Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-30 00:00:00

У січні 2014р. позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовною заявою, в якій поставлено питання про визнання недійсним кредитного договору №500288703 від 06.07.2012р. та застосування до нього наслідки недійсності правочину, згідно зі ст. 216 ЦК України. А також, позивач просив зобов'язати відповідача ПАТ «Альфа банк» прийняти від відповідача [PERSON] грошові кошти для погашення заборгованості за вказаним кредитним договором в розмірі 46288,86грн. В обгрунтування позовних вимог позивач послався на те, що його дружина без його відома уклала із ПАТ «Альфа банк» кредитний договір №500288703 від 06.07.2012р., однак згідно ч.2 ст.65 Сімейного кодексу України укладання такого договору без згоди подружжя може бути підставою для визнання цього договору недійсним. Посилаючись на те, що обов'язковою складовою в пакеті документів на отримання кредиту є ксерокопія паспорта позичальника, а в паспорті [PERSON] міститься відмітка про шлюб, то позивач стверджував, що банк був обізнаний про існування шлюбних відносин у позичальника і мав з'ясувати згоду подружжя при підписанні договору. А отже, вказані обставини, на думку позивача, є підставою для визнання правочину (договору кредиту) недійсним на підставі ст.215 ЦК України, а також для застосування наслідків недійсності правочину, обумовлених ст.216 ЦК України. У судовому засіданні позивач та представник позивача підтримали позов з підстав, викладених в ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з посиланням на те, що оспорюваним кредитним договором надано кошти на власні потреби позичальника, кредит не забезпечений майном, а отже, отримання згоди подружжя на укладання цього договору не потребується. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 24.01.1981 р. між [PERSON], та [PERSON] був зареєстрований шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану в м. Черкаси. В шлюбі дружина взяла прізвище чоловіка - [PERSON]. 06.07.2012р. між ПАТ «Альфа банк», як кредитором, та [PERSON], як позичальником, був укладений кредитний договір №500288703 (надалі - Кредитний договір). За умовами п. 2.1, п.2.2 Кредитного договору сума кредиту становила 137000,00грн. і позичальник взяла на себе зобов'язання належним чином повернути кредитору суму отриманого кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування ним і виконати інші зобов'язання, визначені Кредитним договором. Процентна ставка за користування кредитом становить 25%. При цьому, до договору додано графік погашення суми кредитування, за яким позичальник щомісяця повинен сплачувати кредитору 5020,14грн. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач посилаючись на ст. 65 СК України, просить визнати Кредитний договір недійсним, оскільки він виходить за межі дрібної побутової угоди, а тому зважаючи на відсутність згоди позивача, як одного з подружжя, на укладення зазначеного правочину, її слід визнати недійсною. Так, згідно положень ч.ч. 1-3 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним, як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. При цьому, положеннями ст. 31 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) визначено, що правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Разом з тим, як вбачається з матеріалів справи, предметом спірного Кредитного договору є надання позичальнику кредитних коштів для власних потреб шляхом безготівкового перерахування на рахунок позичальника, що відкритий в ПАТ «Альфа банк». Як роз'яснено п.5 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», положення статті 65 Сімейного кодексу України щодо порядку розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Крім того, слід зазначити, що ч. 3 ст. 65 СК України передбачено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Проте, за своїм правовим характером оспорюваний Кредитний договір не потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, і не стосується безпосередньо цінного майна, а тому позивач помилково вважає за необхідне отримання від нього письмової згоди на підписання цього договору, оскільки надання такої згоди не передбачено чинним законодавством України. Таким чином, оскільки отриманий відповідачем [PERSON] кредит для власних потреб не виходить за межі дрібного побутового правочину, а тому суд приходить до висновку, що на укладання такого Кредитного договору згода другого із подружжя не потребується, а відтак до даних правовідносин норми ст.ст. 61, 65 СК України не можуть бути застосовані. Крім того, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини стосовно того, що при укладенні спірного правочину відповідачами порушено вимоги ст.ст. 61, 65 СК України та ст.ст. 203, 215 ЦК України, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позовних вимог, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання Кредитного договору недійсним не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову як в частині вимог про визнання договору недійсним, так і в частині застосування правових наслідків недійсності правочину слід відмовити. Враховуючи викладене, на підставі ст. 129 Конституції України, ст.ст. 61, 65 СК України, ст.ст. 31, 203, 215, 216 ЦК України та

Outcome: dismissed