Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-07 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідача, в якому просила стягнути з останнього на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку та компенсацію втрати чистини доходів за несвоєчасну виплату заробітної плати. Позов мотивовано тим, що 31.03.2015 року наказом Науково-дослідного економічного інституту Міністерства економічного розвитку і торгівлі України з посад провідного наукового співробітника за згодою сторін. 31.03.2015 року в день звільнення з роботи відповідачем було здійснено виплату заробітної плати на користь позивача за період з 01.12.2014 року по 31.03.2015 року в сумі 22 110,45 грн. 01.08.2017 року на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва з відповідача стягнуто на користь позивача нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 21 110,45 грн. Посилаючись на те, що відповідачем судове рішення по сплаті заборгованості було виконано лише 01.08.2017 року, позивач на підставі ст.ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути 119 182,72 грн. та компенсацію за порушення встановлених строків виплати заробітної плати в розмірі 13365,77 грн. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 02.08.2018 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного провадження без повідомлення сторін. Відповідачем у встановлений законом строк відзиву надано не було. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у трудових правовідносинах, наказом Науково-дослідного економічного інституту (далі - Інститут) від 31.03.2015 № 37-к [PERSON] звільнено з посади провідного наукового співробітника за згодою на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до довідки про заробітну плату заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з лютого 2014 року по грудень 2015 року становила 22 110,45 грн. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 05.12.2016 року з відповідача стягнуто на користь позивача нараховану, проте не сплачену заробітну плату в розмірі 22 110,45 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем встановлені кошти судовим рішенням були зараховані 01.08.217 року. За приписами ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. З позовної заяви вбачається, що у середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільнені позивач включає період з 31.03.2015 рік по 01.08.2018 року, хоча за період 31.03.2015 року вже відбулось стягнення середнього заробітку за судовим рішенням, а тому стягнення можливе за виключенням одного дня 31.03.2015 рік, за який вже відбулося стягнення. Разом з цим, наданий позивачем розрахунок не дає можливості встановити його відповідність довідці по розрахунку заробітній платі та не узгоджується з розміром заробітної плати за один робочий день. Оскільки, суд не наділений спеціальними знаннями щодо обрахунків, тому вимоги щодо стягнення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку не підлягають задоволенню з підстав недоведеності. Щодо заявлених вимог про стягнення компенсації за порушення строків виплати заробітної плати, суд приходить до наступного. В позовні заяві позивач посилається на те, що за положенням ст. 34 Закону України «Про оплату праці» встановлено, що компенсація працівникам втрати заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, проводиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. За змістом ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Частиною 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Поряд із цим наданий стороною позивача розрахунок компенсації не дає можливості встановити його відповідність вказаним вимогам закону, оскільки являється не коректним, а тому суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині з підстав недоведеності. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed