Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з указаним позовом, просять визнати недійсним договір № Ч/5510-Т від 1 липня 2016 року, укладений між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Явір-2000» про надання послуг охорони майна за допомогою пульта централізованого спостереження щодо квартири [ADDRESS] ; зобов`язати ТОВ «Явір-2000» демонтувати сигналізацію у вказаній квартирі; зобов`язати банк не чинити перешкод позивачам у володінні, розпорядженні та користуванні квартирою і надати ключі від вхідних дверей та вхідного тамбуру. Позов обґрунтовано тим, що [PERSON] і [PERSON] на праві приватної власності (по 1/2 частинні кожній) належить квартира [ADDRESS] . Із 25 січня 2016 року на виконанні Центрального відділу Державної виконавчої служби у Черкаській області перебували виконавчі провадження з примусового виконання виконавчих листів, виданих Придніпровським районним судом міста Черкаси, про виселення [PERSON] , [PERSON] з вище вказаної квартири. 22 серпня 2016 року вказані виконавчі провадження завершені у зв`язку з повним фактичним виконанням рішення суду. Вказували, що банк, не дочекавшись завершення виконавчого провадження, незаконно 01 липня 2016 року уклав договір про надання охоронних послуг з ТОВ «Явір-2000» та змінив замки на вхідних дверях. Рішенням Соснівського районного суду міста Черкаси від 1 грудня 2017 року, залишеним без змін постановою Апеляційного суду Черкаської області від 23 січня 2018 року, в задоволенні позову відмовлено. Постановою Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 27 травня 2020 року рішення судів першої та апеляційної інстанцій скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 25 червня 2020 року прийнято справу до провадження судді Пересунька Я.В. та вирішено здійснювати її розгляд за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Соснівського районного суду м.Черкаси від 13 липня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. У вступному слові в судовому засіданні 24 вересня 2020 року адвокат позивачів - Топор І.О. позов підтримав. Представник АТ КБ «ПриватБанк» Назаренко С.М. проти задоволення позову заперечив. ТОВ «Явір-2000» свого представника в судове засідання не направило, про час та місце розгляду справи повідомлене належним чином. Заслухавши вступне слово представника позивачів та представника банку, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом установлено, що 13 вересня 2007 року Закрите акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», назву якого змінено на ПАТ КБ «ПриватБанк» (теперішня назва АТ КБ «ПриватБанк») та [PERSON] уклали кредитний договір, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 70 400 дол. США. У забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором 13 вересня 2007 року [PERSON] та [PERSON] передали в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS] . Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Частинами 1 та 3 статті 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. [PERSON] не виконав взяті ним зобов`язання за кредитною угодою, тому рішенням Придніпровського районного суду Черкаської області від 15 лютого 2011 року у справі № 2-53/11, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 17 травня 2012 року, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 13 вересня 2007 року в розмірі 63 605,19 дол. США звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності. Встановлено спосіб реалізації шляхом продажу квартири ПАТ КБ «ПриватБанк» з укладенням від імені [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем. Судом також установлено, що 1 липня 2016 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і ТОВ «Явір-2000» укладено договір про надання послуг охорони майна за допомогою пульта централізованого спостереження. Об`єктом охорони є квартира [ADDRESS] . 7 червня 2014 року набрав чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільненням від його виконання. Тому встановлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у разі невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати його (відчужувати без згоди власника). Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до та після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», залишаються в силі, а їх виконання припиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно з п.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. За таких обставин, оскільки вчиняти дії щодо звернення стягнення на спірну квартиру після набрання чинності Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» банк не мав права, то рішення у справі № 2-53/11 про звернення стягнення на предмет іпотеки, яке не підлягало виконанню на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», - не позбавило [PERSON] та [PERSON] права власності на це майно до закінчення дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і до вчинення відповідних процесуальних дій після цього. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] і [PERSON] вказували, що банк до закінчення виконавчого провадження незаконно змінив замки на вхідних дверях у належній їм квартирі [ADDRESS] , уклав договір про надання охоронних послуг щодо вказаної квартири з ТОВ «Явір-2000» та перешкоджає позивачам користуватися цим майном. Надаючи оцінку цим доводам позивачів в контексті встановлених судом обставин, суд робить такі висновки. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про іпотеку» (в редакції, чинній на час укладення оспорюваного договору), якщо інше не встановлено законом чи іпотечним договором, іпотекодавець зобов`язаний вживати за власний кошт всі необхідні заходи для належного збереження предмета іпотеки, включаючи своєчасне проведення поточного ремонту, відновлення незначних пошкоджень, раціональну експлуатацію та захист предмета іпотеки від незаконних посягань та вимог інших осіб. Іпотекодавець повинен своєчасно повідомляти іпотекодержателя про будь-яку загрозу знищення, пошкодження, псування чи погіршення стану предмета іпотеки, а також про будь-які обставини, що можуть негативно вплинути на права іпотекодержателя за іпотечним договором. Іпотекодержатель має право у будь-який час протягом строку дії іпотечного договору за умови попереднього письмового повідомлення іпотекодавця перевіряти документально і в натурі наявність, стан, умови збереження та користування предметом іпотеки. Іпотекодавець зобов`язаний не перешкоджати реалізації цього права іпотекодержателем, надавати йому всі документи, необхідні для перевірки наявності, стану, умов збереження та користування предметом іпотеки, а також негайно на вимогу іпотекодержателя забезпечити йому фізичний доступ до предмета іпотеки. Проведення іпотекодержателем зазначеної перевірки не повинно призупиняти користування предметом іпотеки відповідно до його цільового призначення або іншим чином порушувати права іпотекодавця чи іншої особи, в тимчасовому користуванні якої знаходиться предмет іпотеки. Таким чином, залишаючись власниками спірної квартири, саме [PERSON] і [PERSON] , як іпотекодавці за іпотечним договором, зобов`язані були вчиняти дії щодо збереження належного їм предмета іпотеки (квартири). Крім того, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, уклавши договір № Ч/5510-Т від 1 липня 2016 року про надання послуг охорони майна за допомогою пульта централізованого спостереження щодо квартири [ADDRESS] без згоди власників, змінивши замки на вхідних дверях та тамбурі при вході в квартиру, відповідачі порушили вказані норми закону та права власників вказаного об`єкту нерухомого майна. При цьому суд також враховує, що ухвалою слідчого судді Соснівського районного суду міста Черкаси від 5 лютого 2018 року у межах кримінального провадження за ст. 356 КК України (справа № 712/774/18) було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить [PERSON] та [PERSON] та перебуває в іпотеці ПАТ КБ «ПриватБанк», а постановою Черкаського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у справі № 711/4787/16-ц визнано незаконними дії посадових осіб Центрального відділу державної виконавчої служби м. Черкаси Головного територіального управління юстиції у Черкаській області щодо виселення [PERSON] та її дочки [PERSON] з квартири [ADDRESS] , здійснені при примусовому виконанні виконавчого листа Придніпровського районного суду міста Черкаси від 12 травня 2015 року № 2314/9019/12. З огляду на викладене, порушене право позивачів підлягає захисту шляхом визнання недійсним договору № Ч/5510-Т від 1 липня 2016 року, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Явір-2000» про надання послуг охорони майна за допомогою пульта централізованого спостереження щодо квартири [ADDRESS] , а також шляхом зобов`язання ТОВ «Явір-2000» демонтувати сигналізацію у зазначеній квартирі та зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» не чинити перешкод позивачам у володінні та користуванні квартирою, надати їм ключі від вхідних дверей квартири та ключі від вхідного тамбуру до неї. Разом з тим, підстави для зобов`язання АТ КБ «ПриватБанк» не чинити перешкод позивачам у розпорядженні квартирою [ADDRESS] - відсутні, оскільки зазначена квартира перебуває в іпотеці банку, а тому розпорядження нею без згоди іпотекодержателя (банку) може призвести до порушення прав останнього. З огляду на часткове задоволення позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України на користь позивачів необхідно стягнути понесені позивачами судові витрати у виді судового збору (пропорційно до задоволених вимог), у тому числі й за розгляд справи в апеляційному та касаційному порядках.

Outcome: partial