Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача 1 Державної казначейської служби України (далі - ДКС України), відповідача 2: ГТУЮ у Дніпропетровській області та просив стягнути з відповідача 1 за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку на свою користь 5 000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач вказав, що 02.10.2014 року постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрито виконавче провадження № 44936256 з примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 17.07.2012 року у справі № 2-6522/2011. 02.11.2015 року начальником ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р.Ю. винесено постанову № 1596/8, якою скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження № 44936256 від 02.10.2014 року на підставі ухвали Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 25.12.2014 року по справі № 175/5192/14-ц, що в свою чергу, стало підставою для оскарження його протиправних дій та скасування постанови від 02.11.2015 року до начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. Постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 23.12.2015 року відмовлено у задоволенні скарги позивача, що стало підставою звернення позивача до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2019 року у справі № 4-с-175/2016-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2019 року та ухвалою Верховного Суду від 25.07.2019 року, скаргу позивача на постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 23.12.2015 року задоволено в повному обсязі та вказану постанову, прийняту за результатами скарги позивача від 11.12.2015 року у виконавчому провадженні № 44936256 визнано неправомірною. 28.10.2016 року за результатами повторного розгляду скарги позивача від 11.12.2015 року на постанову начальника ВДВС Дзіжка Р.Ю. від 02.11.2015 року постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. залишено без задоволення, у зв`язку з пропуском строку оскарження, яка позивачем повторно оскаржена в судовому порядку. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2017 року, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 року та постановою Верховного Суду від 01.08.2019 року, скаргу позивача задоволено, постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. від 28.10.2016 року у виконавчому проваджені № 44936256 визнано неправомірною, зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. повторно розглянути скаргу позивача від 11.12.2015 року у виконавчому проваджені № 44936256. На виконання вказаної ухвали начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову від 06.10.2017 року, якою задоволено скаргу позивача від 11.12.2015 року, визнано незаконним пункт 7 резолютивної частини постанови начальника ВДВС Дзіжка Р.Ю. №1596/8 від 02.11.2015 року. Враховуючи викладене, позивач зазначає, що в період з грудня 2015 року по жовтень 2017 року, тобто упродовж більше 2 років, при розгляді однієї скарги позивача від 11.12.2015 року у виконавчому проваджені № 44936256, начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. умисно систематично приймалися завідомо неправомірні рішення про відмову в задоволенні вказаної скарги, в результаті чого позивачу, як стягувачу у виконавчому провадженні, заподіяно моральної шкоди, що полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв`язку з систематичними, тривалими, умисними, завідомо протиправними рішеннями та бездіяльністю начальника управління ДВС П`ятницького А. В. по відношенню до нього. Відновлення справедливості вимагало від позивача надмірних зусиль протягом тривалого часу. Вказує, що неправомірність дій та бездіяльності начальника управління ДВС П`ятницького А.В. підтверджується судовими рішеннями. Спричинену моральну шкоду позивач оцінює в 5 000,00 грн. та посилаючись на положення ст. 1167, 1173, 23 ЦК України просить суд стягнути її на його користь. Ухвалою суду від 13.01.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження (а.с. 62). 04.02.2020 року до суду від представника відповідача 1 Агеєвої О. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки ДКС України жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало в правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало, то відповідно до вимог чинного законодавства не може нести відповідальність за дії інших суб`єктів, а покладення будь-якої відповідальності на ДКС України свідчить про невірне вирішення справи по суті. Крім того, в позовній заяві відсутні посилання на стан здоров`я позивача, тяжкість, чи зазнавав він вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, чи потрібен позивачу час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Також позивач в обґрунтування розміру моральної шкоди не посилається на жодний доказ на підтвердження факту душевних страждань (а.с. 66-69). 27.02.2020 року до суду від представника відповідача 2 Семенкової Н.І. надійшло клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с. 82-84). 05.03.2010 року до суду від представника відповідача 2 Семенкової Н.І. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким зазначає, що скарга позивача від 11.12.2015 року у виконавчому проваджені № 44936256 розглядалася начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. відповідно до норм чинного законодавства, в межах його компетенції та з урахуванням дискреційних повноважень органу державної влади. Підстави відмови у задоволенні скарги позивача від 11.12.2015 року були об`єктивними, зокрема, позивачем при подачі скарги був пропущений строк на оскарження постанови начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р.Ю. № 1596/8 від 02.11.2015 року. Позивачем не надано доказів втрат немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, наслідки цих страждань, розміру моральної шкоди (а.с. 93-98). Ухвалою суду від 07.04.2020 року заяву представника відповідача 2 Семенкової Н.І. про призначення справи до судового розгляду в порядку загального позовного провадження відмовлено (а.с. 108). 19.05.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 1, в якій зазначає, що викладені у відзиві обставини та факти є надуманими та безпідставними. Розмір визначеного ним розміру морального в відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості. 19.05.2020 року до суду надійшло клопотання позивача про залучення Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) у якості правонаступника прав та обов`язків Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області по справі. 15.06.2020 року до суду від позивача надійшла відповідь на відзив відповідача 2, в якій зазначає, що викладені у позовній заяві обставини та факти підтверджуються судовими рішеннями у справах № 175/97/2016-ц та № 175/4450/2016-ц. Розмір визначеного ним розміру морального в відшкодування відповідає вимогам розумності і справедливості. 22.06.2020 року до суду від представника відповідача 2 Семенкової Н.