Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-24 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просив: 1) визнати за [PERSON] право на 64/100 частин земельної ділянки кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до його часток у праві власності жилого будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , на зазначеній земельній ділянці; за [PERSON] право на 36/100 частин земельної ділянки кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, відповідно до її частки у праві власності жилого будинку, розташованого за адресою [ADDRESS] , на зазначеній земельній ділянці; 2) внести зміни до розділу у Державному реєстрі прав, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2056871632103, запис про право власності номер 35989362, щодо відомостей про вид спільної часткової власності та розмір часток на земельну ділянку кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, змінивши 1/2 частку на 36/100 частин земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог вказано, що [PERSON] є власником 29/100 та 35/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини житлового будинку є [PERSON] . Земельна ділянка під вказаним майном площею 0,1000 га з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012 передана у спільну сумісну власність [PERSON] та [PERSON] (попередній власник) рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31.08.2004 року № 342. При виготовленні державного акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, в ньому помилково зазначена спільна часткова власність по 1/2 частині кожному співвласнику житлового будинку. 07.09.2006 року при оформленні договору дарування державний нотаріус зазначила, що відчужувач\~ [PERSON] передає [PERSON] земельну ділянку площею 0,500 га з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012, але такої земельної ділянки не існувало. Вказані обставини встановлені при розгляді справи № 357/11548/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання порядку користування земельною ділянкою. Державним реєстратором Головного управління Держгеокадастру у Київській області Зик А.С. було виправлено помилку шляхом внесення в Державний земельний кадастр інформації про спільну сумісну власність на спірну земельну ділянку та сформовано повідомлення заінтересованим особам про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № 3220239102020 від 17.02.2020 року. 04.03.2020 року реєстратор відділу у Білоцерківському районі міськрайоннного управління у Білоцерківському районі та м. Біла Церква Головного управління Держгеокадастру у Київській області Музичко О.Г. вносить в Державний земельний кадастр рішення № 342 від 31.08.2004 року та зазначає частки у спільній власності по 1/2 частці [PERSON] та [PERSON] 18.03.2020 року державний реєстратор Томилівської сільської ради Науменко О.С. приймає рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, номер запису 35989362, реєструючи право спільної часткової власності за [PERSON] на 1/2 частину земельної ділянки, реєстраційний номер 2056871632103. Вважаючи, що його право власності порушено, з посиланням на абз. 3 п. 21 постанови Пленуму ВСУ від 16.04.2004 року № 7, позивач звернувся до суду за захистом. 04.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 14.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. 30.09.2020 року на адресу суду надійшли пояснення представника Головного управління Держгеокадастру у Київській області обґрунтовані тим, що правові підстави у територіальних органів Держгеокадастру у частині скасування та/або зміни записів про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку відсутні, оскільки скасування записів реєстрацію прав не здійснюється Головним управлінням, а здійснюється органами державної реєстрації прав Міністерства юстиції України відповідно до вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Зазначив, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. 27.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив представника [PERSON] . Вказаний відзив мотивований тим, що позивач та відповідач-2 у 2004 році набули право власності на рівні частки земельної ділянки шляхом приватизації, а не на підставі цивільно-правової угоди. В подальшому відповідач-1 правомірно набула право власності на частину спірної ділянки на підставі цивільно-правової угоди. Відчуження об`єктів нерухомого майна в період з 01.01.2002 року по 20.06.2007 року (під час дії ст. 120 ЗКУ в ред. від 25.10.2001 року) не тягнуло автоматичного переходу права власності на земельну ділянку під будівлями та спорудами, тож згадану статтю можливо застосувати тільки у разі відчуження нерухомості. Зазначено, що відповідно до витягу з ДЗК, площі малоповерхової забудови 0,0232 га, 0,0361 га, 0,0013 га, 0,0024 га, 00013 га, 0,0128 га, 0,0065 га, 0,0163 га в сумі складають 0,10 га, а отже неможливо встановити приналежність частки земельної ділянки у площі землі під малоповерховою забудовою. Вказано, що розгляд справи № 357/11548/19 зупинено до розгляду цієї справи. Зазначено про пропуск позивачем строку позовної давності, оскільки оригінал акту на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432 отримано позивачем 02.11.2004 року, де визначено частки у спільній власності, зокрема, [PERSON] в розмірі 1/2 земельної ділянки. