Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення процентів за договором позики та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання, мотивуючи тим, що [PERSON] не виконав свого обов'язку по поверненню їм грошових коштів. В судовому засіданні представники позивачів позов підтримали, суду пояснили, що рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року, яке змінено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року, яке набрало законної сили, у цивільній справі №589/1619/15-ц, вирішено, зокрема, визнати солідарним обов'язок [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] та [PERSON] по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 травня 2013 року та стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] та [PERSON] борг в розмірі 342 860 грн. У зазначеному судовому рішенні встановлені обставини, які не підлягають повторному доказуванню у справі за цим позовом в силу частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України, зокрема, що у період з 2008 по 2013 роки [PERSON] та [PERSON] передали у позику за допомогою міжнародної платіжної системи «Вестерн Юніон» [PERSON], яка в той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], грошові кошти в загальній сумі 28 000 Євро на придбання матеріалів та обладнання для будівництва житлового будинку, які вона використала в інтересах сім'ї. На підтвердження цього, 15 травня 2013 року [PERSON] видала [PERSON] розписку, згідно якої вона зобов'язалася повернути вказані грошові кошти до 1 вересня 2013 року. До цього часу відповідач [PERSON] свого обов'язку по поверненню позивачам [PERSON] вищевказаних грошових коштів не виконав, а тому з нього слід стягнути в користь останніх проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 15 травня 2013 року за період з 01 вересня 2013 року (строк повернення позики) по 22 липня 2016 року (дата оформлення позовної заяви) у розмірі 6971,74 Євро та три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання за аналогічний період у розмірі 1213,33 Євро, у гривнях згідно офіційного курсу гривні до євро, встановленого Національним банком України на день ухвалення рішення у справі. Твердження представника відповідача, що позивачі могли звернутися до суду з даними вимогами у межах строку позовної давності в один рік, як це передбачено ч.2 ст.258 ЦК України, а тому позов до задоволення не підлягає, є необґрунтованим, так як ця норма застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), яких в справі немає. Таким чином, слід користуватися загальним строком позовної давності у три роки. 07 вересня 2016 року відповідач подав суду письмове заперечення на позовну заяву, в якому вказав, що позов визнає частково, оскільки проведені розрахунки та вказані у позові суми стягнення процентів за договором позики та трьох процентів річних за весь час прострочення грошового зобов'язання не відповідають дійсним нарахуванням процентів та річних за вказаним позовом. Для прикладу, позивачі просять стягнути три проценти річних за весь час прострочення грошового зобов'язання у розмірі 1213,33 Євро, хоча згідно його розрахунку розмір трьох процентів річних за весь час прострочення грошового зобов'язання має бути 29700 грн. Вказані суми не є тотожними, що свідчить про неправильність їх нарахування позивачами. Представник відповідача, який вступив у справу 16 вересня 2016 року, позов не визнав, суду пояснив, що важливою обставиною в цій справі є те, що стороною позивача в порушення вимог ст.256 ЦК України було подано до суду позовну заяву після спливу строку позовної давності. Згідно частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Представник позивачів в судовому засіданні визнав той факт, що позивачам було відомо про існування боргової розписки, а також те, що право вимоги повернення цих коштів, згідно розписки, виникло 01.09.2013 року, визнано сторонами також те, що жодного разу вимог [PERSON], [PERSON] про повернення коштів до [PERSON] не заявляли. Також представник позивачів в судовому засіданні визнав, що ані [PERSON], ані [PERSON] кошти за цим договором позики не повертали. Сам [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в дійсності йому не було відомо про цей договір позики, який його колишня дружина [PERSON] уклала ніби-то в інтересах сімЛї. Якщо [PERSON] знав би про цей договір, то висловив би свої заперечення щодо позики грошей в рідних батьків дружини. Також необхідно відзначити, що ч.3 ст.551 ЦК передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Стороною позивачів не доведено які збитки їм завдано та не надано цьому ніяких доказів. В свою чергу в матеріалах справи наявні докази скрутного матеріального становища [PERSON] та того, що він несе витрати по утриманню батьків та дітей, є безробітним на сьогоднішній день. Основним обґрунтуванням позовних вимог, заявлених позивачами, є встановлені у рішенні Бучацького районного суду від 19.11.2015 року обставини, що не підлягають додатковому доказуванню. Із такими твердженнями позивача погодитися не можна, так як вказаним рішенням суду першої інстанції, рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20.01.2016 року, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.06.2016 року описано та встановлено в резолютивній частині необхідність повернення солідарно грошових коштів за договором позики від 15 травня 2015 року. Позов який розглядається у даній справі стосується договору позики від 15.05.2013 року, фактично іншого договору позики. Тобто безпідставними є посилання позивачів на відсутність необхідності у доказуванні певних обставин в порядку ч.3 ст.61 ЦПК України, а саме факту укладення даної розписки в інтересах сім'ї, факту використання отриманих за договором розписки коштів в інтересах сім'ї. Більше того, шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний рішенням Бучацького районного суду від 31.12.2013 року. Ці обставини також є безумовною підставою для відмови в задоволені позову оскільки боргова розписка від 15.05.2013 року складена лише громадянкою [PERSON], кошти за зазначеною розпискою отримала лише [PERSON], а тому матеріальну відповідальність повинна нести лише вона. Жодних доказів які б давали підстави вважати, що [PERSON] повинен повертати кошти, а також відсотки за користування коштами, три проценти річних за договором позики від 15.05.2013 року стороною позивача суду не було надано, а тому слід відмовити в повній мірі у задоволенні позову [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про стягнення з останнього процентів за договором позики та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики від 15.05.2013 року. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд прийшов до переконання, що позов обґрунтований і його слід задовольнити, виходячи з наступного. У період з 2008 по 2013 роки [PERSON] та [PERSON] передали у позику за допомогою міжнародної платіжної системи «Вестерн Юніон» [PERSON], яка в той час перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], грошові кошти в загальній сумі 28 000 Євро на придбання матеріалів та обладнання для будівництва житлового будинку, які вона використала в інтересах сім'ї. На підтвердження цього, 15 травня 2013 року [PERSON] видала [PERSON] розписку, згідно якої вона зобов'язалася повернути вказані грошові кошти до 1 вересня 2013 року. Дані обставини встановлені рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року у цивільній справі №589/1619/15-ц, яке змінено рішенням апеляційного суду Тернопільської області від 20 січня 2016 року, яке набрало законної сили, згідно якого, зокрема, визнано солідарним обов'язок [PERSON] та [PERSON] перед [PERSON] та [PERSON] по поверненню грошових коштів за договором позики від 15 травня 2013 року та стягнуто з [PERSON] в користь [PERSON] та [PERSON] борг в розмірі 342860 грн. Відповідач [PERSON] по теперішній час не виконав свого обов'язку по поверненню позивачам [PERSON] вищевказаних грошових коштів. Проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 15 травня 2013 року за період з 01 вересня 2013 року (строк повернення позики) по 22 липня 2016 року (дата оформлення позовної заяви) становлять 6971,74 Євро та три проценти річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання за аналогічний період - 1213,33 Євро. Станом на 28 вересня 2016 року офіційний курс Національного банку України становить 2898,0670 гривні за 100 Євро. Відповідно до частини 3 статті 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Згідно частини 1 статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 527 цього Кодексу боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто. Згідно статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Судом встановлено, що як у рішенні Бучацького районного суду Тернопільської області від 19 листопада 2015 року у цивільній справі №589/1619/15-ц так і в розглядуваній справі мова йде про один і той же договір позики від 15.05.2013 року. Суд прийшов до висновку, що заявлені у справі вимоги про стягнення процентів за договором позики та трьох процентів річних за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання не є вимогами про стягнення неустойки (штрафу, пені), до яких встановлена спеціальна позовна давність в один рік, а тому для позивачів не сплив загальний строк позовної давності у три роки для звернення до суду з вимогами про захист своїх цивільних прав. Таким чином, з відповідача слід стягнути проценти за користування грошовими коштами за договором позики від 15 травня 2013 року в сумі 6971,74 Євро, що еквівалентно 202045,70 гривням, та три проценти річних за час прострочення грошового зобов'язання за цим договором в сумі 1213,33 Євро, що еквівалентно 35163,12 гривням. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Згідно п.48 постанови №10 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати» у цивільних справах витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Судом встановлено, що представниками позивачів документально підтверджені витрати на правову допомогу - складання позову, а витрати на їх правову допомогу за участь у судових засіданнях не підтверджені та не доведені документально, а тому їх заяву про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 3000 грн. слід задовольнити частково, стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 800 грн.

Outcome: approved