Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду з вищевказаним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він працює лікарем відділу соціальної експертизи Центральної військово-лікарської комісії Збройних Сил України з 06.10.2014. З 08.12.2018 по 26.12.2018 включно позивач був відсутній на робочому місці, оскільки перебував під вартою у зв`язку із кримінальним провадженням № 42018101050000262. 27.12.2018 зі слів позивача, він після закінчення строку перебування під вартою приступив до подальшої роботи. Крім того, в період з січня по квітень 2019 року позивач був відсутній на роботі 51 робочий день у зв`язку з хворобою. Позивач вказує, що за період з 27.12.2018 по 10.04.2019 йому не була виплачена заробітна плата за 21 робочий день та допомога по тимчасовій непрацездатності за 51 робочий день Викладені обставини і стали підставою для звернення позивача до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 05.08.2019 було відкрито позовне провадження у справі, постановлено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 16.09.2019 було постановлено подальший розгляд у справі здійснювати за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 23.08.2019 відповідач Національний військово-медичний клінічний центр «Головний військовий клінічний госпіталь» подав відзив на позовну заяву, в якому вказав, що вимоги позивача є необґрунтованими та просив відмовити у задоволенні позову. 05.09.2019 Центральна військово-лікарська комісія Збройних Сил України також подала відзив, в якому зазначила, що нею було вжито всіх можливих заходів задля упередження ситуації з невиплатою заробітної плати та допомоги по тимчасовій непрацездатності позивачу. 16.10.2019 позивач подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просив стягнути суму заборгованості за заробітною платою у сумі 13 398 грн. та допомогу по тимчасовій непрацездатності у сумі 32 538 грн. саме з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України. 30.10.2019 Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України було подано заперечення на заяву про уточнення вимог позовної заяви, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 10.12.2019 було задоволено клопотання представника ТВО Начальника Центральної військово-лікарської комісії про заміну неналежного відповідача у цивільній справі та замінено первісного відповідача Центральну військово-лікарську комісію на належного відповідача Міністерство оборони України (код ЄДРПОУ 00034022). 04.03.2020 Міністерством оборони України було подано відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Ухвалою суду від 05.03.2020 було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. Відповідно до розпорядження № 638 від 07.05.2020 у зв`язку із закінченням строку відрядження як тимчасового переведення до Києво-Святошинського районного суду Київської області судді Медведського М.Д. було призначено повторний автоматизований розподіл даної судової справи, в результаті якого для її розгляду було визначено суддю Києво-Святошинського районного суду Київської області Дубас Т.В. Ухвалою судді від 08.05.2020 було прийнято до розгляду дану справу в порядку загального позовного провадження. Позивач та його представник в судове засідання з`явились, позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача Міністерства оборони України в судове засідання також з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив залишити його без задоволення. Представник відповідача Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України в судове засідання також з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив залишити його без задоволення. Представник третьої особи Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у м. Києві в судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив залишити його без задоволення. Суд, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи та письмові докази в їх сукупності, оцінивши їх відповідно до ст. 89 ЦПК України, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до наказу Голови Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України від 06.10.2014 № 52 позивач працює лікарем відділу соціальної експертизи Центральної військово-лікарської комісії Міністерства оборони України. У період з 08.12.2018 по 26.12.2018 включно позивач був відсутній за місцем роботи у зв`язку з обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 42018101050000262 від 13.11.2018 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями витягу з наказу начальника Центральної військово-лікарської комісії від 14.12.2018 № 152 та довідки про звільнення від 26.12.2018 № 18657. З копії витягу з наказу начальника Центральної військово-лікарської комісії від 27.12.2018 № 158 вбачається, що позивач 27.12.2018 прибув та приступив до виконання службових обов`язків. В подальшому, у зв`язку з хворобою позивач неодноразово потрапляв на лікування, зокрема: з 11.01.2019 по 25.01.2019 включно; з 30.01.2019 по 08.02.2019 включно; з 13.02.2019 по 25.02.2019 включно; з 04.03.2019 по 19.03.2019 включно; з 21.03.2019 по 05.04.2019 включно. Тобто, на час вказаних періодів непрацездатності позивач не перебував під вартою і був таким, що приступив до виконання службових обов`язків. За вищевказані періоди позивачу сумарно не було виплачена заробітна плата за 21 робочий день та допомога по тимчасовій непрацездатності за 51 робочий день, що і стало підставою для звернення позивача з даним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Фонд соціального страхування України є органом, який здійснює керівництво та управління загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням від нещасного випадку, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та медичним страхуванням, провадить акумуляцію страхових внесків, контроль за використанням коштів, забезпечує фінансування виплат за цими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування та здійснює інші функції згідно із затвердженим статутом. Згідно зі ст. 19 вказаного Закону право на матеріальне забезпечення та соціальні послуги за страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності мають застраховані громадяни України, іноземці, особи без громадянства та члени їх сімей, які проживають в Україні, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Це право виникає з настанням страхового випадку в період роботи (включаючи час випробування та день звільнення), якщо інше не передбачено законом. Допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу), у разі настання в неї одного з страхових випадків, передбачених законом. Частиною 2 стаття 22 Закону встановлено, що допомога по тимчасовій непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, виплачується Фондом застрахованим особам починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення медико-соціальною експертною комісією (далі - МСЕК) інвалідності (встановлення іншої групи, підтвердження раніше встановленої групи інвалідності) незалежно від звільнення застрахованої особи в період втрати працездатності, у порядку та розмірах, встановлених законодавством. Оплата перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже, на роботодавця покладається обов`язок з оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві. У той же час, починаючи з шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності, допомога по тимчасовій непрацездатності виплачується Фондом. Регулювання оплати праці працівників незалежно від форм власності підприємства, організації, установи здійснюється шляхом установлення розміру мінімальної заробітної плати та інших державних норм і гарантій. Відповідно до частини третьої статті 94 КЗпП України питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається Кодексом, Законом та іншими нормативно-правовими актами. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 03.05.1996, ратифікованої Законом України від 14.09.2006 № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Такі зобов`язання відповідають мінімальним державним гарантіям, установленим статтею 12 Закону, зокрема щодо оплати часу простою, який мав місце не з вини працівника. Зазначене дає підстави для висновку, що обсяг заробітної плати найманого працівника становить винагорода за виконану роботу, про що йдеться у статті 94 КЗпП України і статті 1 Закону України «Про оплату праці», та гарантовані державою виплати, передбачені у статті 12 цього Закону. Право працівника на належну заробітну плату кореспондує обов`язок роботодавця нарахувати йому вказані виплати, гарантовані державою, і виплатити їх. При цьому, право працівника не залежить від нарахування йому відповідних грошових виплат. Тому незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, працівник, у разі порушення законодавства про оплату праці, має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Таким чином, під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 КЗпП України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Допомога з тимчасової непрацездатності якраз і є однією з державних гарантій, яка включає право на забезпечення у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності. За законом саме на роботодавця покладено оплата цієї допомоги у перші п`ять днів тимчасової непрацездатності. Судом встановлено, що дійсно має місце безпідставне неприйняття Національним військово-медичним клінічним центром «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України листків непрацездатності позивача. За змістом пунктів 5, 6 Порядку оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, за рахунок коштів підприємства, установи, організації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.05.2001 N 439 (у редакції, чинній в оспорюваний період непрацездатності), дні тимчасової непрацездатності застрахованій особі оплачуються залежно від страхового стажу в розмірах: 60 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж до п`яти років; 80 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж від п`яти до восьми років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особі, яка має страховий стаж понад вісім років; 100 відсотків середньої заробітної плати - особам, віднесеним до 1-4 категорій осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи; ветеранам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Обчислення розміру заробітної плати для здійснення оплати днів тимчасової непрацездатності провадиться у порядку, що встановлюється Кабінетом Міністрів України. Порядок обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, за змістом пункту 1 якого цей Порядок визначає правила обчислення середньої заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) для розрахунку виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття, у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності та витратами, зумовленими народженням та похованням і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності у разі настання страхового випадку, а також оплати перших п`яти днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів підприємства, установи, організації чи фізичної особи, яка використовує працю найманих працівників. Відповідно до пункту 20 наведеного Порядку сума страхових виплат застрахованій особі та оплати за перших п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця розраховується шляхом множення суми денної (годинної) виплати, розмір якої встановлюється у відсотках середньоденної (середньогодинної) заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) залежно від страхового стажу, якщо його наявність передбачено законодавством, на кількість днів (годин), які підлягають оплаті за графіком роботи підприємства, установи, організації (структурного підрозділу підприємства, установи, організації або за індивідуальним графіком роботи) - для допомоги по тимчасовій непрацездатності та оплати за перших п`ять днів тимчасової непрацездатності за рахунок коштів роботодавця. Як вже зазначалося, позивач у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю був відсутній на роботі в періоди з 11.01.2019 по 25.01.2019 включно, з 30.01.2019 по 08.02.2019 включно, з 13.02.2019 по 25.02.2019 включно, з 04.03.2019 по 19.03.2019 включно, з 21.03.2019 по 05.04.2019 включно, що сумарно становить 51 день. Разом з цим, заявлена позовна вимога про стягнення з відповідача 32 538,00 грн. заборгованості по лікарняним - допомоги по тимчасовій непрацездатності за період січень-квітень 2019 року за всі 51 дні, а не за перші 5 днів з кожного періоду тимчасової втрати працездатності, що суперечить частині 2 статті 22 Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» та пункту 1.3 Положення про експертизу тимчасової непрацездатності, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 09.04.2008 № 189. Також суд враховує, що відповідно до штату Центральної військово-лікарської комісії № 27/156 від 17.07.2002, примітка 24, технічне, тилове та фінансове забезпечення Центральної військово-лікарської комісії покладено на Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України. З огляду на вищезазначене, позовна вимога позивача щодо стягнення з відповідача 32 538,00 грн. заборгованості по лікарняним - допомоги по тимчасовій непрацездатності за період січень-квітень 2019 року не може бути задоволена у повному обсязі. З огляду на вказане суд стягує на користь позивача з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» 15 950 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності (5 періодів по 5 перших днів по 638 грн. середньоденної зарплати). Щодо вимог позивача про стягнення заробітної плати за час його тримання під вартою суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтею 1 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства. Тобто, заробітна плата виплачується виключно за виконану працівником роботу. В той же ж час, позивач з 08.12.2018 по 26.12.2018 включно був відсутній за місцем роботи у зв`язку з обранням йому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні № 42018101050000262 від 13.11.2018 за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 368 КК України, а тому оплата праці за цей період не проводиться, оскільки зарплата виплачується за фактично виконану працівником роботу. Разом з тим, заробітна плата за період відсторонення не зберігається, але за умови виникнення визначених законодавством підстав може бути відшкодована на підставі спеціального закону - Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду». У зв`язку із викладеним суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про стягнення з Національного військово-медичного клінічного центру «Головний військовий клінічний госпіталь» Міністерства Оборони України заборгованості за заробітною платою у сумі 13 398 грн. При цьому, з огляду на низку тверджень осіб, які брали участь у справі, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З огляду на викладене,

Outcome: partial