Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

У січні 2019 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду в інтересах [PERSON] із вищевказаним позовом. В обґрунтування позову зазначила, що на підставі рішення Виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року [PERSON] було відведено земельну ділянку для будівництва будинку в [ADDRESS] площею 600 кв. м. На виконання вказаного рішення було розроблено план садибної ділянки, проект індивідуального житлового будинку. Відповідно до договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки від 03 червня 1960 року, позивачу було передано в безстрокове користування земельну ділянку по [ADDRESS] для будівництва на ній житлового будинку. В подальшому [PERSON] здійснив будівництво житлового будинку на вищевказаній земельній ділянці. У зв`язку із перебуванням позивача на військовій строковій службі в будинку [ADDRESS] проживав його рідний брат [PERSON] , який помер [INFO] . Звернувшись до нотаріуса, для проведення державної реєстрації права власності на збудований ще в 1962 році будинок, позивачу стало відомо, що спірний будинок належить його брату [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524. Вважає, що позивачем не пропущений строк на подачу вказаної позовної заяви, оскільки про порушення його законних прав та майнових інтересів йому стало відомо лише 13.09.2018 року з листа Маріупольського БТІ. Таким чином, вважає, що Виконкомом Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова в порушення вимог законодавства 30.01.1970 року прийняте рішення, яким фактично визнано право\~ власності на житловий будинок за братом позивача [PERSON] , яке вже перебувало у власності позивача. Вказане рішення 17.02.1970 року зареєстроване в Маріупольському БТІ. На підставі викладеного, з метою захисту порушених прав та майнових інтересів, позивач просить визнати незаконним та скасувати рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року «Про оформлення документів на право власності на жилий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] » та визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524 на підставі якого спірний будинок належить [PERSON] . Третьою особою [PERSON] подані письмові пояснення до позову, в яких зазначила, що позивачем незакінчене будівництво домоволодіння [ADDRESS] . Крім того, договір про безстрокове користування земельною ділянкою був укладений та посвідчений нотаріально з порушенням трьох місячного строку, передбаченого рішенням виконкому Жданівської міської ради депутатів трудящих від 12.02.1960 року, тому позивач втратив право будівництва домоволодіння по [ADDRESS] та не може претендувати на вказаний будинок. Зі згоди батьків позивача, у 1964 році їх сину та рідному брату позивача [PERSON] було виділено земельну ділянку по [ADDRESS] площею 600 кв.м, на якій за допомогою батьків та братів він побудував будинок. Вважає, що рішення Приморської (Сартанської) селищної ради від 30.01.1970 року відповідає вимогам закону, тому позов у повному обсязі задоволенню не підлягає. Представником позивача адвокатом Ботман О.О. подано додаткові пояснення по справі в яких просила задовольнити позовні вимоги, оскільки спірний будинок був збудований позивачем, де він став проживати разом із родиною з 1962 року. Оскільки останній часто перебував у відрядженні, а дитина хворіла, дружина переїхала до батьків до с. Красна Поляна Донецької області, куди згодом переїхав позивач. Весь цей час в будинку проживав брат позивача, який доглядав за будинком. Акт від 23.01.1970 року та висновок про реєстрацію домоволодіння від 26.01.1970 року про виділ [PERSON] спірної земельної ділянки на підставі пояснень матері вважає неналежним та недопустимим доказом. Представником відповідача Сартанської селищної ради м. Маріуполя подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому просить задовольнити позовні вимоги позивача, вважаючи, що свідоцтво про право власності на будівлю № [NUMBER] від 17.02.1970 року зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524 та рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року прийняти всупереч зареєстрованого право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] за позивачем. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що в період з 1962 року по 1963 року будував будинок по [ADDRESS] разом із батьком, ремонт допомагала робити сестра. На той час його сину було півтора роки, він дуже часто хворів, тому вони з родиною були вимушені поїхати на лікування, а в 1964 році переїхала жити до с. Красна Поляна. Ключі від будинку залишив у батька. В той час він дозволив у спірному будинку пожити брату [PERSON] . Рідко приїздив, користувався гаражем. Назовсім будинок віддавати не збирався. Документи на будинок та будівельні матеріали знаходились в нього. Від племінниці [PERSON] дізнався, що брат помер. В той же час дізнався, що брат [PERSON] переоформив будинок на себе. В подальшому позивач подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, за участю його представника адвоката Ботман О.О., позовні вимоги підтримав, просив задовольнити. Представник позивача адвокат Ботман О.О. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав, викладених у позові.\~ Зазначила, що позивачем були виконані вимоги на виконання рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року, яким було відведено позивачу земельну ділянку по [ADDRESS] (нині с. Сартана) для будівництва будинку. Також просила скасувати арешт на спірне домоволодіння, накладений ухвалою Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 25 січня 2019 року. Представник відповідача Сартанської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутністю, з урахуванням позиції, викладеної у відзиві на позовну заяву. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених в письмових поясненнях до позову. Представник третьої особи адвокат Сокольвяк О.С. в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позовних вимог, з підстав пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки оскаржувані рішення виконкому Приморської (Сартанської) селищної ради депутатів трудящих від 30.01.1970 року та свідоцтво про право приватної власності на будівлю від 17.02.1970 року були прийняті 48 років назад, а відтак сплив трирічний строк для звернення до суду позивача за захистом свої прав. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з статей 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що на підставі рішення виконавчого комітету Жданівської міської ради депутатів трудящих Сталінської області від 12 лютого 1960 року [PERSON] відведено земельну ділянку для будівництва індивідуального будинку в [ADDRESS] б площею 600 кв м. Зобов`язано [PERSON] в трьох місячний строк оформити технічну документацію в Управлінні головного архітектора міста, отримати дозвіл на право виконання будівельних робіт в інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при Управлінні головного архітектора міста. Укласти договір з Горкомхозом та нотаріально його засвідчити. У разі закінчення терміну без поважних причин укладення договору та оформлення технічної документації [PERSON] втрачає право будівництва по вказаному рішенню. На виконання вказаного рішення розроблено План садибної ділянки від 30.04.1960 року та проект індивідуального житлового будинку [ADDRESS] , затвердженого головним архітектором м. Жданова від 05.05.1960 року, що підтверджується матеріалами справи. Згідно акту, складеного 30 квітня 1960 року представником Управління головного архітектора м. Жданова, вбачається, що земельна ділянка по [ADDRESS] (нині с. Сартана) м. Жданова передані забудовнику [PERSON] разом із закріпленими на ній геодезичними знаками. На підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку, на право особистої власності з кількістю кімнат від однієї до п`яти включно, 03 червня 1960 року земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] площею 600 кв м. передана в безстрокове користування [PERSON] для будівництва житлового будинку. Вказаний договір 02.11.1962 року посвідчений нотаріусом Третьої Жданівської державної нотаріальної контори за №10177. 06.04.1960 року позивачем [PERSON] здійснено оплату за відвід та закріплення земельної ділянки в натурі в сумі 150 рублів, що підтверджується копією квитанції. Крім того, позивачем здійснювалась оплата податку з будівель та земельної ренти, що підтверджується копіями платіжних доручень. Згідно довідки №971 від 29.08.1962 року виданої головою сільського голови Приморської селищної ради вбачається, що за [PERSON] значиться незакінчене домобудівництво в [ADDRESS] . Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 02 вересня 1963 року, [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є позивач по справі [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в період з вересня 1958 року по лютий 1962 року перебував на строковій військовій службі, що підтверджується військовим квитком [NUMBER] від 16 травня 1964 року. Згідно акту приймання індивідуального домоволодіння затвердженого 25 грудня 1969 року рішенням виконавчого комітету ради депутатів трудящих Приморської селищної ради прийняте домоволодіння по [ADDRESS] у забудовника [PERSON] . Будівництво розпочато у серпні 1964 року та закінчене у листопаді. Згідно акту від 23 січня 1970 року проведено обстеження на предмет встановлення право власності [PERSON] на домоволодіння [ADDRESS] , розташованого на садибі 600 кв. м., де зазначено, що вказане домоволодіння було збудоване в 1964 році для [PERSON] зі згоди його батьків. 30 січня 1970 року на засіданні виконавчого комітету Приморської селищної ради депутатів м. Жданова вирішено оформити право власності на житловий будинок [ADDRESS] за [PERSON] . На виконання вказаного рішення 17 лютого 1970 року виконавчим комітетом Приморської селищної ради депутатів трудящих [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право особистої власності на домоволодіння [ADDRESS] , яке 20.02.1970 року зареєстроване в Жданівському міському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №1524. [PERSON] здійснювалась оплата земельної ренти, що підтверджується копіями платіжних доручень. Представником третьої особи надані копії квитанцій про придбання будівельних матеріалів. [INFO] помер брат позивача [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерті серії [NUMBER] , виданим 27 березня 2018 року виконкомом Сартанської селищної ради Кальміуського району міста Маріуполя Донецької області, актовий запис №33. З листа Маріупольського БТІ від 13.09.2018 року за №3169 вбачається, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] \~ на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сестрою позивача, допомагала будувати будинок, брат їздив на заробітки. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] разом із сином [PERSON] будували будинок. Особисто бачив [PERSON] в робочому одязі. Брата позивача [PERSON] бачив в будинку пізніше. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є невісткою позивача, близько 14 років тому вийшла заміж за сина позивача. Позивач розповідав їй як будував будинок з 1962 року, пізніше дозволив пожити брату [PERSON] , оскільки постійно перебував на заробітках. Після того як свекор збудував будинок, отримав всі необхідні документи та набув право власності. У вересні 2018 року з відповіді БТІ позивач дізнався, що право власності на спірне домоволодіння оформлене на його брата [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є донькою третьої особи, їй відомо, що [PERSON] працював, заробляв гроші, які витрачав на купівлю будівельних матеріалів. Будинок будував в період з 1964 року по 1969 рік, допомагали батько та брати. Право власності на будинок зареєстроване в 1970 році за [PERSON] . Стаття 3 Конституції України проголошує, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямовують діяльність держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. В Конституції України закріплено положення, згідно з яким держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13). Стаття 14 Конституції України передбачає, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. При цьому право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Зазначені положення Конституції України безпосередньо втілені у земельному законодавстві. Земельний кодекс України сформулював загальне правило виникнення прав на землю, відповідно до якого громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів державної виконавчої влади або місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Повноваження зазначених органів щодо надання земельних ділянок у власність чи користування передбачені у главах 2 і 3 Земельного кодексу України, Законами України «Про місцеве самоврядування». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. 1 Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім\~ як в\~ інтересах\~ суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнають право держави на здійснення контролю за використанням власності з урахуванням загальних інтересів або для забезпечення стягнення податків, інших зборів чи штрафів. Гарантія здійснення права власності та його захисту закріплюється і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з положеннями ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. (ст.317 ЦК України) Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (ст.319 ЦК України). За змістом ч.1, 2 cт.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч.2 ст.373 Цивільного кодексу України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до статті 152 Земельного Кодексу України (далі - ЗК України) держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (стаття 21 ЦК України). Отже, підставами для визнання недійсним акту (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акту прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-В (далі - Закон № 280/97-ВР) місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції та законів України. Згідно зі статтею 25 Закону № 280/97-ВР сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Відповідно до пункту 34 частини першої статті 26 Закону № 280/97-ВР до виключної компетенції пленарних засідань сільських, селищних, міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Згідно положень статті 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Як раніше встановлено судом, позивачу [PERSON] передана земельна ділянка по [ADDRESS] (нині с. Сартана) в безстрокове користування для будівництва житлового будинку на підставі нотаріально посвідченого договору від 03 червня 1960 року. В подальшому будь-яких рішень про вилучення вказаної земельної ділянки у позивача [PERSON] органами місцевого самоврядування не приймалось та право власності не припинялось. Твердження представника третьої особи про те, що договір про надання позивачу [PERSON] в безстрокове користування земельної ділянки, укладений та нотаріально засвідчений з порушенням трьох місячного строку, встановленого рішенням виконкому Жданівської міської ради депутатів трудящих від 12.02.1960 року, у зв`язку із чим він втратив право будівництва на земельній ділянці [ADDRESS] ) суд вважає безпідставними та необґрунтованими, оскільки позивач [PERSON] не втрачав право користування земельною ділянкою, наданої йому у безстрокове користування по теперішній час, рішень про вилучення земельної ділянки у зв`язку із порушенням строку укладення договору не приймалось. Представником третьої особи адвокатом Сокольвяк О.С. під час судового розгляду заявлене клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки з часу оформлення права власності будинку [ADDRESS] за [PERSON] минуло 48 років, а позивач не міг не довідатися про порушення своїх прав. В позовній заяві позивач вказував, що з листа Маріупольського бюро технічної інвентаризації від 13.09.2018 року йому стало відомо про те, що житловий будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524. Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Відповідно до ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого право або про особу, яка його порушила. Згідно роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 28.01.2013р. № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» в якому серед іншого зазначено, що вирішуючи питання застосування строків позовної давності, суди мають приділяти належну увагу такому поняттю як момент, з якого особа дізналася про порушення свого права, та керуватися доказами, які підтверджують його настання. Тому вважає, що моментом, коли позивач довідався про те, що його покійний брат [PERSON] оформив право власності на будинок в [NUMBER] році, а від так і довідався про порушення свого права власності, являється дата ознайомлення позивачем з відповіддю Маріупольського БТІ, що мало місце у вересні 2018 року, а з того часу не минуло відведених законом трьох років на звернення з позовом до суду, а тому строк позовної давності позивачем не пропущено. Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи місцевого самоврядування зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (частина 10 статті 59 Закону № 280/97-ВР). Відповідно до ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Статтею ст. 393 ЦК України передбачено, що акт органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника/користувача за його позовом визнається незаконним та скасовується. Як зазначив Конституційний Суд України у рішенні від 01 червня 2016 року №2-рп/2016, держава, виконуючи свій головний обов`язок - утвердження і забезпечення прав і свобод людини - повинна не тільки утримуватися від порушень чи непропорційних обмежень прав і свобод людини, але й вживати належних заходів для забезпечення можливості їх повної реалізації кожним, хто перебуває під її юрисдикцією; з цією метою законодавець та інші органи публічної влади мають забезпечувати ефективне правове регулювання, яке відповідає конституційним нормам і принципам, та створювати механізми, необхідні для задоволення потреб та інтересів людини. Відповідно абзацу 2 п. 7 Постанови Пленуму ВСУ від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно із ч. 3 ст.152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (ст. 16 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що оскільки позивач [PERSON] до теперішнього часу не позбавлений право користування земельною ділянкою [ADDRESS] , зазначена земельна ділянка в нього не вилучалась, а тому рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року «Про оформлення документів про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] » та свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524 прийняті всупереч зареєстрованих прав на вищевказану земельну ділянку за позивачем [PERSON] . Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. На підставі викладеного, рішення виконкому Приморської селищної ради депутатів трудящих м. Жданова від 30.01.1970 року «Про оформлення документів про право власності на житловий будинок по [ADDRESS] за [PERSON] » та свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 17.02.1970 року, зареєстрованого в Маріупольському БТІ 20.02.1970 року за реєстровим №1524 є незаконними та підлягають скасуванню, а позов задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved