Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-15 00:00:00

У січні 2014 року ТОВ «Кредитні ініціативи» звернулось до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа - Відділ служби у справах дітей Запорізької міської ради по Комунарському району про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення з житлового приміщення, посилаючись на те, що 05 червня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» в особі виконуючого обов'язки директора Запорізького відділення №3 ВАТ «Сведбанк» Шека Т.В., з однієї сторони, і [PERSON], як позичальником, з іншої сторони, було укладено кредитний договір на купівлю житлової нерухомості №0707/0608/45-015. За вказаним вище договором, банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 99 000 доларів США на строк по 05 червня 2038 року включно, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені вказаним договором. Умови вказаного договору доповнювалися 09.06.2009 року укладенням додаткової угоди, а 17.11.2009 року до договору було внесено зміни та доповнення. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05.06.2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір №0707/0608/45-015-Z-1. За іпотечним договором, на забезпечення виконання основного зобов'язання [PERSON], як іпотекодавець передає в іпотеку ВАТ «Сведбанк» як іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] загальною площею 105,9 кв.м, складається з п'яти житлових кімнат, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, за реєстровим № 4126. Договір іпотеки зареєстрований в Державному реєстрі іпотек, про що видано витяг за № 18980456 від 05.06.2008 року, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, про що надано витяг за № 18980143 від 05.06.2008 року. 28.11.2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк», як клієнт уклало договір факторингу з Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як фактором. В договорі зазначається, що за ним до фактора перейшли права вимоги заборгованості по кредитних договорах (п.2.1 договору). Крім того, в договорі факторингу сторони домовилися про те, що між ними буде укладено окремий договір про відступлення права вимоги за договорами забезпечення (п.2.2 договору). Договору про відступлення або передачу права вимоги за договорами забезпечення (в тому числі за договором іпотеки), всупереч п.2.2 вказаного вище договору факторингу, матеріали справи не містять, а так само не містять і витягу про реєстрацію такого договору в Державному реєстрі іпотек, у зв'язку з чим неможливо встановити правомірність укладеного в наступному правочину між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні ініціативи» про відступлення права вимоги, на підставі яких ТОВ «Кредитні ініціативи» набуло права вимоги до Відповідача. Надалі, 28.11.2012 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як клієнтом, і позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу. В договорі зазначається, що за ним клієнт відступає фактору права вимоги заборгованості по кредитних договорах та права вимоги по договорам забезпечення (п.2.1 договору). Крім того, у цьому договорі сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги за договорами забезпечення відбувається у момент укладення договору (договорів) щодо передачі права вимоги за договорами забезпечення у дату відступлення (п.2.4 договору). На виконання умови п.2.4 вищезазначеного договору, його сторонами було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Матеріали справи містять витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) за № 39310880 від 13.12.2012 року, за яким додано нового іпотекодавця - ТОВ «Кредитні ініціативи». В ході розгляду справи від представника позивача надійшло клопотанням про залишення без розгляду позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Ухвалою суду від 29.05.2014 року клопотання позивача задоволено, позовні вимоги в частині звернення стягнення на предмет іпотеки залишено без розгляду. Ухвала набрала законної сили. Таким чином, предметом розгляду є позовна вимога Товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення. Позивач вимагає виселити без надання іншого житла відповідачів з квартири [ADDRESS] у місті Запоріжжі, загальною площею 105,9 кв.м, складається з п'яти житлових кімнат. Також просить стягнути з відповідачів на свою користь судовий збір. В обґрунтування своїх вимог, позивач посилається на ст. 33 Закону України «Про іпотеку», ст.ст.625,626 ЦК України, ст.109 ЖК України, на роз'яснення, надані Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року. Обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що на предмет іпотеки, а саме - квартиру, яка належить відповідачеві - звернено стягнення в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, відповідачі із вказаної квартири добровільно не виселяються, а відтак, на думку позивача, необхідно здійснити їх виселення в судовому порядку. У судове засідання представник позивача не з'явився, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином та надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності на позовних вимогах наполягав в повному обсязі. Представником відповідача було надано суду письмові заперечення на позовну заяву, а після залишення частини позовних вимог без розгляду - додаткові заперечення. Сторона відповідача вважає позовні вимоги незаконними, посилаючись на норми ст.ст.228, 1077, 1078 ЦК України як на підставу нікчемності правочину - договору факторингу; ст.ст.7, 177 СК України та ст.ст.8, 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», норми міжнародного права щодо захисту прав дітей на житло; а також на норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позову заперечує, просить в задоволенні позовних вимог відмовити на підставах, аналогічних викладеним у письмових запереченнях та додаткових запереченнях. Відповідач [PERSON] підтримав позицію свого представника, проти позову заперечив повністю, просив в задоволенні позовних вимог відмовити. Від третьої особи - Відділу служби у справах дітей Запорізької міської ради по Комунарському району, надійшла заява про розгляд справи без присутності представника третьої особи. У заяві вказано, що третя особа проти позову заперечує в інтересах дитини. Суд, вислухавши сторони, вивчивши письмові докази по справі приходить до наступного. Відповідно до ч 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені ч. 2 ст. 16 ЦК України. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Юридична заінтересованість позивача у цивільному процесі зобов'язує його довести як наявність спірних матеріальних правовідносин, так і ту обставину, що на даного відповідача має бути покладено відповідальність. Так судом встановлено, що 05.06.2008 року між ВАТ «Сведбанк» в особі виконуючого обов'язки директора Запорізького відділення №3 ВАТ «Сведбанк» Шека Т.В., з однієї сторони, і [PERSON], як позичальником, з іншої сторони, було укладено кредитний договір на купівлю житлової нерухомості №0707/0608/45-015. За вказаним вище договором, банк надав [PERSON] грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 99 000 доларів США на строк по 05 червня 2038 року включно, а позичальник зобов'язався повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені вказаним договором. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 05.06.2008 року між сторонами було укладено іпотечний договір №0707/0608/45-015-Z-1. За іпотечним договором, на забезпечення виконання основного зобов'язання [PERSON] як іпотекодавець передає в іпотеку ВАТ «Сведбанк» як іпотекодержателю належне йому на праві власності нерухоме майно, а саме - квартиру [ADDRESS] у місті Запоріжжі, загальною площею 105,9 кв.м, складається з п'яти житлових кімнат, та належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05.06.2008 року, за реєстровим № 4126. Іпотекодавець зобов'язався, зокрема, у випадку звернення іпотекодержателем стягнення на предмет іпотеки, на письмову вимогу іпотекодержателя, зобов'язаний забезпечити звільнення предмета іпотеки всіма мешканцями протягом 30 календарних днів з дня отримання відповідної вимоги. Договір іпотеки зареєстрований в Державному реєстрі іпотек, про що видано витяг за № 18980456 від 05.06.2008 року, а також в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, про що надано витяг за № 18980143 від 05.06.2008 року. 28.11.2012 року Публічне акціонерне товариство «Сведбанк» як клієнт уклало договір факторингу з Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» як фактором. В договорі зазначається, що за ним до фактора перейшли права вимоги заборгованості по кредитних договорах (п.2.1 договору). Крім того, в договорі факторингу сторони домовилися про те, що між ними буде укладено окремий договір про відступлення права вимоги за договорами забезпечення (п.2.2 договору). Договору про відступлення або передачу права вимоги за договорами забезпечення (в тому числі за договором іпотеки), всупереч п.2.2 вказаного вище договору факторингу, матеріали справи не містять, а так само не містять і витягу про реєстрацію такого договору в Державному реєстрі іпотек. Згідно ст. 517 ЦК України передбачено, що первісний кредитор у зобов'язанні повинен передати новому кредиторові документи, які засвідчують права, що передаються, та інформацію, яка є важливою для їх здійснення. Боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні. Таким чином, до надання доказів здійснення заміни кредитора у Кредитному договорі, відповідач має право не виконувати свої зобов'язання, не ризикуючи при цьому простроченням їх виконання, та вважає, що відповідна ситуація повинна розглядатись, як прострочення кредитора, яке тягне наслідки, передбачені ст. 613 ЦК України, що мають бути підтверджені позивачем. Так , ухвалою суду від 13.05.2014 року було задоволено клопотання Відповідача та витребувано у ТОВ «Кредитні ініціативи» документи на підтвердження правомірності їх вимог, а саме: документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з нормами ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що підтверджують надання кредиту Відповідачу; заяву Позивача на отримання кредиту; письмову заяву про згоду [PERSON] на укладення іпотечного договору, надання якої передбачено п.4 Іпотечного договору № 0707/0608/45-015-Z-1 від 15 червня 2008 року; договір факторингу № 15 від 28 листопада 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс»; додаток № 9 до договору факторингу № 15 від 28 листопада 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс»; реєстр заборгованостей боржників за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2011 року, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс»; документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з нормами ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що підтверджують проведення розрахунку між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс» за договором факторингу № 15 від 28 листопада 2011 року; додатки, визначені в п 10.8. договору факторингу від 28 листопада 2011 року, укладеного між ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи»; документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно з нормами ст.9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність», що підтверджують проведення розрахунку між ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи»; додаток 1 до Договору про передачу прав за Іпотечним договором від 28 листопада 2012 року укладеного між ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс» та ТОВ «Кредитні Ініціативи»; докази повідомлення Відповідача про заміну кредитора (відступлення права вимоги); Договір про передачу прав за Іпотечним договором укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ « Факторингова Компанія «Вектор Плюс». Дана ухвала була отримана позивачем, але всупереч вимогам діючого законодавства, статті 14 ЦПК України, Позивач проігнорував вимоги суду та документи, зазначені до суду не надав. Нормами чинного законодавства передбачено, що кожна сторона спору зобов'язана надати суду докази на підтвердження своїх вимог або заперечень щодо предмета спору. Доказування здійснюється в спосіб, визначений відповідно до положень ст. ст. 57, 58, 59, 60, 61 ЦПК України. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належним є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу З огляду на вищевикладене, представником позивача не надано доказів, в розумінні ст.ст. 58-61 ЦПК України. Позивачем не було надано суду оригінал або принаймні копію договору, за яким, за його твердженням, до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги за іпотечним договором №0707/0608/45-015-Z-1. При цьому, суд враховує те, що при виконанні п.4.1 договору факторингу від 28.11.2012 року між ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і позивачем, останньому була передана вся документація, яка стосується кредитної справи. Відтак, у разі, якщо б договір про відступлення або передачу права вимоги за іпотечним договором дійсно був би укладеним, у позивача була б реальна можливість, після отримання заперечень відповідача про відсутність такого договору, надати суду такий договір або його копію. Надалі, 28.11.2012 року, між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», як клієнтом, і позивачем, як фактором, було укладено договір факторингу. В договорі зазначається, що за ним клієнт відступає фактору права вимоги заборгованості по кредитних договорах та права вимоги по договорам забезпечення (п.2.1 договору). Крім того, у цьому договорі сторони погодили, що перехід від клієнта до фактора прав вимоги за договорами забезпечення відбувається у момент укладення договору (договорів) щодо передачі права вимоги за договорами забезпечення у дату відступлення (п.2.4 договору). На виконання умови п.2.4 вищезазначеного договору, його сторонами було укладено договір про передачу прав за іпотечним договором. Матеріали справи містять витяг про реєстрацію у Державному реєстрі іпотек (реєстрація змін) за № 39310880 від 13.12.2012 року, за яким додано нового іпотекодавця - ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідно до ч.1 ст.1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Сутність договору факторингу полягає у тому, що суб'єкт цивільних правовідносин (кредитор) маючи боржника, який з тих чи інших причин не сплачує належні першому кошти, все ж таки ці кошти отримує, хоча і не від боржника, а від третьої особи, шляхом укладання з нею договору факторингу. Факторинг - це спосіб кредитування однієї особи іншою з умовою платежу у формі правонаступництва («покупки», або передачі прав вимоги до третьої особи). ТОВ «Кредитні ініціативи», звертаючись до суду з позовом як новий кредитор, внаслідок укладених договорів факторингу, за договором № 0707/0608/45-015, укладеним 05.06. 2008 року між ПАТ «Сведбанк» та [PERSON] ставив питання про звернення стягнення на належну відповідачу квартиру, яку відповідач передав в іпотеку ПАТ «Сведбанк» в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Предметом договору фінансування під відступлення грошової вимоги може бути: передача грошової вимоги фактору в обмін на надання клієнту грошових коштів; відступлення клієнтом фактору своєї грошової вимоги, як способу забезпечення виконання зобов'язання, що є у клієнта перед фактором (наприклад кредитний договір). Грошова вимога - це вимога клієнта до боржника на підставі будь-якого договору, за яким боржник повинен виплатити клієнту певну грошову суму. Відповідно ж до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» № 898-IV від 05 червня 2003 року (зі змінами) іпотека це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Таким чином, вимоги клієнта до боржника, пов'язані з отриманням від боржника будь-яких робіт, послуг або інших благ в натуральній формі, не можуть бути предметом відступлення за договором факторингу. Відповідно до ч.3 ст.24 Закону України «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Позивач, звертаючись до суду з указаним позовом посилався, як на підставу законності своїх позовних вимог, крім вищевказаного договору факторингу, на договір про передачу йому ТОВ «ФК «Вектор Плюс» прав вимоги за іпотечними договорами, які визначені договором факторингу, укладеним 28.11.2012 року між ними, який нотаріально посвідчений 28.11.2012 року. В матеріалах справи, як вказувалося раніше, відсутнє будь-яке підтвердження факту передання прав за іпотечним договором від Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс», адже за договором факторингу такі права не можуть бути передані. Таким чином, суб'єктом прав за іпотечним договором залишилося ПАТ «Сведбанк», а подальше передання прав за ним позивачеві від ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не відбулося в силу того, що право вимоги за іпотечним договором ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мало. Відповідно до ч.1 ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто, у випадку відсутності у первісного кредитора права вимоги за іпотечним договором він не може передати новому кредиторові такі права. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. З огляду на вищевикладене, позивачем не надано доказів на підтвердження того, що на момент укладення цього договору іпотекодержателем було ТОВ «ФК Вектор Плюс», хоча ухвалою суду дані документи були витребувані. Крім того, цей договір суперечить положенням ст. 1078 ЦК України та відповідно до ст. 228 ЦК України він є нікчемним, оскільки порушує публічний порядок. Так, відповідно до ч. 1 ст. 228 ЦК України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При цьому в цій частині стосовно майна фізичних або юридичних осіб, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади характер правочину конкретизовано: йдеться про анти соціальність знищення, пошкодження майна або незаконне заволодіння ним. Згідно із частиною 2 цієї статті правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним, тобто недійсним внаслідок безпосередньої вказівки закону і незалежно від наявності позову з боку його учасників чи інших осіб. Таким чином, договір про передачу прав за іпотечним договором від 28.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Факторингова компанія «Вектор Плюс» і позивачем є нікчемним правочином, адже ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мало прав іпотекодержателя за іпотечним договором, а відтак не могло їх передати іншим особам. Отже, ТОВ «Кредитні Ініціативи» не є іпотекодержателем та не володіє правами, наданими ПАТ «Сведбанк» за іпотечним договором №0707/0608/45-015-Z-1 від 05.06.2008 року. Право звернутися з вимогою про виселення мешканців житла, що є предметом іпотеки, відповідно до ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку», має лише іпотекодержатель. Це право є похідним від права на звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з попереднього аргументу про похідний характер права вимагати виселення, суд також зауважує, що виселення з нерухомого майна, яке використовується як місце постійного проживання позичальника, наразі не є можливим в силу законодавчої заборони на звернення стягнення на предмет іпотеки. Така заборона встановлена Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Суд також визнає доречними і такими, що ґрунтуються на вимогах закону, доводи сторони відповідача про неприпустимість порушення права дитини на житло. Права дітей на забезпечення житлом є об'єктом особливої охорони, з точки зору положень ЦК України, СК України, Конвенції про права дитини, Закону України «Про охорону дитинства». Згідно з принципом 4 Декларації прав дитини, дитина повинна користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здоровий розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені як йому, так і його матері, включно з допологовим та післяпологовим доглядом. Дитині повинно належати право на належне харчування, житло, розваги та медичне обслуговування. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями ст.12 Загальної декларації прав людини, ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 ст.17 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ніхто не може зазнавати безпідставного посягання на недоторканність свого житла. При здійсненні своїх прав і свобод кожна людина може зазнавати тільки таких обмежень, які встановлені законом виключно з метою забезпечення належного визнання і поваги до прав і свобод інших та забезпечення справедливих вимог моралі, громадського порядку і загального добробуту в демократичному суспільстві (п.2 ст.29 Загальної декларації прав людини, ст.18 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (п. 1 ст. 8) гарантує кожній особі право поваги до її житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Норма п. 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідним в демократичному суспільстві, а також здійснюватись в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Як зазначав Європейський суд з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). При цьому, вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах, а також закон має передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (рішення від 12 червня 2008 р. у справі «Власов проти Росії», заява № 78146/01, п. 125). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», заява № 20082/02, п. 56). Вищевказані норми міжнародних нормативних актів знаходять своє відображення у національному законодавстві України. Також, відповідно до ч. 6 ст. 203 ЦК України, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Згідно з ч. 7 ст. 7 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на достатній життєвий рівень. Відповідно до ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. Згідно з ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Спростовуючи аргументацію щодо неприпустимості порушення прав дитини, позивач посилається на роз'яснення, надані п.44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року. Проте ці спростування не ґрунтуються на дійсних обставинах справи. Дійсно, відповідно до абз.2 п.44 вищевказаної Постанови, суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Проте у даній справі йдеться не про визнання недійсним правочину іпотеки з підстав порушення прав дитини, а саме про неприпустимість виселення дитини із приміщення, яке є єдиним можливим для неї місцем проживання, без надання іншого приміщення. Крім того, суд зазначав вище, що при з'ясуванні неправомірності виселення дитини з приміщення без надання іншого, керується нормами Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини. Відповідно до ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.2 ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України», якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Європейський Суд з прав людини в рішенні у справі «Солдатенко проти України» (п.113) та рішенні у справі «Мироненко і Мартенко проти України» (п.55) вказав на те, що постанови Пленуму Верховного Суду не мають сили закону і не є обов'язковими до виконання судами та правоохоронними органами. Суд не може застосувати роз'яснення законодавства, якщо такі роз'яснення суперечать нормам Декларації прав дитини, Конвенції про права дитини, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського Суду з прав людини. Суд зважає також на те, що проти задоволення позову з мотивів забезпечення дотримання прав дитини заперечував орган опіки і піклування, про що його представником зазначено у письмовій заяві. При вирішенні справи слід керуватися пріоритетом забезпечення права дитини на житло, якому кореспондує обов'язок держави сприяти тому, щоб жодна дитина не була свавільно виселена без надання іншого приміщення. Крім того, за діючим нині Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього закону не може бути примусово стягнуте нерухоме житлове майно, яке є предметом застави згідно із ст. 4 закону України «Про заставу» або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України за споживчим кредитом, наданим йому кредитними установами та за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває і іпотеці, за умови, що у позичальника чи майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно і загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Оскільки квартира [ADDRESS] загальною площею 105,9 кв.м є предметом іпотеки, та виступає як забезпечення зобов'язання громадянина України [PERSON] за отриманим ним споживчим кредитом, квартира використовується відповідачами як місце постійного проживання, даних про наявність у відповідачів іншого житла матеріали справи не містять, на правовідносини сторін поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» і в період дії закону не може відбуватися звернення стягнення на предмет іпотеки, а передбачена законом процедура звернення стягнення потягне за собою виселення, і, відповідно, в період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» позовні вимоги задоволенню не підлягають. Дослідивши докази, що є в справі і вислухавши пояснення сторін - суд встановив, що позовні вимоги не ґрунтуються на нормах закону, правомірність заявлених вимог не підтверджена належними доказами, аргументи наведені в позовній заяві спростовуються нормами діючого законодавства, а відтак позов задоволенню не підлягає Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. У зв'язку із зазначеним та

Outcome: dismissed