Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Миронівської районної державної адміністрації Київської області, відділу Держземагенства у Миронівському районі Київської області, Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю, визнання права власності на земельну ділянку у порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] року померла [PERSON], яка за життя зробила заповітне розпорядження на користь позивача. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на все належне їй майно, у тому числі на земельну ділянку площею 2.70 га, яка розташована на території Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області з цільовим призначенням - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Будучи спадкоємцем за заповітом, позивач у встановлений законодавством строк фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном. Проте належним чином оформити спадщину не має змоги, оскільки Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-КВ №080711 виданий 28 вересня 1999 року, тобто вже після смерті [PERSON] У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явився, подав до суду заяву у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати у його відсутність. Представники Миронівської районної державної адміністрації, відділу Держземагенства у Миронівському районі Київської області, Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області у судове засідання не з'явилися, про час, день та місце розгляду справи повідомлені належним чином, проте подали до суду заяви, у яких просять розгляд справи проводити без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. За таких обставин суд вважає за можливе розгляд справи проводити у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] року в с.Яхни Миронівського району Київської області померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 20 лютого 2007 року виконкомом Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, яка складається, в тому числі, із земельної ділянки площею 2.70 га, розташованої на території Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області, цільове призначення - ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с.13). Єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується копією заповіту (а.с.12), копією спадкової справи (а.с. 46-61) та копією свідоцтва про одруження [PERSON] (дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с.10) Позивач у встановлений законом строк фактично прийняла спадщину, оскільки вступила в управління та володіння спадковим майном, розпорядилася ним, що підтверджується довідкою Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області №395 від 06.08.08 (а.с. 16). Згідно із рішенням 7 сесії 23 скликання Миронівської районної ради народних депутатів [PERSON] була власником земельної ділянки площею 2,70 га, розташованої на території Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується Державним актом на право приватної власності на землю серії 11-КВ №080711 (а.с. 13). Будучи спадкоємцем за заповітом, позивач не може належним чином оформити спадщину у зв'язку із тим, що Державний акт на право приватної власності на землю серії 11-КВ № 080711, виданий на підставі рішення 7 сесії 23 скликання Миронівської районної ради народних депутатів на ім'я [PERSON] був виданий 28 вересня 1999 року, тобто після смерті [PERSON] [INFO]. Листом Миронівської районної нотаріальної контори від 26.09.2014 року №863/02-14 позивач була повідомлена про відмову у видачі їй свідоцтва про спадщину у зв'язку із вищенаведеними обставинами (а.с. 15). Встановленим судом фактам відповідають спадкові правовідносини та правовідносини щодо набуття права власності на спадкове майно, які регулюються ст.ст. 328, 392, п. 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, ст.ст. 548, 549 Цивільного Кодексу УРСР. Відповідно до п. 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України, правила книги шостої ЦК України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. Отже, положення ЦК України можуть бути застосовані лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року (Лист ВССУ від 16.06.2013 року №24-753/0/4-13; абз. 3 п. 1 ППВСУ від 30.05.2008 року №7). З огляду на встановлені обставини, при вирішенні даного спору суд враховує норми цивільного законодавства, які діяли на час виникнення права на спадщину та на момент відкриття спадщини, зокрема положення ЦК УРСР 1963 року. На час відкриття спадщини ([INFO] року) після смерті [PERSON] діяли норми Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року, відповідно до ст. 549 якого визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Зазначені дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженням. Прийнята спадщина визнається належною спадкодавцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно п.1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він вступив в управління або володіння спадковим майном. Позивач є спадкоємицею померлої [PERSON] за заповітом, прийняла спадщину, фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, зазначені дії були вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини, що підтверджується довідкою Яхнівської сільської ради Миронівського району Київської області №395 від 06.08.08. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням їх цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. В порушення п. 3 Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах 04.05.1999 року №43 (чинної на час видачі державного акта) органом місцевого самоврядування Державний акт на право приватної власності на землю 11-КВ №080711 було видано уже після смерті [PERSON] Водночас, у суду відсутні підстави вважати, що прийняття рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та порядок складання державного акта (п. 2 зазначеної Інструкції) проведені з порушенням чинного законодавства. А тому право власності на земельну ділянку у спадкодавця виникло на момент відкриття спадщини і може бути успадковане. Згідно постанови Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 19 червня 2013 року у справі №6-57цс13 державні акти на право власності на земельні ділянки є документи, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. З огляду на зазначене визнання недійсним державного акта не тягне за собою втрату права власності не земельну ділянку, яке цей акт посвідчує. Вказана позиція суду також ґрунтується на роз'ясненнях, наданих в Листі ВССУ від 16.06.2013 року №24-753/0/4-13, згідно якого при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята. Проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст.. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов'язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов'язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. проте нормами цієї статті, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов'язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов'язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Якщо спадщина відкрилася у період чинності ЦК УРСР, застосовуються норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України, що відповідає правовій позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладеній у п. 3.1. Інформаційного листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. У відповідності до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини, відповідно до статті 1218 ЦК України, входять усі права та обов»язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч. 3 ст. 152 Земельного Кодексу України. За вказаних обставин суд приходить до висновку, що право [PERSON] на отримання у власність спадкового майна порушено і воно підлягає судовому захисту.

Outcome: approved