Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-27 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 25 серпня 2004 року було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем. Вказаним рішенням суду встановлено, шо шлюб зареєстровано між сторонами 11 травня 1991 року ( актовий запис № 824), від вказаного шлюбу у них народилася 23.11.1993 року донька Катерина. 11.06.1996 року, будучи в шлюбі, [PERSON] за договором купівлі продажу придбав у громадянки [PERSON] 30/125 частин житлового будинку, розташованого за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Кооперативна, 4. У процесі розірвання шлюбу, відповідач не заперечував, що вказане нерухоме майно залишиться позивачу, але в подальшому не вжив заходів для оформлення права власності на імя [PERSON] Посилаючись на вищевикладені обставини та положення закону, позивач просила суд поділити майно подружжя [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на 30/125 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Кооперативна, 4. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, та просила їх задовольнити. Представник відповідача за довіреністю [PERSON] подав до суду письмову заяву про визнання позову, яка приєднана до матеріалів справи. Суд, перевіривши матеріали справи, заслухавши осіб, які беруть участь у справі, знаходить, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом установлено, що сторони у справі перебували в зареєстрованому шлюбі з 11 травня 1991 року, який розірваний на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 05 серпня 2004 року. За час шлюбу, сторонами набуто майно, яке складається з 30/125 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Кооперативна, 4. Вказана обставина підтверджується договором купівлі-продажу від 11 червня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Вишневої державної нотаріальної контори, Київської області - [PERSON], та зареєстрованого в реєстрі за № 3443. Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно від 28.01.2016 року, власником 30/125 частин жилого будинку, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, м. Вишневе, вул. Кооперативна, 4 є відповідач [PERSON] Між сторонами існувала усна домовленість, що спірне нерухоме майно залишається позивачу. Проте, відповідач не вживає заходів, щодо розподілу зазначеного нерухомого майна у звязку з чим між сторонами виник спір. Для вирішення спору, суд приходить до висновку про необхідність проаналізувати наступні правові норми. Виходячи зі змісту ст. 55 Конституції України, кожному гарантується захист його прав і свобод у судовому порядку. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної ( немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що становлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи у разі порушення нею положень частини другої пятої статті 13 цього Кодексу. Відповідно до п.п. 22-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Пунктом 23 зазначеної Постанови передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. За приписами ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку ( доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності. З огляду на ст. ст. 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є обєктом спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Положеннями ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 174 ЦПК України вбачається, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Тобто, аналізуючи вище перелічені правові норми в розрізі наданих суду матеріалів, суд приходить до наступних висновків. Так судом, встановлено, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами в період шлюбу, представник відповідача визнав позовні вимоги, та подав до суду заяву про визнання позову, за таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: approved