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог та застосувати строки позовної давності для звернення до суду. 27.10.2020 року на адресу суду надійшов відзив представника [PERSON] з аналогічними до відзиву [PERSON] обґрунтуваннями, в якому висловлено прохання відмовити у задоволенні позову, застосувати строки позовної давності, викликати свідків, витребувати у позивача оригінал державного акту на спірну земельну ділянку. 12.11.2020 року на адресу суду надійшла відповідь на відзив представника [PERSON] , в обґрунтування якого зазначено, що до 02.05.2009 року документом, що посвідчував право власності на земельну ділянку був виключно державний акт, а з прийняттям Закону № 1066-VI документами, якими можуть посвідчуватись право власності на землю є державний акт, цивільно-правова угода та свідоцтво про право на спадщину, тому державний акт прирівняний до цивільно-правових угод та заповітів. Оскільки власність на нерухомість набута у 1999 році, тож відповідно до діючого на той час законодавства використання та розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності визначаються співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок. Частки у спільній сумісній власності не були визначені. Вказує, що строк давності не пропущений, оскільки про те, що державний акт суперечить рішенню міської ради позивач дізнався 21.02.2020 року. Просив задовольнити позов в повному обсязі. 18.11.2020 року на адресу суду від представника відповідачів надійшло заперечення на відповідь на відзив. В обґрунтування якого зазначено, що державний акт на земельну ділянку є правовстановлюючим документом. З посиланням на постанову Верховного Суду від 20.04.2016 року № 6-2824цс15 вказано, що недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Позивач, отримавши державний акт на земельну ділянку із зазначенням частки 1/2, не оспорював цього факту до суду. Вказано, що постанова Пленуму ВСУ має лише рекомендаційний характер, договір довічного утримання являється правовстановлюючим документом, а державний реєстратор незаконно вніс зміни у ДЗК. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 19.11.2020 року ухвалою суду на місці закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 01.02.2021 року на адресу суду надійшло клопотання представника\~ Головного управління Держгеокадастру у Київській області про розгляд справи без участі їх представника, про розгляд справи повідомлені належним чином. Представник Томилівської сільської ради в судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлений належним чином, жодних заяв та клопотань на адресу суду не надходило. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.\~ Додатково зазначив, що земельна ділянка є спільною сумісною власністю, домовленості щодо часток не було, державний акт не може суперечити рішенню міської ради, він є помилковим. Відповідачі та представник відповідачів позов не визнали, заперечували проти його задоволення. Додатково зазначили, що земельна ділянка не слідує за будинком, при цьому існувала усна домовленість про рівні частки земельної ділянки. Зазначили про строк давності та неналежний спосіб захисту. Суд, вислухавши учасників судового розгляду та покази свідків, дослідивши\~ зібрані у справі докази в їх сукупності, встановив наступне. [PERSON] є власником 29/100 та 35/100 частин житлового будинку з частиною господарських будівель та споруд, що знаходяться в [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування серії АВА № 697772 від 04.06.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської держнотконтори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2430 та договором довічного утримання серії АВЕ № 341029 від 04.10.1999 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Магдич Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1-3350. [PERSON] є власником іншої частини житлового будинку у розмірі 36/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруд, розташованих в [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного утримання, посвідченого 07.09.2006 року державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5222. Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.02.2007 року прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності за [PERSON] , реєстраційний номер 15602887, номер запису 7380 в книзі 68, що підтверджується витягом від 20.02.2007 року № 13641817. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 31.08.2004 року № 342 затверджено виготовлену «Технічну документацію по складанню державних актів на право власності на землю», а також площі переданих у власність громадян та в оренду земельних ділянок згідно додатку № 4. Згідно додатку № 4 до вказаного рішення, затверджено список громадян України, яким будуть виготовлені державні акти на право спільної сумісної власності на землю згідно затвердженого технічного звіту, та договору оренди, зокрема, під № 10 зазначено [PERSON] та [PERSON] , адреса приватизації [ADDRESS] , в розмірі 1000 кв.м. для будівництва і обслуговування ж/б господарських будівель і споруд та 204 кв.м. в оренду для будівництва і обслуговування ж/б та господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення [PERSON] 02.11.2004 року від Білоцерківського міськвідділу земельних ресурсів отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії КВ № 076432, де у списку співвласників земельної ділянки зазначено [PERSON] з часткою у спільній власності 1/2. Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 17.02.2020 року № НВ-3218627612020 земельна ділянка з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] ; підстава виникнення права рішення від 31.08.2004 року № 342; документ, що посвідчує право державний акт від 02.11.2004 року КВ 076432. Відповідно до кадастрового плану земельної ділянки 32103000000:05:011:0012, спірна земельна ділянка має площу 0,1000 га, межі: від А до Б землі загального користування, від Б до В [PERSON] , від В до Г землі Білоцерківської міської ради, від Г до [PERSON] 17.02.2020 року державний кадастровий реєстратор відділу у м. Білій Церкві Міськрайонного управління у Білоцерківському районі та м. Білій Церкві Головного управління Держгеокадастру у Київській області Зик А.С. направив повідомлення заінтересованим особам про виправлення помилки у відомостях Державного земельного кадастру № 3220239102020 вказавши: «Не вірно вказано ІНН [PERSON] , помилково вказано часткову власність (має бути сумісна)» внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянка та виготовлено новий аркуш Поземельної книги із зміненими відомостями та долучено до Поземельної книги № 32103000000:05:011:0012 від 11.11.2020 року за реєстраційним номером 32103000000:05:011:0012». 07.09.2006 року [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0500 га в межах згідно з планом, що розташована у [ADDRESS] , що підтверджується договором довічного утримання, посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5225. Відповідно до витягу з Державного земельного кадастру від 04.03.2020 року № НВ-3218832432020, земельна ділянка з кадастровим номером 32103000000:05:011:0012 має площу 0,1000 га та належить на праві спільної часткової власності [PERSON] у розмірі 1/2 частки та [PERSON] у розмірі 1/2 частки, підстава виникнення права цивільно-правовий договір від 07.09.2006 № 2-5225. 18.03.2020 року державним реєстратором Томилівської сільської ради Білоцерківського району Київської області прийнято рішення з індексним номером 51673981 про державну реєстрацію права спільної часткової власності [PERSON] у розмірі 1/2 частки спірної земельної ділянки та внесено відомості про обтяження № 3702581 від 07.09.2006 року, що підтверджується Інформаційною довідкою з ДРРПНМ від 15.06.2020 року № 212522498. Відповідно до договору про внесення змін до договору довічного утримання (догляду) посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори Київської області Кушнір Н.Б., зареєстрованого в реєстрі за № 2-5225, пункт 1.1 договору викладено в наступній редакції: «Відчужувач» передає у власність «Набувача» належну йому на праві приватної власності 1/2 частку земельної ділянки площею 0,1000 га в межах згідно з планом, що розташована у [ADDRESS] . Вказані зміни внесено до Реєстру речових прав на нерухоме майно, що підтверджується витягами від 27.11.2020 року № 234564839 та 234565227. [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб Відділу РАЦС Білоцерківського МУЮ Київської області серії [NUMBER] від 29.04.2009 року. В матеріалах справи міститься технічна документація КРФ № 4 ДП «Центр державного земельного кадастру» із землеустрою щодо складання Державних актів на право власності на землю громадянам України в межах Білоцерківської міської ради, звіт № 250. Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, що є сусідкою, виділялась земельна ділянка в розмірі 10 соток на двох, коли приходили землевпорядники був її чоловік, який вже помер. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надала покази, що земельна ділянка була приватизована порівну, всі про це казали, при цьому вона не була присутня при поділі земельної ділянки.\~\~\~\~ При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень статті 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним та ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 80 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, а також безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно з ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно з ч. 1 ст. 86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно з ч. 5 ст. 89 ЗК України поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Положеннями частини 2 статті 328 ЦК України встановлюється презумпція правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. Таким чином, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. Відповідно до частин 3-4 статті 120 ЗК України (в редакції, що діяла на момент виникнення права власності) у разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі або споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При цьому під час застосування положень статті 120 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду, стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Такі правові висновки викладені Верховним Судом України в постановах від 11.02.2015 року у справі № 6-2цс15, від 13.04.2016 року у справі № 6-253цс16, від 12.10.2016 року у справі № 6-2225цс16 та Верховним Судом у постанові від 25.01.2021 року у справі № 61-40637св18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.06.2020 року у справі № 689/26/17 (провадження № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступлення від наведених висновків та погодилася із застосуванням судами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України. Відповідно до абз. 3 п. 23 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 року № 7, якщо до\~ вирішення\~ судом\~ спору\~ між\~ співвласниками\~ жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій\~ розташовані\~ будинок, господарські\~ будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості\~ будинку,\~ господарських\~ будівель\~ та\~ споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Аналіз наведених норм дає суду підстави вважати, що оскільки вперше спірна земельна ділянка була виділена [PERSON] та [PERSON] рішенням міської ради від 31.08.2004 року на праві спільної сумісної власності без визначення конкретних часток, при цьому позивач був власником 64/100 частин житлового будинку, а відповідач-2 був власником 36/100 частин житлового будинку, то вказані особи набули права власності на землю пропорційно розміру їх часток у вартості будівель. В подальшому у державному акті помилково вказано часткову власність співвласників на земельну ділянку, що підтверджується повідомленням державного кадастрового реєстратора № 3220239102020 від 17.02.2020 року: «Не вірно вказано ІНН [PERSON] , помилково вказано часткову власність (має бути сумісна)», внесено зміни до відомостей Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виготовлено новий аркуш Поземельної книги із зміненими відомостями та долучено до Поземельної книги № 32103000000:05:011:0012 від 11.11.2020 року за реєстраційним номером 32103000000:05:011:0012. Вказані дії державного кадастрового реєстратора про внесення змін до відомостей Державного земельного кадастру не оскаржувались до суду та є такими, що переривають строки позовної давності, тому, враховуючи також доводи позивача відносно цього строку,\~ суд вважає про відсутність підстав щодо застосування строку позовної давності у правовідносинах, що склались між сторонами у даній справі. Презумпція набуття позивачем та відповідачем-2, а в подальшому відповідачем-1, права власності на спірну земельну ділянку у розмірі 1/2 частки позивачем спростована, а доводи відповідачів про наявність домовленості про рівні частки у праві на землю не знайшли підтвердження в судовому засіданні. Матеріали справи не містять належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження наведених відповідачами обставин, а тому судом відхиляються. У практиці Європейського суду з прав людини напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано (рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986 року, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014 року). Згідно частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. У рішенні від 31.07.2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. Причому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17.07.2008 року), Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. При обранні способу відновлення порушеного права позивача, суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст. 1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості. Згідно із частиною 1 статті 82, частиною 4 статті 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене та оцінюючі наявні у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, належність обраного ним способу захисту права власності щодо частини спірної земельної ділянки, і як наслідок, наявність у суду правових підстав для задоволення позову.

Outcome: approved