Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до Приморського районного суду м Одеси з позовною заявою до [PERSON], згідно якої просила стягувати щомісячно з [PERSON] ([INFO].) на їх користь аліменти в сумі, еквівалентній 1 000 доларів США, за курсом Національного банку України, встановленим станом на останній день кожного місяця, за який відбувається стягнення, починаючи з дня подання заяви протягом наступних трьох років. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що її колишній чоловік, [PERSON], є працездатною особою, його доходи не обмежуються лише його заробітною платою, а тому він спроможний платити аліменти на її утримання. Позивач зазначила, що не має жодного джерела доходу, а також, що продовжує піклуватися про її спільних з [PERSON] дітей, у зв'язку із чим звернулася до суду з даним позовом. Позивач у судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представник відповідача та відповідач в судовому засіданні просили в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували в шлюбі. Рішенням Приморського районного суду від 07.06.2017 року шлюб було розірвано. Разом не проживають з липня 2016 року. Мають двох спільних дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Старший син [PERSON] [INFO] виповнилося 18 років, він навчається у ВНЗ. Доньці, [PERSON], 7 років, вона є ученицею Одеського навчально-виховного комплексу, гімназії № 2, де відвідує групу продовженого дня. Як встановлено, ні діти, ні позивач по справі не є інвалідами, не мають хронічних хвороб та не потребують особливого піклування. 25.11.2015 року, як зазначає позивач, вона звільнилася з посади економіста відділу фінансового аналізу Управління фінансового аналізу та звітності Публічного акціонерного товариства «Банк Восток» з власної ініціативи та вже після закінчення визначеного законом строку на відпустку по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Відповідач зазначив у своєму відзиві на позов, що позивач по справі - працездатна, має вищу освіту та стаж роботи, була ФОП, неодноразово наголошувала на тому, що закінчила курси дизайну, тобто відсутні обставини, які б заважали їй працювати, крім того у неї є власний автомобіль. Небажання працювати - не є обставиною істотного значення та підставою для стягнення аліментів на її утримання. А посилання у позові на ч.4 статті 76 СК України є необґрунтованим. З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору купівлі-продажу № ДМхА - 0002/251 від 06.09.2010 року, позивачу належить автомобіль Honda Civic 5D Executive 2010 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], вартість якого станом на 06 вересня 2010 року складала 250 240,00 гривень. Згідно положень ч.2 ст. 84 Сімейного кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. У відповідності до ст. 75 Сімейного кодексу України дружина та чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до ч.4. ст. 76 Сімейного кодексу України, якщо у зв'язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім'ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв'язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. Відповідно до ч.4 ст. 83 СК України, позбавляється права отримання аліментів, одержувач, який свідомо поставив себе у становище такого, що потребує матеріальної допомоги. Суд зазначає, що позивачем [PERSON] не наведено доказів того, що вона потребує матеріальної допомоги та того, що існують об'єктивні причини за яких вона не може працювати, або що на сьогоднішній день є необхідність займатися виключно вихованням дітей. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення на її утримання грошових коштів є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч.ч.1,5,6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, з огляду на те, що цивільне судочинство не може ґрунтуватись на припущеннях, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed