Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-14 00:00:00

У серпні 2014 року позивачка звернулась до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивувала тим, що після смерті її матері [PERSON] відкрилась спадщина на нерухоме майно, в тому числі і на земельну ділянку в с. Тарасівка. Після звернення до нотаріальної контор їй стало відомо, що 16 червня 2005 року мати склала заповіт, яким дану ділянку заповідала відповідачу по справі. Вказала, що в 1998 році її мати перенесла інсульт і з цього часу почався видимий період її захворювання. Після інсульту порушуються нормальні процеси, що супроводжуються головними болями, погіршенням памяті, дратівливістю, запамороченнями, зниженням інтелекту, погіршенням працездатності, апатією, відсутністю інтересу до життя, дратівливістю. Дані розлади є психічними розладами, які роблять хворого недієздатним. Вже після першого інсульту померла [PERSON] не була дієздатною, в неї відбулись істотні зміни особистості. Причиною смерті був третій інсульт, що є підтвердженням в подальшому погіршення стану здоровя. Тому даний заповіт складений під впливом помилки або обману, або на момент складення заповіту померла не усвідомлювала значення своїх дій і не могла ними керувати, тобто було відсутнє воловиявлення померлої або воно не було вільним і не відповідало її волі. Просила суд визнати недійсним заповіт, складений померлою [PERSON] 16 червня 2005 року, посвідчений державним нотаріусом пятої Київської державної нотаріальної контори. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала. Суду пояснила, що висновок експерта є неповним, оскільки покази свідків відображені неправильно, складений на неповній амбулаторній картці померлої. Тому даний висновок слід оцінювати критично. Померла ж перенесла кілька інсультів, стала знервованою, почала все забувати, що підтверджено в судовому засіданні їх свідками. Просила задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Просив відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник Пятої Київської державної нотаріальної контори не зявивсь. Направив суду листа про розгляд справи в їх відсутність. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. За ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до ст..1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Вимоги до форми заповіту та порядку його посвідчення встановлені ст.1247 ЦК України. Так, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. При розгляді справи судом встановлено, що 20 березня 1996 року [PERSON] отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,0617га, що знаходиться на території Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області, з цільовим призначенням для ведення садівництва. 16 червня 2005 року [PERSON] склала заповіт, яким належну їй земельну ділянку площею 0,0617га, що знаходиться на території Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області заповідала [PERSON]. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного судочинства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У п. 8 постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. За ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. Сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. П. 16 Постанови передбачено, що правила ст.225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справи за ухвалою суду було призначено судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої постановлено питання чи могла [PERSON] усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними під час підписання оспорюваного заповіту. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи №566 від 03 липня 2015 року Київського міського центру судових експертиз: [PERSON] під час складання заповіту 16 червня 2005 року виявляла ознаки органічного емоційного лабільного (астенічного) розладу судинного ґенезу, за своїм психічним станом усвідомлювала значення своїх дій та могла ними керувати. Враховуючи надані суду пояснення сторонами, покази свідків, суд при вирішення спору бере до уваги експертизу від 03 липня 2015 року, оскільки вона проведена за матеріалами цієї справи, стаж членів комісії є значним більший, обсяг матеріалів наданих для вивчення експертам є достатнім для повного та обєктивного дослідження психічного стану [PERSON] Інших доказів на підтвердження своїх доводів позивачем суду не надано. Посилання представника позивача, що експертиза проведена за не повної медичної документації, але на час ухвалення рішення, суду не подано інші виписки, історії хвороби померлої, що впливали б на висновки експертів та підтверджували психічний стан на час вчинення оспорюваного заповіту. Щодо показів свідків зі сторони позивача [PERSON], [PERSON] суд оцінює їх критично, оскільки свідки повідомили суду своє субєктивне ставлення до обставин справи, були відсутні при підписанні заповіту та не можуть бути підставою для підтвердження психічного стану особи в момент вчинення заповіту. Ст. 229 та ст. 230 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. У п. 20 вищевказаної постанови зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. На підставі наведеного, оцінюючи кожний доказ окремо та у їх сукупності, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог щодо визнання заповіту недійсним.

Outcome: dismissed