Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Кей- Колект» про визнання договору факторингу недійсним, визнання кредитного договору недійсним, визнання договору іпотеки недійсним. До початку слухання справи по суті уточнив позовні вимоги. В обґрунтування позову зазначав, що 08.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1134123700. В якості забезпечення виконання зобов'язань за вказаним кредитним договором укладено договір іпотеки № 11341237000/з від 08.05.2008 року. 08.09.2008 року між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» укладено договір іпотеки № 11391348000/3. 12.12.2011 року укладено договір факторингу №1, згідно якого банк передає, а третя особа приймає право вимоги по кредитним договорам, що укладалися банком. Позивач вважає, що відповідач не мав права укладати договір факторингу. Договір факторингу має бути визнаний недійсним, відповідно договори іпотеки між ним та банком є недійсним з 12.12.2011 року - дати укладення договору по заміні кредитора в зобов'язанні. У зв'язку з вказаними обставинами, позивач просив суд визнати недійсним з 12.12.2011 року договір факторингу №1 від 12.12.2011 року, укладений між банком та ТОВ «Кей-Колект», визнати договір іпотеки № 11391348000/3 від 08.09.2008 року, та договір іпотеки № № 11341237000/з від 08.05.2008 року недійсними з 12.12.2011 року. У судовому засіданні позивача позов підтримав у повному обсязі, просив суд його задовольнити на підставах викладених у позовній заяві. Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» проти позову заперечував у повному обсязі, посилаючись на недоведеність та необґрунтованість позову та заявлення його з надуманих підстав. Зазначав, що договір факторингу відповідає вимогам законодавства, позивач просить визнати цей договір в цілому недійсним, однак за договором факторингу відступлені права вимоги за кредитними договорами в кількості майже 3500 штук, і цей договір стосується прав та інтересів 3500 осіб-позичальників, а у позивача відсутні повноваження на представництво цих осіб. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити. У судове засідання третя особа ТОВ «Кей-Колект» не з'явилася, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, заяв про відкладення слухання справи не надала. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 08.05.2008 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» (правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк») було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1134123700 (при застосуванні ануїтетної схеми погашення ) у розмірі 62500 доларів США (а.с.10-13) 08.05.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 11341237000/З від 08.05.2008 року відповідно до якого [PERSON] у виконання зобов'язань за кредитним договором № 1134123700 від 08.05.2015 року передав в іпотеку нерухомість - [ADDRESS] у м. Запоріжжя, загальною площею 46,0 кв.м.(а.с.5-6). 08.09.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений договір іпотеки № 11391348000/з від 08.09.2008 року відповідно до якого [PERSON] у виконання зобов'язань за кредитними договорами передав в іпотеку нерухомість - [ADDRESS], загальною площею 28,68 кв.м.(а.с.54-54). 12.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» був укладений Договір факторингу № 1, згідно якого ПАТ «УкрСиббанк» передає, ТОВ «Кей-Колект» приймає право вимоги та в їх оплату зобов'язується надати грошові кошти в розпорядження клієнта по кредитним договорам, що укладалися банком. Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочинів недійсними, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз.2 ч.3 ст.6 та ст.627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. Свобода договору включає й вільне визначення сторонами його умов, де фіксуються взаємні права та обов'язки учасників. Зазначені положення узгоджуються з нормами ч.1 ст.203, ч.1 ст.215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх нормам цивільного законодавства. Частиною третьою ст. 215 ЦК України визначено, що, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилався на п. 1, 2 Розпорядження № 231 «про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», як на норму, яка відносить до фінансової послуги факторингу сукупність операцій з фінансовими активами, зокрема по набуттю відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне у майбутньому , до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення. Статтею 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У силу 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно до вимог ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Разом з тим, відповідно до положень п. 1 ч. 1 ст. 512 та ст. 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до вимог ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 5 статті 5 Закону України Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року N» 2664-111 (з урахуванням відповідних змін на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон України №2664-111) встановлено, що фінансові установи мають право надавати послуги з факторингу з урахуванням вимог Цивільного кодексу України та цього Закону. Фінансова установа, що надає послуги з факторингу, може надавати послуги пов'язаного з цим веденням обліку грошових вимог, наданням поруки за виконання боржником свого обов'язку за грошовими вимогами постачальників товарів (послуг) та пред'явленням до сплати грошових вимог від імені постачальників товарів (послуг) або від свого імені, а також інші послуги, спрямовані на одержання коштів від боржника. Статтею 1077 Цивільного кодексу України визначено, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Частиною 1 статті 1079 Цивільного кодексу України встановлено, що сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Таким чином, з наведених норм випливає, що ознаками договору факторингу є сукупність вищезазначених операцій з фінансовими активами. Як вбачається з договорів про відступлення права вимоги позивачу, заборгованість виникла по кредитному договору, укладеному банком з фізичною особою. Разом з тим, виходячи з системного аналізу наведених вище норм законодавства, положення чинного законодавства не встановлюють обмежень щодо відступлення права грошової вимоги до боржників, які не є суб'єктами господарювання. Крім того, згідно з підпунктом «а» пункту 2 статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг 1988 року, постачальник відступає або може відступати фактору право грошової вимоги, яке випливає з договорів купівлі-продажу товарів, укладених між постачальником та його покупцями (боржниками), крім договорів купівлі-продажу товарів, придбаних в першу чергу для їхнього особистого, сімейного або домашнього використання. Суд звертає увагу, що ні зазначеною нормою, ні іншими статтями Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб, по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства його моральним засадам. Особа яка, вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсним є правочин, що не відповідає вимогам закону. Недійсними оспорювані правочини можуть вважаться лише за умови доведеності фактів, що свідчать про порочність даного правочину. Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Згідно пункту 1 Розпорядження Держфінпослуг від 03 квітня 2009 року №231 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», на який посилається позивач, до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): 1) фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; 2) набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; 3) отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Однак норми п. 1, 2 Розпорядження № 231 «про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг», розпорядженням Національної комісії № 352 від 6.02.2014 року «Про віднесення операцій з фінансовими активами» було виключено, як і п. 1 розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3.04.2009 року. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги щодо визнання договору факторингу укладеного між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» про відступлення права вимоги заборгованості за кредитним договором, задоволенню не підлягають. Доводи відповідача, про невідповідність зміст договору положенням статті 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттаві (Закон України №3302-ІV від.11.01.2006 р. «Про приєднання України до Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг»), є необґрунтованими, та такими, що сформовані на підставі неправильного його тлумачення. На думку суду, положення даної Конвенції регулюють правовідносини коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав. Оскільки в справі, яка розглядається, право грошової вимоги, відступлене третій особі, випливає з кредитного договору, який є різним по правовій природі з договором купівлі-продажу, при цьому дані правовідносини не мають міжнародного характеру, положення зазначеної Конвенції не стосуються спірного договору факторингу між ПАТ «УкрСиббанк» і ТОВ «Кей-Колект». Також є безпідставним твердження, що відступлення права вимоги за договорами фізичних осіб законом не передбачена і це суперечить Закону України «Про фінансові послуги і державне регулювання ринків фінансових послуг». В даному випадку договірні зобов`язання виникли між двома юридичними особами, а спори з приводу невиконання зобов`язань за договором між юридичними особами вирішуються на підставі відповідних норм Цивільного кодексу та Господарського процесуального кодексу України. Зобов`язання, в яких заміна кредитора не допускається, визначені ст. 515 ЦК України. Таким чином, позивачем не доведено, що договір факторингу суперечить Цивільному кодексу і іншим актам цивільного законодавства і що права позивача порушені. Статтею 204 ЦК України встановлено презумпцію правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку, що при укладенні Договору факторингу відповідачем було додержано вимоги чинного законодавства України, зокрема, щодо форми та змісту укладання Договору, а також не було порушено положень на які посилався позивач при подачі та обґрунтуванні своїх позовних вимог. Разом з тими, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про відмову у позові. Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України , кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги невідповідністю оспорюваних договорів чинному цивільному законодавству, разом з тим, не зазначає, яке конкретно його право було порушено оспорюваними договорами внаслідок їх укладення та не довів належними та допустимими доказами факту порушення його прав та законних інтересів оспорюваним договором, і у зв'язку із тим, що позовні вимоги щодо недійсності договорів іпотеки позивачем також не обґрунтовано і не доведено, вони задоволенню не підлягають, оскільки матеріали справи не містять будь-яких належних та допустимих доказів, на підтвердження позовних вимог, а позов є безпідставним і таким, що не підлягає задоволенню. Окрім того, у судовому засіданні позивач просив суд повернути надлишково сплачений судовий збір, і у задоволенні цього клопотання йому було відмовлено як заявленому передчасно, суд вважає за доцільне при ухваленні судового рішення зазначити наступні обставини щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті при зверненні до суду із даним позовом. Як роз'яснено у п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року, статтею 7 Закону № 3674-VI «Про судовий збір» врегульовано загальні питання повернення сплачених сум судового збору з підстав, визначених цією статтею, і перелік яких є вичерпним. Питання про повернення сплаченої суми судового збору вирішується судом за результатами розгляду справи, у тому числі й за відсутності заяви (клопотання) сторони чи іншого учасника судового процесу про повернення суми судового збору (статті 214, 215 ЦПК). Про таке повернення зазначається: в ухвалі, якою заява повертається або відмовляється у відкритті провадження у справі, за подання якої сплачується судовий збір; у резолютивній частині судового рішення, яким закінчується розгляд справи по суті (при цьому в його мотивувальній частині наводяться підстави повернення сум судового збору згідно із Законом № 3674-VI); в ухвалі про повернення сум судового збору, постановленій як окремий процесуальний документ. Відповідно до вимог п. 10 ч.1 ст. 80 ЦПК України, Закону України «Про судовий збір» та п. 13 роз'яснень Постанови ВСС України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, відповідно до яких, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Як вбачається з матеріалів справи, позивачем заявлено три самостійні позовні вимоги немайнового характеру, пов'язані між собою, а саме про визнання договору факторингу недійсним, про визнання договору іпотеки від 08.09.2008 року недійсним, про визнання договору іпотеки від 08.05.2008 року недійсним, загалом судовий збір становить 730,80 грн. на момент подання позову, які і були сплачені позивачем, а відтак, підстав для повернення судового збору, який сплачено у належному розмірі, судом не встановлено. У відповідності до ст.88 ЦПК України, у зв'язку із відмовою у позові, судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed