протязі останніх двох років його турбують болі у нижніх кінцівках, хворіє гіпертонічною хворобою 2ступеню, важкість стану обумовлена порушенням вуглеводного обміну (а.с.43-44). Суд згідно з вимогами ст.\~264\~ЦПК України повинен встановити наявність складу цивільного правопорушення в діях відповідача як підстави його відповідальності за заподіяну шкоду. Статтею 12 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Однак, позивач не довів, а в матеріалах справи відсутні достатні та допустимі докази, які б вказували на те, що саме протиправні дії відповідача призвели до появи захворювань та спричинили майнову шкоду [PERSON] Щодо вимог позивача про відшкодування понесених ним витрат на правову допомогу суд дійшов до такого висновку. Відповідно до ч. 1, 6 ст.\~55\~Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ч. 3 ст.\~124\~Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. В силу ч. 1 ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів судом. Названий перелік не є вичерпним, зокрема суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлено договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Згідно з ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Так, у серпні 2016 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до виконавчого комітету Соборної районної у м. Дніпрі ради, третя особа голова Соборної районної в м. Дніпрі ради [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження про звільнення з роботи, поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач посилається на те, що він поніс витрати на правову допомогу у вищезазначеній цивільній справі на суму 20750 грн. [PERSON] звернувся до суду за захистом свого порушеного права, зокрема для компенсації судових витрат. Чинне законодавство не передбачає заборону для вирішення питання про відшкодування витрат на правову допомогу іншим судом або шляхом пред'явлення особою позову в іншій справі. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (частини 1, 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст.\~141\~ЦПК України витрати, пов'язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Відповідно до ст.\~137\~ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. До матеріалів справи стороною позивача було надано витяг з договору про надання правової допомоги, а також акти приймання-передачі наданих юридичних послуг. Разом з тим, в порушення вимог статті 137 ЦПК України, під час розгляду справи в суді, позивачем не було надано доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат (квитанцій, платіжних доручень тощо), з огляду на що вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу також задоволенню не підлягають. Ураховуючи зазначене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] про стягнення матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань за 2017 рік, відшкодування витрат на лікування та понесених витрат на правову допомогу такими, що підлягають задоволенню частково. Доходячи до такого висновку, суд звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). Враховуючи викладене та

Outcome: partial