Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-14 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з 09 жовтня 2004 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, під час якого у сторін народилася спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . 04 липня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано, після чого відповідач почала проживати з сином [PERSON] окремо від позивача. Позивач зазначає, що наразі постійно проживає в місті Варакус (Фінляндія), отримав всі необхідні документи для офіційного проживання (постійне місце проживання) та офіційно працевлаштований, має власну нерухомість, має родину, окрім того, вони з дружиною пройшли відповідні курси та отримали документи, що підтверджують їх спроможність та здатність бути прийомною сім`єю. З метою оздоровлення та відпочинку сина [PERSON] за кордоном позивач звернувся до туристичної агенції у Фінляндії для організації відпочинку з сином [PERSON] у таборі сімейного типу, який знаходиться в місті Кусамо (Фінляндія), де в свою чергу вони могли б провести час з улюбленими літніми канікулами, освітніми прогулянками по природі, традиційними ремеслами, знайомства з культурою Фінляндії, відвідування фермерського господарства з оленярства та мешкання Санти у його селищі на Північному полярному колі та інше. Сімейний табір було заплановано з 07 червня 2020 року по 17 червня 2020 року, у зв`язку з чим позивач направив відповідачу звернення для отримання дозволу про відвідування місця мешкання батька на літніх канікулах сина [PERSON] та згоди тимчасового виїзду в Фінляндію в строк з 01 червня 2020 року до 20 липня 2020 року, однак позивачем відповіді не отримано, у зв`язку з чим позивач просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України в Фінляндію, у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] на період з 01 червня 2020 року до 20 липня 2020 року , а також стягнути з відповідача судові витрати. 15.06.2020 позивачем уточнено позовні вимоги, відповідно до яких позивач просив суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України в Фінляндію, у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] на період з 15 липня 2020 року до 31 грудня 2020 року строком не менше 30 діб, а також стягнути з відповідача судові витрати. Уточнені позовні вимоги мотивує тим, що у зв`язку з введенням карантинних заходів в боротьбі з пандемією COVID-19 та запровадженням карантинного режиму, загальних обмежень перетину кордону є необхідність у перенесенні строків виїзду дитини за кордон. Зазначає, що оскільки на даний час відсутня інформація з якого часу буде дозволено перетин кордонів, єдиним варіантом є вказівка періоду часу, протягом якого, позивач буде мати змогу вивезти дитину в Фінляндію. Ухвалою від 24.02.2020 відкрито провадження по справі та визначено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 15.06.2020 закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. 15.07.2020 справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. В судове засідання позивач не з`явився, від представника позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити, щодо заочного вирішення справи не заперечував. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, в окремо поданій заяві просили розглянути справу без участі представника управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради та ухвалити рішення в інтересах дитини. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлений належним чином, про причини явки судові не повідомив, не надав заяву про розгляд справи за його відсутності, не скористався правом надання відзиву на позов, у зв`язку з чим суд за згодою позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Соборним районним у місті Дніпрі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 301. Наразі, позивач проживає окремо від дитини в країні [ADDRESS]. [PERSON] має намір та бажання провести певний час із сином за кордоном, зокрема, з метою оздоровлення та відпочинку малолітнього сина. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч.1-2, ст.3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Частина 2, ст.10 цієї Конвенції наголошує, що держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Згідно положень ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. Як передбачає ч.1, ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частина 2 цієї ж статті наголошує, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом положень ч.3, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року №3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Згідно ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п.3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Як зазначає п.22, ч.1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Дане положення направлене на реалізацію права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. За відсутності згоди одного з батьків виїзд малолітнього, неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку. Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності такої згоди одного з батьків. При розгляді даної справи судом також враховано, що позивач належним чином виконує батьківські обов`язки щодо утримання дитини, що підтверджується розрахунком заборгованості зі сплати аліментів за виконавчим провадженням № 57993560, відповідно до якого станом на 30.12.2019 наявна переплата в розмірі 60 484,83 грн. Оцінюючи належність, допустимість а також достатній зв`язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що відповідач згоди на виїзд малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за межі України в Фінляндію, для його оздоровлення і відпочинку у супроводі батька [PERSON] , не надала, виходячи з якнайкращого забезпечення інтересів дитини суд приходить до висновку про надання дозволу [PERSON] на тимчасовий разовий виїзд малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , за межі України в Фінляндію, у супроводі батька [PERSON] без згоди та супроводу матері [PERSON] , у період з 15 липня 2020 року до 31 грудня 2020 року , на строк, що не перевищує 30 діб. Питання розподілу судових витрат вирішено згідно зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840,80 грн.

Outcome: approved