І. надійшли письмові заперечення на відповідь позивача на відзив, в яких зазначає про розгляд скарг позивача в повному обсязі та відповідно до норм чинного законодавства. При цьому. позивачем не обґрунтовано жодним доказу розмір моральної шкоди. Ухвалою суду від 07.08.2020 року замінено у справі відповідача 2 - Головне територіальне управління юстиції у Дніпропетровській області на його правонаступника - Південно-Східне міжрегіональне управління міністерства юстиції (м. Дніпро). Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач [PERSON] посилається на тривалість, систематичність і неправомірність дій начальника управління ДВС П`ятницького А.В. під час розгляду скарги позивача від 11.12.2015 року, на протиправне рішення начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжка Р.Ю. у виконавчому проваджені № 44936256, зазначене в п. 7 резолютивної частини постанови № 1596/8 від 02.11.2015 року, що спричинили йому моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом 02.10.2014 року постановою державного виконавця ВДВС Дніпропетровського РУЮ відкрито виконавче провадження № 44936256 з примусового виконання рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 08.10.2012 року у справі № 2-6522/2011. 02.11.2015 року пунктом 7 резолютивної частини постанови начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р.Ю. № 1596/8 скасовано постанову про відкриття виконавчого провадження № 44936256 від 02.10.2014 року на підставі ухвали у справі № 175/5192/14-ц від 25.12.2014 року, винесеної Дніпропетровським районним судом Дніпропетровської області. Не погоджуюсь з вказаною постановою від 02.11.2015 року, як протиправною та незаконною, 11.12.2015 року позивач звернувся із скаргою до начальника управління ДВС ГТУЮ у Дніпропетровській області. За наслідками розгляду скарги позивача на рішення начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжко Р.Ю. постановою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. № 68/10/2015 від 23.12.2015 року у задоволенні скарги відмовлено. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2019 року у справі № 175/97/2016-ц, залишеною без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2019 року, постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. № 68/10/2015 від 23.12.2015 року у виконавчому проваджені № 44936256 визнано неправомірною. Ухвалою Верховного Суду від 25.07.2019 року у справі № 175/97/2016-ц відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою начальника управління ДВС П`ятницького А.В. на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 15.02.2019 року та ухвалу постанову Дніпровського апеляційного суду від 29.05.2019 року. На виконання ухвали суду за результатами повторного розгляду скарги позивача від 11.12.2015 року начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову № 1/10/1/2016 про відмову в задоволенні скарги позивача від 28.10.2016 року. Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2017 року у справі № 175/4450/2016-ц, залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 року, постанову начальника управління ДВС П`ятницького А.В. № 1/10/1/2016 від 28.10.2016 року у виконавчому проваджені № 44936256 визнано неправомірною, зобов`язано начальника управління ДВС П`ятницького А.В. повторно розглянути скаргу позивача від 11.12.2015 року у виконавчому провадженні № 44936256. Постановою Верховного Суду від 01.08.2019 року ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 13.03.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 року залишено без змін. На виконання вказаної ухвали начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. прийнято постанову від 06.10.2017 року, якою задоволено скаргу позивача від 11.12.2015 року, визнано незаконним пункт 7 резолютивної частини постанови начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжка Р.Ю. № 1596/8 від 02.11.2015 року. У статті 19 Конституції України вказано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, що полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З огляду на ст. 1167 ЦК моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. При цьому, шкода, завдана фізичній або юридичні особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АР Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (ст. 1173 ЦК України). Тобто обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При вирішенні справи судом враховується, що обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, в даному випадку необхідною умовою для стягнення моральної шкоди є доведення позивачем перед судом факту протиправної поведінки відповідача, наявність самої моральної шкоди, її розмір та причинний зв`язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Європейський суд з прав людини у справі «Тома проти Люксембурга» (2001 рік), використав принцип по якому сам факт визнання порушеного права є достатнім для справедливої сатисфакції. Так, вказаними рішеннями у справах № 175/97/2016-ц та № 175/4450/2016-ц встановлена неправомірність рішень та дій начальника управління ДВС П`ятницького А.В. під час розгляду скарги позивача від 11.12.2015 року на постанову начальника ВДВС Дніпропетровського РУЮ Дзіжка Р.Ю. № 1596/8 від 02.11.2015 року, що додатковому доказуванню не підлягає в розумінні ч. 5 ст. 82 ЦПК України. При визначенні розміру моральної шкоди суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Зміст понять «розумність» та «справедливість» при визначенні розміру моральної шкоди розкривається і в рішеннях Європейського Суду, який при цьому виходить з принципу справедливої сатисфакції, передбаченої статтею 41 Конвенції. Зокрема, рішеннях «Тома проти Люксембургу», «Калок проти Франції» (2000) та «Недбала проти Польщі», Європейський Суд дійшов висновку, що сам факт визнання порушеного права є адекватним засобом для згладжування душевних страждань і справедливої сатисфакції. Зважаючи на те, що остаточне рішення за скаргою позивача від 11.12.2015 року начальник управління ДВС П`ятницький А.В. прийняв лише 06.10.2017 року, чому передувало неодноразове оскарження позивачем постановлених начальником управління ДВС П`ятницьким А.В. рішень про відмову в її задоволенні до суду; що підготовка та участь позивача у судових засіданнях призвели до зміни його звичного способу позивача і вимагали від позивача докладання зусиль для відновлення справедливості, і те, що неправомірність дій та рішень начальника управління ДВС П`ятницького А.В. встановлена рішеннями судів у справах № 175/97/2016-ц та № 175/4450/2016-ц, що набрали законної сили, та виходячи із засад розумності, достатності, виваженості та справедливості суд вважає, що з Державної казначейської служби за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів з єдиного казначейського рахунку у відшкодування моральної шкоди на користь позивача підлягає стягненню 1 000 грн.

Outcome: partial