Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати заборгованості за аліментами на утримання повнолітньої дочки [PERSON], яка навчається, посилаючись на те, що відповідач не пред'являла виконавчий лист до виконання без поважних причин. Рішенням Ічнянського районного суду Чернігівської області від 06 лютого 2015 року позов задоволено, [PERSON] звільнено від сплати заборгованості по аліментах в сумі 6667 грн. 74 коп. на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO]. В апеляційній скарзі відповідач [PERSON] просить скасувати рішення місцевого суду і ухвалити нове рішення про відмову у позові. Відповідач вважає рішення суду першої інстанції таким, що не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України. Відповідач посилається на порушення судом прав її дочки, безпідставне залишення поза увагою рішення суду від 20 листопада 2014 року щодо періоду, з я кого необхідно сплачувати аліменти, та положення ч.3 ст. 22 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, відповідач вказує, що вона мала поважну причину для непред'явлення виконавчого документа до виконання, бо вона пішла позивачеві назустріч і сподівалась, що кошти він буде сплачувати вчасно і в повній мірі. У судовому засіданні відповідач підтримала апеляційну скаргу. Позивач у судове засідання не з'явився. У письмових запереченнях просив суд відхилити апеляційну скаргу, посилаючись на те, що відповідач не пред'являла виконавчий лист до виконання без поважних причин. Вислухавши доповідь судді, пояснення відповідача [PERSON], дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду зміні, виходячи з наступного. Задовольняючи позов [PERSON], суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] тривалий час, а саме з лютого 2013 року по жовтень 2014 року без поважних причин не отримала виконавчий лист на підставі рішення про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дочки та не пред'явила його до виконання. Такі висновки суду не в повній мірі відповідають встановленим обставинам. По справі встановлено, що рішенням Ічнянського районного суду від 06 лютого 2013 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуті аліменти у твердій грошовій сумі 300 грн. щомісяця на утримання повнолітньої дочки [PERSON], [INFO], яка навчається. Це рішення набрало законної сили 26 лютого 2013 року. Вперше за отриманням виконавчого листа, маючи намір пред'явити його до виконання, [PERSON] звернулась до суду 30 жовтня 2014 року. Поте, пред'явити виконавчий лист до виконання відповідач не змогла, через те, що в рішенні суду про стягнення аліментів не була вказана дата, з якої належить стягувати аліменти. Додатковим рішенням Ічнянського районного суду від 20 листопада 2014 року визначено, що аліменти належить стягувати, починаючи з 25 січня 2013 року. Додаткове рішення набрало законної сили 09 грудня 2014 року. Постановою державного виконавця від 03 грудня 2014 року звернуто стягнення аліментів на заробітну плату [PERSON] з 1 грудня 2014 року і вказано заборгованість за аліментами 6667,74 грн. Заперечуючи проти позову, [PERSON] не довела наявності поважних причин, які перешкоджали їй пред'явити виконавчий лист до виконання в період з лютого 2013 року по жовтень 2014 року включно. Однак, враховуючи те, що для звернення виконавчого листа до виконання необхідно було ухвалити додаткове рішення і у зв'язку з цим виконавче провадження відкрите лише у грудні 2014 року, апеляційний суд приходить до висновку про те, що заборгованість за аліментами за листопад 2014 року виникла у зв'язку з тим, що [PERSON] з поважної причини не могла пред'явити виконавчий лист до виконання 30 жовтня 2014 року. Відтак, заборгованість за листопад 2014 року у сумі 300 грн. [PERSON] зобов'язаний сплатити, а тому сума боргу від сплати якого позивач звільняється становитиме 6 367 грн. 74 коп. (6667,74 - 300). В іншій частині рішення суду першої інстанції відповідає вимогам ч.3 ст. 197 СК України і встановленим по справі обставинам. Посилання [PERSON] в апеляційній скарзі на те, що деякий час позивач сплачував аліменти у добровільному порядку, що і не змусило її йти до державного виконавця, не можуть бути підставою для скасування рішення в повному обсязі. Відповідач діяла на власний розсуд і не вживала заходів для пред'явлення виконавчого листа до виконання впродовж одного року і восьми місяців , незважаючи на те, що, як вона стверджує, позивач платив аліменти не в повному обсязі.

Outcome: partial