Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-06 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулася до суду позовною заявою до Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. У позові зазначено, що 13 березня 1997 року померла мати позивача [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстрована у [INFO]. Після смерті матері залишилось спадкове майно, яке складається із житлового будинку. Спадкоємцем зазначеного майна є позивач, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, згідно з яким усе своє майно заповіла позивачу. Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документу на житловий будинок. На цій підставі нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок належав її матері, а вона бажає успадкувати будинок, позивач просить визнати за собоюправо власності на житловий будинок літера «А» загальною площею 34,1 м кв., житловою площею 10,6 м кв., допоміжною площею 23,5 м кв.; веранду літера «а»; ганок літера «а1»; літню кухню літера «Б», розташовані у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 у порядку спадкування за заповітом після смерті 13 березня 1997 року матері [PERSON]. У судове засіданні позивач не зявилася, проте від її представника [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позовні вимоги підтримує, з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача Плебанівської сільської радиШаргородського району Вінницької області у судове засідання не зявився, проте від сільського голови Майдан юка А.А. до суду надійшов лист, у якому він просить розглянути справу за відсутності представника сільської ради. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 13 березня 1997 року у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області померла [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть І-АМ №383194 (а.с. 10). Після її смерті відкрилась спадщина, що складається із житлового будинку, розташованого у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна є позивач, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, згідно з яким усе своє майно заповіла позивачу(а.с. 11). Позивач прийняла спадщину після смерті [PERSON], що вбачається із довідки Виконавчого комітету Плебанівської сільської радиШаргородського району Вінницької області від 3 жовтня 2003 року № 608 (а.с. 12). З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, розташований у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23, позивач звернулася до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 1083/02-31 від 25 травня 2016 року (а.с. 40). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які з огляду на те, що спадщина відкрилась та була прийнята до 01 січня 2004 року регулюються нормамиЦивільного кодексу Української РСР 1963 року (далі ЦК УРСР). Зазначене відповідає пункту 5 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року (далі - ЦК України) та узгоджується з позицією Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленою у пункті 1 інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Так, згідно з частиною першої статті 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (стаття 525 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК УРСР, суд вважає, що позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON], окрім того, позивач оформила у спадщину частину спадкового майна (а.с. 60). Водночас, оформити у спадщину житловий будинок, розташований у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON] Так, із довідки виконкому Плебанівськоїсільської ради Шаргородського району Вінницької області № 174 від 20 квітня 2016 року вбачається, що власником будинку, розташованого у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 є [PERSON], яка померла 13 березня 1997 року, свідоцтво про право власності на будинок не видавався (а.с. 15). Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільського МБТІ» від 14 квітня 2016 року № 129, право власності на домоволодіння у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 на імя [PERSON] не зареєстровано (а.с. 16). Із довідки про технічний стан житлового будинку та з технічного паспорта, виготовленого 11 квітня 2016 року вбачається, що домоволодіння, розташоване у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23, складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 34,1 м кв., житловою площею 10,6 м кв., допоміжною площею 23,5 м кв.; веранди літера «а»; ганку літера «а1»; літньої кухні літера «Б» (а.с. 17-19). Із погосподарських книг вбачається, що у 1961-1990 роках [PERSON] проживала разом з головою двору [PERSON], а 1991 року [PERSON] зазначена головою домоволодіння, розташованого у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23(а.с. 20-39). Згідно з рішенням 15 сесії 1 скликання від 24 грудня 1993 року [PERSON] передано безкоштовно у власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,38 га (а.с. 14). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку, розташованого у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах реєстрації не підлягали. Отже, у 1960 році, тобто в період забудови домоволодіння, розташованого у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 та належного [PERSON], у сільській місцевості державна реєстрація обєктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок, розташований у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23 було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину житловий будинок, розташований у с. Калинівка Шаргородського району Вінницької області, вул. Жовтнева, 23, окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved