Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-17 00:00:00

у серпні 2015 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру. Свої вимоги мотивувала тим, що 18.01.2011 року в газеті AVISO-Київ (інтернет видання) вона побачила оголошення з продажу однокімнатної квартири в Голосіївському районі за адресою: [ADDRESS] . Наприкінці січня 2011 року її дочка - [PERSON] разом із брокером та продавцем, яким на той час була представлена [PERSON] , оглянула квартиру, а через декілька днів - в офісі АН «Благовіст» ознайомилась із документами, а саме: з довіреністю, ксерокопією паспорта [PERSON] , технічним паспортом на квартиру, свідоцтвом про право власності на житло та іншими документами. 25.01.2011 року приватним нотаріусом КМНО Отрок Н.В. була посвідчена довіреність від [PERSON] на ім`я [PERSON] , зареєстрована в реєстрі № 129. 11.02.2011 року приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвим Г.О. був посвідчений договір купівлі-продажу квартири між нею та [PERSON] та зареєстрований у реєстрі за № 68. [INFO] від тілесних ушкоджень померла [PERSON] . В серпні 2011 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою до неї про визнання недійсними довіреності від 25.01.2011 року й договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2011 року та виселення. В той же час вона звернулась з заявою про злочин до Голосіївського РУГУ МВС в м. Києві. Під час тривалого судового розгляду було встановлено, що у період з 28.10.2010 року по 15.03.2011 року [PERSON] перебував у Київському СІЗО № 13 ДДВПУ у м. Києві та Київській області у зв`язку із розглядом порушеної відносно нього кримінальної справи за ч. 2 ст. 309 КК України, тому суди прийшли до висновку, що 25.01.2011 року [PERSON] постійно знаходився на території Київського СІЗО № 13 і, відповідно, фактично не міг видати довіреність на ім`я [PERSON] , внаслідок чого його позов рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2015 року було задоволено частково, визнано недійсними довіреності від 25.01.2011 року й договору купівлі-продажу квартири від 11.02.2011 року, в задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Через чотири дні після рішення Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2015 року - [INFO] [PERSON] помер. Після смерті [PERSON] 27.05.2015 року винесена ухвала Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, якою касаційні скарги приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Отрок Н.В. - відхилені, а рішення Апеляційного суду м. Києва 02.03.2015 року залишено без змін. Спадкоємцем після смерті [PERSON] є [PERSON] . Вказала, що [PERSON] хоч і не підписував довіреності, але мав намір продати власну квартиру та обговорював це питання разом із [PERSON] та отримав гроші з проданої квартири, доказами чого є передача [PERSON] . [PERSON] свого паспорта, оригіналів документів на квартиру, ключів. З початку 2012 року по день смерті [PERSON] не звертався з заявою до правоохоронних органів з заявою про злочин, про незаконне зняття його з реєстрації, та незаконне заволодіння його паспортом та правовстановлюючими документами на квартиру. В матеріалах кримінального провадження № 12012110010000700 від 03.12.2012 року є протоколи допиту [PERSON] та рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , в яких є свідчення про те, що необхідність продажу квартири була обумовлена необхідністю забезпечення участі адвоката у справі по обвинуваченню самого [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, з приводу чого він обговорював питання продажу квартири із [PERSON] . Вважала, що є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , оскільки в повному обсязі сплатила грошові кошти за її придбання та при укладені договору купівлі-продажу обумовила із [PERSON] всі істотні умови даного договору, не знала і не могла знати про те, що придбала квартиру в особи, яка фактично не мала права її відчужувати, і при купівлі спірної квартири вжила всіх можливих заходів з метою перевірки дійсності намірів та повноважень володільця на продаж квартири, що в сукупності свідчить та підтверджує те, що [PERSON] мав намір продати спірну квартиру та в подальшому, отримавши грошові кошти від її продажу, фактично схвалив дії [PERSON] щодо продажу спірної квартири, оскільки дії останньої відповідали його волі. Тому, виходячи з положень ч. 1 ст. 328, ч. 1 ст. 330, ст. ст. 237, 238, 239, 244, ч. 1 ст. 388, 1216, 1218 ЦК України, просила суд визнати її добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , та визнати за нею право власності на вказану квартиру. Ухвалою від 12.08.2015 року відкрито провадження у справі (т. 1 а.с. 56-57). На підставі розпорядження керівника апарату Голосіївського районного суду м. Києва № 4035 від 09.11.2018 року протоколом повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями справу передано до провадження судді Хоменко В.С. (т. 1 а.с. 130, 131). Ухвалою від 19.11.2018 року справу прийнято до провадження суддею Хоменко В.С. та призначено підготовче засідання (т. 1 а.с. 132-133). Ухвалою від 21.08.2019 року витребувано у Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори копію спадкової справи померлого [INFO] [PERSON] , а також всі наявні відомості, які є щодо спадкоємців після смерті [PERSON] , [INFO] (т. 2 а.с. 35-36). Ухвалою від 25.02.2020 року підготовче провадження у справі закрито, призначено судовий розгляд справи (т. 2 а.с. 67). Відповідач [PERSON] подав відзив, в якому проти заявленого позову заперечив та просив відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що, в першу чергу, такого способу захисту, як визнання добросовісним набувачем не існує, оскільки існує презумпція добросовісності володіння, а, по-друге, позивач не є власником спірного майна, а тому мова про набуття права власності йти не може, оскільки договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 11.02.2011 року між [PERSON] , яка діяла на підставі довіреності від 25.01.2011 року від імені та в інтересах [PERSON] , та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвим Г.О. було визнано недійсним за рішення суду, тобто визнано недійсним набуття у власність квартири позивачем, а договір купівлі-продажу є недійсним з моменту його укладання, отже, договору купівлі-продажу на даний час не існує і позивач не може бути набувачем за недійсним договором. Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру та визнання її добросовісним набувачем не можуть бути задоволені (т. 2 а.с. 13-15). Відповідь на відзив не надходила. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Литвин А.О. позов підтримала, просила його задовольнити та вказала, що 25.01.2011 року була посвідчена довіреність приватним нотаріусом КМНО Отрок Н.В. зареєстрованої в реєстрі № 129 від [PERSON] на ім`я [PERSON] , а 11.02.2011 року приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвим Г.О. за зареєстрованим № 68 був посвідчений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] . В серпні 2011 року [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва із позовною заявою до [PERSON] з вимогами про визнання недійсними вищевказаної довіреності та договору купівлі-продажу квартири і виселення, котрі рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2015 року було частково задоволено та визнано недійсними довіреність від 25.01.2011 року й договір купівлі-продажу квартири від 11.02.2011 року, в задоволенні інших позовних вимог було відмовлено. Зазначила, що згідно ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань, тому звернення [PERSON] до суду гарантовано Конституцією України та передбачено ст. 3 ЦПК України. Вказала, що позивач не зверталась до суду з позовом про визнання особи добросовісним набувачем та визнання права власності на квартиру до винесення остаточного рішення Апеляційним судом м. Києва від 02.03.2015 року, оскільки згідно ст. 204 ЦК України, презумпція правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Договір купівлі-продажу є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України. Недійсність цього правочину була встановлена 02.03.2015 року. З моменту купівлі квартири позивачу та її родині ніхто не перешкоджав в користуванні квартирою, її права не були порушені до 02.03.2015 року. Щодо заяви представника відповідача про застосування наслідків позовної давності, то вказала, що з нею не погоджується з обставин того, що право звернення [PERSON] до суду гарантовано Конституцією України та передбачено ст. 3 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (т. 2 а.с. 15). Свідок [PERSON] показав суду про те, що проживає у [ADDRESS] . У вказаному будинку проживала [PERSON] , яку він знав, так як виросли в одному дворі, й остання завжди вела паразитичний спосіб життя. Вказав, що [PERSON] попросила його здійснювати захист її співмешканця - [PERSON] , котрий перебував у СІЗО. Показав, що одного разу йому зателефонував [PERSON] і повідомив, що [PERSON] пропала, а потім перетелефонував й повідомив, що її знайшли з пробитою головою в БСМП, але вона приїде і привезе гроші. [PERSON] до квартири не піднімалась, тому він пішов до її квартири. Там була молодша сестра [PERSON] , яка винесла гроші (дві пачки доларів США) і віддала їх молодим людям, які привезли [PERSON] , однак, сама [PERSON] в квартиру також не піднімалась. Також показав, що такі ж свідчення давав в карному розшуку. З приводу продажу квартири показав, що [PERSON] був обізнаним про її продаж. Заслухавши представника позивача, допитавши свідка [PERSON] , оглянувши матеріали кримінального провадження № 1201211001000070 (2 томи), дослідивши матеріали справи, суд надійшов до наступного. Судом встановлено, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 02.03.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.05.2015 року, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] , треті особи: приватний нотаріус КМНО Леонтьєв Г.О., приватний нотаріус КМНО Отрок Н.В. про визнання недійсними довіреності, договору купівлі-продажу та виселення, визнано недійсними довіреність від 25.01.2011 року, посвідчену приватним нотаріусом КМНО Отрок Н.В. за реєстровим № 129, якою [PERSON] в силу досягнення усної попередньої домовленості з [PERSON] , уповноважив останню на представництво його інтересів з питань щодо управління, розпорядження та експлуатації належної йому квартири [ADDRESS] , та договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] й посвідчений приватним нотаріусом КМНО Леонтьєвим Г.О. за реєстровим номером № 68. В задоволенні інших позовних вимог - відмовлено (т. 1 а.с. 20-37). 17.08.2011 року [PERSON] склав заповіт, яким на випадок свої смерті зробив розпорядження про те, що все його майно рухоме та нерухоме, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і, взагалі, все те, що на день його смерті буде належати йому і на що він за законом матиме право, заповів [PERSON] (т. 2 а.с. 5, 6). [INFO] помер [PERSON] (т. 2 а.с. 9). За заявою [PERSON] від 14.05.2015 року Дванадцятою Київською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 698/15 (т. 2 а.с. 44-54). Згідно відповіді Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві «Про надання інформації» № 53/222аз від 11.08.2015 року на адвокатський запит Литвин А.О. гр. [PERSON] протягом 2011-2015 років до Голосіївського РУ ГУ МВС України в м. Києві з заявами та повідомленнями щодо незаконного заволодіння правовстановлюючими документами, ключами на квартиру [ADDRESS] та з приводу втрати паспорта громадянина України не звертався (т. 1 а.с. 94). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] вказала, що [PERSON] хоч і не підписував довіреності, але мав намір продати власну квартиру та обговорював це питання разом із [PERSON] та отримав гроші з проданої квартири, доказами чого є передача [PERSON] . [PERSON] свого паспорта, оригіналів документів на квартиру, ключів. З початку 2012 року по день смерті [PERSON] не звертався з заявою до правоохоронних органів з заявою про злочин, про незаконне зняття його з реєстрації, та незаконне заволодіння його паспортом та правовстановлюючими документами на квартиру. В матеріалах кримінального провадження № 12012110010000700 від 03.12.2012 року є протоколи допиту [PERSON] та рідної сестри [PERSON] - [PERSON] , в яких є свідчення про те, що необхідність продажу квартири була обумовлена необхідністю забезпечення участі адвоката у справі по обвинуваченню самого [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України, з приводу чого він обговорював питання продажу квартири із [PERSON] . Зазначала, що є добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] , оскільки в повному обсязі сплатила грошові кошти за її придбання та при укладені договору купівлі-продажу обумовила із [PERSON] всі істотні умови даного договору, не знала і не могла знати про те, що придбала квартиру в особи, яка фактично не мала права її відчужувати, і при купівлі спірної квартири вжила всіх можливих заходів з метою перевірки дійсності намірів та повноважень володільця на продаж квартири, що в сукупності свідчить та підтверджує те, що [PERSON] мав намір продати спірну квартиру та в подальшому, отримавши грошові кошти від її продажу, фактично схвалив дії [PERSON] щодо продажу спірної квартири, оскільки дії останньої відповідали його волі. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. При цьому набувач визнається недобросовісним, якщо він знав чи повинен був знати, що особа, в якої він придбав річ, не мала права її відчужувати, тобто якщо знав чи повинен був знати про неправомірність свого володіння. Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. За змістом ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним, поки не буде доведено протилежне. Статтею 16 ЦК України не передбачено такого способу захисту як визнання добросовісним набувачем. Законодавчі обмеження матеріально-правових спорів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст. ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту у спосіб, не передбачений ст.16 ЦК України, якщо такий є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Верховний Суд зазначає, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Відтак, вимога [PERSON] про визнання її добросовісним набувачем квартири [ADDRESS] та визнання за нею права власності на цю квартиру не підлягають задоволенню, оскільки не може вважатися ефективним способом захисту та не має наслідком відновлення порушеного права. Під час розгляду позову про витребування майна згідно зі ст. 388 ЦК України особа має право заперечити проти позову про витребування майна з його володіння шляхом подання доказів відплатного придбання ним цього майна в особи, яка не мала права його відчужувати, про що добросовісний набувач не знав і не міг знати. У такому разі пред`явлення зустрічного позову про визнання добросовісним набувачем не вимагається і, крім того, не є належним способом судового захисту (ст. 16 ЦК України), оскільки добросовісність набуття - це не предмет позову, а одна з обставин, що має значення для справи та підлягає доказуванню за позовом про витребування майна (постанова ВСУ від 30.09.2020 року справа № 645/747/16-ц, провадження № 61-5240св19). З урахуванням викладеного, суд надходить до висновку про те, що, заявляючи позовну вимогу про визнання добросовісним набувачем, позивач обрала невірний спосіб захисту цивільного права, а тому вказана вимога не підлягає задоволенню, а як наслідок, й похідна від неї вимога - про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] . Європейський суд з прав людини вказує на те, що «пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод зобов`язує суди давати вмотивування своїх рішень, хоч це не може сприйматись, як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо вмотивування, що випливає зі ст. 6 Конвенції, може бути визначено лише у світлі конкретних обставин справи» (див. рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» («Ргопіпа V. ІІкгаіпе») від 18.07.2006 року, заява № 63566/00, § 23). Щодо позовної давності, про застосування якої просив представник відповідача (т. 1 а.с. 93), то питання позовної давності не розглядається з огляду на відмову у позові. Питання судових витрат слід вирішити відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed