Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-14 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON], [PERSON] (надалі по тексту - позивачі) звернулись до Шевченківського районного суду м.Києва із позовом до компанії «Фреалліно бізнес ЛТД» (Freallino business LTD) (надалі по тексту - відповідач), у якому просило витребувати із чужого незаконного володіння відповідача квартиру [ADDRESS] (надалі по тексту - спірне приміщення) та визнати за позивачами право власності на вказану квартиру в рівних долях. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивачі у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 09.04.1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.03.2003 року були власниками в рівних частках по ? квартири [ADDRESS]. В січні 2016 року позивачі дізнались, що їх знято з реєстрації у вказаній квартирі та її власником вже є відповідач за договором купівлі-продажу від 31.03.2015 року. Попередній власник вказаної квартири компанія «Алгємба Девелопмент лімітед» отримала право власності у відповідності до судових рішень, серед яких рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 15.08.2014 року. Між тим, вказаним судом таких рішень не ухвалювалось та за даними Єдиного реєстру судових рішень за вказаним номером зареєстровано зовсім іншу справу, що вказує на отримання права власності вказаною компанією на підставі сфальшованого судового рішення. Між тим, позивачі мають усі правовстановлюючі документи на вказану квартиру та ніяких правочинів по її відчуженню вони не укладали. Вони утримують там свої речі та іншого житла не мають. Зважаючи на те, що відповідач 1 не може бути добросовісним набувачем вказаного майна, оскільки не міг не знати про протиправні дії інших осіб щодо заволодіння спірними нежитловими приміщенням, тому позивач звернувся до суду із цим позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння на свою користь. З огляду на те, що право власності станом на даний час було зареєстровано за відповідачем, тому з метою поновлення державної реєстрації такого права за позивачами необхідно визнати за ними повторно право власності на вказаний об»єкт нерухомості у відповідності до вимог ст..392 ЦК України. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав та просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач - компанія «Фреалліно бізнес ЛТД» (Freallino business LTD)в судове засідання свого представника не направила, хоча про дату і час розгляду справи були повідомлена належним у відповідності до вимог ст.10 Конвенції про вручення за кордоном судових та позасудових документів у цивільних справах від 15.11.1965 року, до якої приєдналась Україна 19.10.2000 року шляхом направлення судових документів та документів позовної заяви до країни реєстрації вказаної компанії, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справ у їх відсутність не подавали. Оскільки сторона позивача не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи і відповідно до ст. ст. 169, 224 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що спірне приміщення - квартира [ADDRESS] станом на даний час зареєстрована за відповідачем - Компанією «Фреалліно бізнес ЛТД». Підставою для проведення реєстрації вказаної квартири за відповідачем стало укладення 31.03.2015 року між компанією «Джоп Девелопмент інк.» та відповідачем договору купівлі-продажу. В той же час, право власності на вказану квартиру за компанією «Джоп Девелопмент інк.» було зареєстровано на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 19.02.2015 року, яким врахунок погашення заборгованості Іноземної Компанії «Алгемба Девелопмент Лімітед» (ALGEMBA DIVELOPMENT LIMITED), за договором позики від 09.10.2014р. та договором поруки від 09.10.2014р. в розмірі 80000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ складає 2188000грн. - було звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 17.10.2014 року, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Скульскою Т.А., зареєстрований у реєстрі за №4107, а саме: трьох кімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: квартиру [ADDRESS] та належить Іноземної Компанії «Алгемба Девелопмент Лімітед» (ALGEMBA DIVELOPMENT LIMITED) на праві приватної власності на підставі договору рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014р. за справою 200/13790/14-ц, право власності зареєстровано реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві 17.09.2014р., реєстраційний номер 455193780000, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 26897621 від 17.09.2014р., шляхом його продажу Іноземної Компанії «Джоп Дівелопмент лімітед» (JOP DIVELOPMENT LIMITED) з застосуванням процедури продажу, передбаченої ст.. 38 Закону України «Про іпотеку», з укладенням від свого імені договору купівлі - продажу нерухомого майна із будь-якою особою - покупцем за ціною, визначеною на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності, на мовах та в порядку, викладеному в ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Як вбачається із копії вказаного судового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014р. за справою 200/13790/14-ц, то ним було припинено право власності позивачів на спірних об»єкт нерухомості та визнано право власності на неї за Іноземною Компанію «Алгемба Девелопмент Лімітед» (ALGEMBA DIVELOPMENT LIMITED), а також знято з реєстраційного обліку у вказаній квартирі позивачів. Між тим, з даних Єдиного судового реєстру судових рішень, то у ньому є рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська у справі за №200/13790/14-ц від 21.10.2014 року, за позовом ПАТ «КБ «Приватбанк» до відповідної особи про стягнення боргу по кредиту, а з відповіді самого суду від 06.06.2016 року вбачається про відсутність будь-яких справ за позовом компанії «Алгємба Девелопмент лімітед» та такої строни по автоматизованій системі документообігу суду не визначено. Із позовної заяви вбачається, що позивачу стало відомо, що вказане нерухоме майно було відчужено без його відома та на даний час право власності на нього зареєстровано за відповідачем, що як вбачається із аналізу переходу права власності до нього на підставі підробленого рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014р. за справою 200/13790/14-ц. При цьому, з досліджених в судовому засіданні доказів вбачається про проведену реєстрацію права власності на спірних об»єкт нерухомості за позивачами у відповідності до свідоцтва про право власності на житло від 09.04.1993 року та свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.03.2003 року, довідки-характеристики від 03.11.2004 року як за власниками в рівних частках, а саме по ? квартири [ADDRESS]. Також, позивачі були зареєстровані у вказаній квартирі, але безпідставно зняті з реєстрації подальшими «власниками», отримували увесь час пенсію у Шевченківському районі та сплачували комунальні послуги за неї самостійно (а.с.28-39). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України). Таким чином, суд дійшов висновку, що нерухоме майно - квартира [ADDRESS]вибула із володіння та власності Позивачів не з його волі, а шляхом реєстрації права власності за неї за наступними власниками та в подальшому за відповідачем на підставі підробленого судового рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 15.08.2014р. за справою 200/13790/14-ц. За ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Разом з тим, відповідно до вимог ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілом) це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події(ч.ч. 1,2 ст. 1212 ЦК України). Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 1212 ЦК України, положення цієї глави застосовуються також до вимог про витребування майна власником із чужого незаконного володіння. Враховуючи викладене, даючи юридичну оцінку поясненням та зібраним по справі доказам та те, що позивачі належне їм на праві власності нерухоме майно не відчужували, а таке відчуження відбулось поза їх волей на підставі підробленого судового рішення та у зв»язку з цим подальшою реєстрацією такого права власності за відповідачем, суд дійшов до висновку, що позов в цій частині підлягає задоволенню шляхом витребування майна з чужого незаконного володіння відповідача на користь позивачів. Розглядаючи позовні вимоги в частині визнання за позивачами права власності на спірну квартиру слід зазначити наступне. У відповідності до постанови Верховного суду України від 07.11.2012 року у справі за № 6-107цс12, що у відповідності до вимог ст.360-7 ЦПК України є обов»язковою для застосування усіма судами України, визначено, що оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК України. При встановленні наявності речово-правових відносин, до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на викладене, не знаходить підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання за позивачами права власності на спірний об»єкт нерухомості, оскільки із урахуванням вказаного судового рішення, що є підставою для реєстрації права власності за позивачами на вказаний об»єкт нерухомості, жодних доказів порушення прав позивачів під час реалізації ними права на таку реєстрацію права власності, суду станом на час розгляду справи не надано. Вказані вимоги є передчасними та підлягають судовому захисту лише у разі невизнання з боку органів державної реєстрації права власності чи оспорювання такого права позивачів. Відповідно до ч. 2 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивачів в рівних частках судовий збір в розмірі - 9 760 гривень 00 коп., а саме по - 4880 грн. на користь кожного. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 15, 16 330, 387, 388, 1212 ЦК України з урахуванням постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, та

Outcome: partial