Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-11 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання дитини. Свої вимоги обгрунтовує тим, що з 29 березня 2009 року по 14 липня 2011 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO] та доньку [PERSON], [INFO], місце проживання яких на підставі рішення Марківського районного суду від 21.12.2011 визначено з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. На даний час [PERSON], [INFO] досягла чотирнадцятирічного віку та може приймати участь у вирішенні питання щодо визначення місця свого проживання сама, шляхом надання особистої прихильності одному із батьків. Їхня донька бажає проживати з нею, а тому вважає, що в інтересах буде правильним визначити місце її проживання саме з матір'ю. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечив проти того, щоб донька проживала з матір'ю. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають повному задоволенню з таких підстав. Відповідно до статей 10, 11 ЦПК України сторони користуються рівними правами щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи і розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 29 березня 2009 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний рішенням Марківського районного суду Луганської області від 14 липня 2011 року. (а.с.6). Від даного шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого 29 серпня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Марківського району Луганської області. (а.с.23). Згідно рішення Марківського районного суду Луганської області від 21.12.2011 визначено місце проживання [PERSON] з її батьком - відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. (а.с.9-12). Позивач посилається на те, що [PERSON] виповнилося чотирнадцять років і вона має право приймати участь щодо визначення місця свого проживання самостійно і вважає, що проживання доньки саме з нею буде відповідати інтересам дитини. За приписами ст. 7 Сімейного кодексу України, яка встановлює загальні засади регулювання сімейних відносин, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Нормами чинного цивільного законодавства, зокрема главою 4 підрозділу 1 розділу 2 Цивільного Кодексу України, визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років є малолітньою особою (ст.31 ЦК України), а фізична особа у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років є неповнолітньою особою (ст.32 ЦК України). Згідно з ч.3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років або у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Частиною другою статті 29 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Вказані норми кореспондуються із нормами Сімейного Кодексу України. Так, статтею 161 СК України визначено порядок вирішення спору між матірю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини. При цьому, в ч. 3 ст. 160 СК України закріплено, якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до розяснень, наданих Верховним Судом України в п. 18 Постанови Пленуму № 11 від 21.12.2007року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та зясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Отже, із вищевказаного можна зробити висновок, що в судовому порядку можливе вирішення спору щодо місця проживання лише малолітньої дитини, а місце проживання неповнолітньої дитини визначається нею самою. Із матеріалів справи вбачається, що донька сторін у справі [PERSON] [INFO] досягла чотирнадцяти років, а відтак з цього часу втратила статус малолітньої дитини. Таким чином, предявлення до суду вимоги одним із батьків щодо визначення місця проживання неповнолітньої дитини не передбачено нормами чинного законодавства, а тому суд вважає, що в задоволенні позовних вимог про визначення місця проживання неповнолітньої дитини слід відмовити за безпідставністю її предявлення до суду, оскільки [PERSON], як на момент подачі позову до суду ([INFO]), так і на момент ухвалення рішення у справі досягла чотирнадцятирічного віку, а відтак їй належить право самостійно обирати місце свого проживання. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог судовий збір розподілу не підлягає.

Outcome: dismissed