Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

У серпні 2013р. [PERSON] звернулись до суду з зазначеним позовом до [PERSON], Малиновського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області посилаючись на те, що її на праві приватної власності на підставі договору дарування від 10.12.2012р. належить квартира [ADDRESS], в якій зареєстрована відповідачка. Позивачка зазначала, що відповідачка у справі хоча і зареєстрована в спірній квартирі, але в ній не мешкає з серпня місяця 2012р. Особистих речей відповідачки в квартирі немає і про своє місце знаходження вона нікого не повідомляє. Стверджувала, що [PERSON] була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] за згодою колишнього власника квартири, при цьому відповідачка не була ані членом сім'ї власника, ані наймачем квартири оскільки відсутній будь-який договір найму. Посилаючись на вказані вище обставини, позивачка просила суд винести рішення, яким встановити факт відсутності відповідачки за місцем реєстрації, визнати її такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні квартирою, шляхом зобов'язання Малиновського районного відділу Державної міграційної служби України в Одеській області зняти [PERSON] з реєстраційного обліку за місцем реєстрації. Представник позивачки, діюча за довіреністю від 20.03.2013р., в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу за її відсутності та в порядку заочного провадження, у зв'язку з систематичною неявкою відповідача в судові засідання. (а.с.52,53). Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про час, місце і дату судового засідання була повідомлена, відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України. Згідно ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 169 ЦПК України, суд зі згоди позивача вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Відповідно до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд, вважає що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються главою 29, розділом першим, та главою 32 розділу другого книгою третьою Цивільного кодексу України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Встановлено, що позивачці на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS], що підтверджується договором дарування квартири від 10.12.2012р. (а.с. 6). В зазначеній квартирі зареєстрована [PERSON] відповідачка у справі, що підтверджується витягом домової книги. (а.с.9). Факт не проживання відповідачки в квартирі [ADDRESS] з серпня 2012р., підтверджується актом та поясненнями сусідів ( а.с.10). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Встановлено, що після відчуження квартири [ADDRESS] відповідачка добровільно не знялася з реєстраційного обліку за вказаною вище адресою. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що позивачка як власник спірної квартири, має право вимагати визнання відповідачку такою, що втратила право користування спірною квартирою, та зняття її з реєстрації, оскільки втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Суд вважає доведеним факт того, що на момент розгляду справи колишній власник спірної квартири втратив на неї право власності, а тому відповідачка втратила і право користування спірною квартирою, а своєю реєстрацією у квартирі позивачки остання обмежує право власності останньої. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням підлягають задоволенню. Що стосується вимог про зняття з реєстраційного обліку, то дані вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав. У постанові Верховного суду України від 16 січня 2012р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72,116,156 ЖК УРСР, стаття 405). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою та про оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003р. №13821У «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання Відповідно до ч.1 ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Зі змісту ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що підставою для зняття з реєстрації є рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом. Таким чином рішення суду про визнання особи втратившою право на користування житлом є підставою для зняття даної особи з реєстрації. Крім того, відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Отже, рішення суду, яке набрало законної сили є підставою для зняття відповідачки з реєстрації в квартирі [ADDRESS]. На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідачкою до суду не було надано жодних заперечень проти позову та доказів у підтвердження цих заперечень. Своїм правом бути присутньою у судових засіданнях відповідач також розпорядилась на власний розсуд. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню частково. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 114,70 грн., які сплачені позивачами при зверненні до суду і які підлягають стягненню з відповідача на користь позивачів (а.с.3). На підставі ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України,

Outcome: partial