Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що відповідачі, будучи членами його сім'ї, без поважних причин понад один рік не проживають у належній йому квартирі [ADDRESS], а тому, на його думку, є такими, що втратили право користування квартирою. У судовому засіданні позивач позов підтримав, просив його задовольнити. Представник відповідачів проти позову заперечив, посилаючись на те, що спірна квартира [ADDRESS] знаходилась у співвласності сторін, право власності відповідачів 16 травня 2014 року було припинено в судовому порядку за їх згодою із умовою сплати позивачем на їх користь половини вартості квартири. Дане рішення знаходиться на примусовому виконанні, однак позивач вартість частки, що належала відповідачам, не сплатив, тому, вважає, що питання визнання їх такими, що втратили право користування житлом, є передчасним. Залучена в ході судового розгляду по справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце судового розгляду повідомлена належним чином, при цьому подала до суду письмову заяву, в якій клопотала розгляд справи проводити без її участі. Заслухав пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з слідуючих підстав. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та інш. Положеннями Конституції України, зокрема ст. 47 проголошено, що кожен має право на житло, при цьому держава гарантує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що сторони з 1995 року по 2007 рік перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу є син [PERSON], 1996 року народження, який проживає з відповідачкою і відносно якого позивач в судовому порядку в 2008 році позбавлений батьківських прав. Судом також встановлено, що сторони набули у спільну часткову власність квартиру [ADDRESS], що складається із 2-х кімнат, загальною площею 40,6 кв.м, позивач мав у власності ? частину квартири, а відповідачі- по ? частини. У 2008 році [PERSON] звернулась до суду із позовом про виділ частки із спільного майна, посилаючись на те, що бувший чоловік вигнав її з сином із квартири і перешкоджає проживати в ній. Вони з сином вимушені орендувати житло, незважаючи на наявність у власності частини квартири, а неодноразові спроби повернутись в квартиру результатів не давали. При розгляді зазначеного позову судом було встановлено, що спірна квартира є неподільною, належну [PERSON] з сином частку в квартирі виділити в натурі неможливо, і останні погодились на отримання від [PERSON] грошової компенсації за неї. Рішенням апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2014 року було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] та її сина вартість ? частини квартири в розмірі 81403 грн. та припинено іх право власності на цю частку. Це в суді пояснив представник відповідачів, не заперечував позивач, це стверджується матеріалами оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2218/11967/12. Стягуючи з [PERSON] грошову компенсацію вартості належної відповідачам на праві спільної часткової власності частки квартири та вирішуючи житловий спір по суті, суд у такий спосіб забезпечив реалізацію житлового права [PERSON] та її сина. Судом також встановлено, що рішення апеляційного суду Хмельницької області від 16 травня 2014 року набрало законної сили з моменту проголошення. Однак, [PERSON] не тільки попередньо не вніс вартість частки квартири, що належала відповідачам, на депозитний рахунок суду, як це вимагає ст. 365 ЦК України, він і після проголошення рішення його добровільно не виконав. В зв'язку з цим рішення було звернуто до примусового виконання та до сих пір не виконано Це також стверджується поясненнями сторін та матеріалами справи. Як пояснив в суді позивач, за весь період в рахунок присудженої компенсації він сплатив лише 6 тис. грн. і в найближчий час не має наміру сплатити всю її суму. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача є передчасними, поскільки відповідачі, як власники ще не отримали компенсацію за належну їм частку в спірній квартирі, а норми ч. 2 ст. 405 ЦК України, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, не стосуються виниклих спірних правовідносин. Тим більше, що річний строк відсутності по місцю проживання, визначений ч. 2 ст. 405 КК України, також ще не пройшов, так як рішення суду винесено 16 травня 2014 року. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed