Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

у серпні 2018 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд виселити [PERSON], ([INFO], РНОКПП [NUMBER], паспорт [NUMBER] виданий Ленінградським РУ ГУ МВС України в м. Києві 22.12.1998) з житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 21.05.2018 розірвано, у вказаному шлюбі у сторін є двоє дітей, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01.06.2018 з відповідача стягнено аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] у розмірі 5000 грн 00 коп., однак відповідач свого обов'язку щодо сплати аліментів не виконує, також відповідач як член сім'ї був зареєстрований та вселився у спірну квартиру, яка належить позивачу на праві особистої приватної власності та є її дошлюбним майном, але з фактичного припинення шлюбних відносин відповідач чинив позивачу перешкоди у користуванні її майном, з приводу чого позивач змушена була звернутися в органи поліції, також на даний момент відповідач проживає за іншою адресою позивачем було надіслано на його адресу письмову вимогу протягом трьох місяців звільнити спірну квартиру та знятись із реєстраційного обліку, однак відповідачем не було здійснено будь-який дій щодо виселення з квартири в добровільному порядку. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити у повному обсязі, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала, подавши 14.03.2019 через канцелярію суду відзив, в якому просила відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач не надала жодного доказу, який би обґрунтовував наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України для задоволення її позовних вимог. Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS], що свідчить договір купівлі-продажу від 08.02.1995, реєстраційний №8294/1357 (а.с. 12). 18.05.1996 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Ленінградського району м. Києва, актовий запис №374 на підставі якого позивач змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с. 10). У вказаному шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 11). 01.06.2017 згідно рішення Святошинського районного суду м. Києва з [PERSON] на користь [PERSON] було стягнено аліменти на утримання дочки у твердій грошовій сумі у розмірі 5000 грн 00 коп., щомісячно починаючи з 23.03.2017 і до досягнення дитиною повноліття (а.с. 15, 16). Також постановою Святошинського районного суду м. Києва від 29.06.2017 відповідача було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення на підставі ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, з підстав того, що 07.03.2017 відповідача вчинив сімейну сварку відносно своєї дружини в ході якої виражався нецензурною лайкою, однак провадження було закрито на підставі ст. 38 КУпАП (а.с. 17, 18). 21.05.2018 шлюб між сторонами було розірвано на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва (а.с. 14). 09.07.2018 позивач звернулася до відповідача із вимогою у добровільному порядку протягом 3 місяців з моменту отримання даної вимоги звільнити спірну квартиру, самостійно виселитись та знятись із реєстраційного обліку (а.с. 13). У ч. 1 ст. 316 ЦК України визначено поняття права власності - це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. А у відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У даному випадку право власності на квартиру виникло і зареєстровано у встановленому законом порядку. Відповідач є колишнім членом спірної квартири і разом із членами своєї родини мав право користування житловим приміщенням в цій квартирі та право проживання в ній лише на час, коли він був чоловіком позивача. Тобто, в даному випадку право користування житловим приміщенням в спірній квартирі для відповідача є похідним від існування у позивача права власності на цю квартиру. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Аналізуючи зазначені вище правові норми, суд приходить до висновку, що оскільки шлюб між подружжям є припиненим і його та членів його родини похідне право користування житловим приміщенням в цій квартирі, тобто, відповідач користується житловою площею в цій квартирі без відповідної правової підстави. Крім цього, відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У ст. 391 ЦК України визначено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положення ч. 1 ст. 405 ЦК України гарантують права на користування приміщенням тільки членам родини власника. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що вимоги позивача є такими, що обґрунтовані на законі, доведені матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню, враховуючи те, що виселення відповідача відбувається в порядку захисту права власності позивача на спірну квартиру згідно норм цивільного законодавства, а не норм ЖК України, які передбачають виселення без надання іншого жилого приміщення, а тому суд вважає за необхідне не зазначати таке формулювання в рішенні суду по даній справі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачеві суму сплаченого судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved