Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-22 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визначення місця проживання дітей. Свої вимоги обґрунтувала тим, що з квітня 2009 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON] , 2010 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2016 шлюб між сторонами розірвано та присуджено до стягнення з відповідача аліменти на утримання дітей. Позивач вказує, що на даний час з боку відповідача чиняться постійні сварки, погрози і конфліктні ситуації з приводу місця проживання дітей, а тому вона має побоювання, що відповідач без її згоди може силоміць забрати дітей. Вважає, що в інтересах дітей проживати саме з нею, адже в такому віці вони потребують материнської опіки. Позивач може створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дітей, оскільки вона сумлінно ставиться до своїх батьківських обов`язків, доглядає за дітьми, бере активну участь у їх вихованні. Натомість, відповідач добровільної участі у матеріальному забезпеченні не бере, аліменти стягуються з нього на підставі судового рішення. Посилаючись на викладене, просить суд визначити місце проживання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою судді від 28.08.2018 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження у даній справі. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судовому засіданні позов просила задовольнити. Суд вважає за можливе розглянути справу у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач та її представник не заперечують проти заочного розгляду справи, а від відповідача, який належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи, відомостей про причини неявки не надійшло. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, дійшов наступних висновків. 10.04.2009 між сторонами укладено шлюб. [INFO] в м. Києві народилася [PERSON] , [INFO] в м. Києві народився [PERSON] , батько - [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 7, 8). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 25.02.2016 шлюб, укладений між сторонами, розірвано. Стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2334,00 грн. щомісячно, починаючи з 09.11.2015 і до досягнення старшою дитиною повноліття. За відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Оболонської РДА в м. Києві малолітні [PERSON] , 2010 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження, починаючи з 18.06.2013 та по теперішній час зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . У цій же квартирі зареєстрована позивач. Як вбачається з акту обстеження житлово-побутових умов від 20.09.2018, складеного працівниками служби у справах дітей Оболонської РДА в м. Києві, у квартирі [ADDRESS] постійно проживають позивач, її чоловік [PERSON] , сестра [PERSON] та малолітні [PERSON] , [PERSON] . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання дітей. На даний час малолітня [PERSON] навчається в спеціалізованій школі № 216 Оболонського району м. Києва, а малолітній [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад «Ромашка» № 581 Оболонського району м. Києва (а.с. 19, 21). Згідно з характеристиками, виданими на ім`я малолітніх дітей навчальними закладами, вихованням та навчанням дітей займається мати [PERSON] , батько дітей [PERSON] участі у їх вихованні не бере, не цікавиться їх життям, у навчальних закладах його не бачили. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За приписами статті 161 СК України. якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітніх [PERSON] , 2010 року народження, та [PERSON] , 2013 року народження, які зареєстровані та проживають разом з позивачем. Відповідач проживає окремо. Звертаючись до суду з позовом про визначення місця проживання дітей, позивач вказує на те, що вихованням малолітніх дітей займається лише вона, а тому очевидно, що їх місце проживання має бути визначено з матір`ю. Крім того вказувала, що рішення суду про визначення місця проживання дітей з ними дозволить обмежити можливість відповідача забирати дітей зі школи та дитячого садка, оскільки на рівність прав батька і матері у спілкуванні з дітьми зазначають працівники цих закладів, вказуючи на те, що не мають законних підстав відмовити батьку забрати дітей. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. При вирішенні даної справи суд вважає доцільним звернутись до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Статтею 160 СК України визначено, що місце проживання дітей визначається за згодою батьків. Спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини у випадку відсутності такої згоди між батьками вирішується органом опіки та піклування або судом (ст.161 СК України). Аналіз вказаних положень національного законодавства вказує на те, що втручання суду у вирішення питання щодо місця проживання дитини має відбуватись у крайніх випадках, за наявності спору між батьками, задля сторонньої оцінки обставин, що визначені ч.2 ст.161 СК України. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано суду доказів наявності спору між батьками щодо місця проживання дітей, про його існування не повідомив суд і відповідач. Представник відповідача, що був одного разу присутній в судовому засіданні заперечував проти позову без надання пояснень по суті, однак не зазначив нічого щодо того, що визначене батьками після розірвання шлюбу місце проживання дітей має бути змінено. Оцінюючи доводи позивача, суд вважає за необхідне зазначити про те, що намагання відповідача брати участь у вихованні дітей позивач намагається нівелювати шляхом визначення місця проживання дітей з нею. Самоусунення батька від виховання дітей, спілкування з ними, завдання шкоди психологічному здоров`ю дітей його діями може бути підставою для вирішення питання позбавлення його батьківських прав, визначення місця проживання дітей з матір`ю рішенням суду не скасує та не зменшить права батька щодо його дітей. На підтвердження факту наявності конфліктної ситуації між батьками дітей з приводу місця їх проживання позивач надала суду лист Оболонського УП ГУ НП України в м. Києві, направлений у відповідь на її звернення від 17.09.2018. Проте такий доказ суд вважає недостовірним, оскільки він створений позивачем штучно після відкриття провадження у даній справі та не містить жодної інформації, яка б вказувала на наявність конфлікту між сторонами. Будь-яких інших належних та допустимих доказів на підтвердження цих обставин, позивачем не надано. Показання свідка [PERSON] - чоловіка позивачки також стосувались неналежної участі батька у вихованні малолітніх дітей і не підтверджували наявність спору між батьками щодо їх місця проживання. Таким чином, суд вважає, що спір між сторонами щодо місця проживання дітей відсутній, підстав для судового захисту прав дітей шляхом визначення їх місця проживання з матір`ю суд не вбачає та приходить до висновку про відмову у задоволенні даного позову. З викладеного,

Outcome: dismissed