Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

У серпні 2018 року до Подільського районного суду м. Києва звернувся [PERSON] (надалі за текстом - позивач) з позовом до [PERSON] (надалі за текстом - відповідач), про усунення перешкод у користуванні квартирою. В обгрунтування позову зазначив, що перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, 22.07.2013 року вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після розірвання шлюбу поділ майна не відбувався, однак, відповідач без згоди позивача встановила на двері найбільшої кімнати замок, перешкоджаючи у такий спосіб доступ останньому до вказаного житлового приміщення, у зв`язку з чим, позивач звернувся до суду з позовом про зобов`язання відповідача зняти замок з кімнатних дверей. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва від 04.03.2019 року відкрито провадження по справі, призначено судове засідання, встановлено строк для подання відзиву. Відповідач відзив не подала, водночас, 25.08.2020 року представником відповідача було подано клопотання про зупинення провадження, у зв`язку з тим, що Подільським районним судом м. Києва здійснюється розгляд цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] , про визнання майна особистою приватною власністю. Протокольною ухвалою в судовому засіданні в задоволенні клопотання було відмовлено, оскільки розгляд справи про визнання майна особистою приватною власністю не перешкоджає встановленню та оцінці обставин (факті), які є предметом цього розгляду. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити його в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 06.06.2009 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 06.06.2009 року № [NUMBER] . Вказаний шлюб було розірвано за Рішенням Подільського районного суду м. Києва від 15.06.2015 року у справі № 758/15119-14-ц. Квартира [ADDRESS] , загальною площею 58,70 кв.м., була придбана 22.07.2013 року [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою С.М. (реєстр. № 1605). Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі за текстом - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями статті 47 Конституції України та статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Стаття 66 СК України визначає, що подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. Згідно зі ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 369 ЦК України встановлює, що співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною першою статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права або інтереси позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав чи інтересів позивач звернувся до суду. Відповідно до пункту 4 частини другої статті 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відновлення становища, яке існувало до порушення. Цей спосіб пов`язаний з застосуванням певних заходів, спрямованих на відновлення порушеного суб`єктивного права особи у тому стані, в якому воно існувало до його порушення. Тобто, для того, щоб подати цей позов необхідно, щоб суб`єктивне право не було припинене, і його можна було відновити шляхом усунення наслідків правопорушення. Цей спосіб захисту може знаходити свій прояв у вимогах про усунення перешкод у здійсненні права спільної власності між співвласниками. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі № 545/3728/16-ц (Постанова від 15.08.2018 року). Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, установлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з принципом диспозитивності, встановленим ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, суд, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного наданого доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved