Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-15 00:00:00

У січні 2012 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому з урахування заяви про уточне вимог просила: визнати спільною сумісною власністю подружжя нежитлові приміщення складу-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS]; поділити це майно в рівних частках та визнати за кожним зі сторін право спільної часткової власності на 1/2 частину цих нежитлових приміщень; провести розподіл спірного майна шляхом виділу в натурі кожній стороні по 1/2 частині вказаних нежитлових приміщень, а також заборонити відповідачу вчиняти дії щодо перешкоджання позивачу у вільному доступі до спірних приміщень та в користуванні ними. Позивач посилалась на те, що за час перебування з відповідачем у зареєстрованому шлюбі ними за спільні кошти подружжя було придбано нежитлове приміщення складу-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS], яке було оформлене на відповідача. Джерелом придбання цього майна був дохід від їх спільної підприємницької діяльності, внаслідок їх сумісної праці з ведення спільного сімейного торговельного бізнесу з роздрібної торгівлі килимами, лінолеумом та іншими товарами, саме на ці доходи були придбані спірні об'єкти нерухомості в інтересах сім'ї. Інших джерел доходу для придбання спірного майна не було. Справа розглядалась судами неодноразово. Останньою ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.12.2014 року касаційну скаргу представника відповідача задоволено частково, заочне рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 02.04.2014 року та ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Вказаним заочним рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 02.04.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 14.10.2014 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано спільною сумісною власністю подружжя нежитлові приміщення складу-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS], поділено спільне сумісне нерухоме майно подружжя в рівних частках, визнано право спільної часткової власності за кожним із них на 1/2 частину цих приміщень, проведено їх розподіл відповідно до висновку судової будівельно-технічної експертизи, виділено в натурі зі спільної часткової власності в приватну власність сторін у справі окремі приміщення. В судовому засіданні позивач та її представник заявлені позові вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, підтримали повністю, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, проти їх задоволення заперечував з підстав необґрунтованості та недоведеності, просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши учасників процесу, з'ясувавши обставини справи, дослідивши та оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити враховуючи наступне. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 10.10.1992 року зареєстрували шлюб, який був розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 15.11.2010 року. 14.10.1997 року здійснено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту. [PERSON] зареєстрована приватним підприємцем, фізичною особою-підприємцем з 21.10.2002 року, основний вид діяльності - роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах без переваги продовольчого асортименту. [PERSON], який діяв як суб'єкт підприємницької діяльності, були придбані нежитлові приміщення складу-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS], зокрема ним придбано: 1) за договором купівлі-продажу від 20.12.2002 року частину нежитлового приміщення складу-магазину, 1 поверх під літ. «Б», загальною площею 627,7 кв. м, що розташована за адресою: [ADDRESS]; 2) за договором купівлі-продажу від 18.12.2003 року приміщення № 1 підвалу літ. «Б» площею 258,6 кв.м, частину 1 поверху приміщення № 30 площею 267,7 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; 3) за договором купівлі-продажу від 15.10.2008 року частину приміщень 1 поверху дослідно-експериментальної бази літ. «Б»: приміщення №№ 25, 27, 28, 29, 33, 36, 38, 39, 40, 41, 42, 44, загальною площею 380,4 кв.м, та приміщення поверху 1-а приміщення №№ 1, 2, 3, 4, 5, 6, 7, загальною площею 141,2 кв.м, що розташовані за адресою: [ADDRESS]. Скасовуючи 24.12.2014 року рішення попередніх судових інстанцій, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України дійшла висновку, що майно фізичної особи-підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст.ст. 60, 61 СК України. При розгляді справи на підставі доказів, наданих сторонами, судами встановлено, що спірне майно придбано хоча і за час шлюбу, проте не за спільні сумісні кошти подружжя, а за кошти від підприємницької діяльності. Отже, вирішуючи спір, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, не врахував, що, купуючи за час шлюбу для здійснення підприємницької діяльності нерухоме майно як фізична особа - підприємець не за спільні кошти подружжя, [PERSON] діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. У пункті 29 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз'яснено, що відповідно до положень ст.ст. 57, 61 СК України, ст. 52 ЦК України майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 19.02.2014 року у справі № 6-5цс14, аналіз положень ст.ст. 63, 65 СК України, ст.ст. 66, 67 ГК України дає підстави для висновку про те, що у разі передання подружжям сво\-го спільного сумісного майна до статутного фонду приватного під\-приємства, учасником якого є один із подружжя, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право ви\-моги (зобов'язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги ви\-плати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подруж\-жя (а не право власності на саме майно), або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 11.03.2015 року у справі № 6-211цс14, під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого до 1 січня 2004 року особами, які проживали однією сім'єю, але не перебували в зареєстрованому шлюбі, необхідно встановити не лише обставини щодо спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно придбавалось сторонами внаслідок спільної праці. Тобто сам факт спільного проживання сторін у справі не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожного зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладені, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні, відповідно до розміру внеску, є її власністю. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 02.10.2013 року у справі № 6-79цс13, із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст. ст. 63, 65 СК України. Водночас відповідно до ст. 59 СК України той з подружжя, який є власником майна, визначає режим володіння та користування ним з урахуванням інтересів сім'ї, насамперед дітей. Одним із видів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності. Майно фізичної особи - підприємця, яке придбане та використовується в його підприємницькій діяльності з метою одержання прибутку, слід розглядати як його особисту приватну власність, відповідно до ст. 57 СК України, а не як об'єкт спільної сумісної власності подружжя, який підпадає під регулювання ст. ст. 60, 61 СК України. З огляду на висновки Вищого спеціалізованого суду України у цій справі та наведені правові позиції Верховного Суду України, суд дійшов висновків про те, що, купуючи за час шлюбу для здійснення підприємницької діяльності нерухоме майно як фізична особа-підприємець, [PERSON] діяв виключно як суб'єкт господарювання в процесі здійснення ним господарської діяльності. Режиму володіння і користування спірним нерухомим майном сторонами у справі не визначалось, будь-яких договорів про спільну діяльність ними не укладалось. Доказів того, що джерелом надходження коштів на придбання спірного майна, є спільні сумісні кошти подружжя, суду не надано. За таких обставин, нежитлові приміщення складу-магазину «[INFO]» за адресою: [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] Крім того, суд вважає, що позивач, звернувшись до суду з вимогами про визнання спірного майна спільною сумісною власністю подружжя, про поділ цього майна шляхом виділу в натурі 1/2 його частини, обрала невірний спосіб захисту. Оскільки за наведених обставин у позивача виникло право вимоги виплати вартості внесеного нею майна або сплачених нею коштів в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від підприємницької діяльності відповідача. Враховуючи викладене, позовні вимоги є необґрунтованими, тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed