Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-14 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 1/3 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами на [ADDRESS] , як за колишнім членом колгоспного двору, а також право власності на 2/3 частини указаного будинку в порядку спадкування: 1/3 частини після батька [PERSON] , який помер [INFO] , та 1/3 частини вказаного будинку після матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Позов мотивовано тим, що вказаний житловий будинок належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] . Станом на 15\~квітня 1991\~року в цьому будинку крім голови двору проживала його дружина [PERSON] та син [PERSON] , які також мають право на частку в майні колгоспного двору, що становить 1/3 частини вказаного будинку. Голова колгоспного двору - [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті відкрилася спадщина на 1/3 частини цього будинковолодіння, яку він набув як колишній член колгоспного двору, але юридично не оформив. Спадкоємцями першої черги за законом після померлого [PERSON] були син [PERSON] та дружина [PERSON] , яка відмовилася від спадщини на користь позивача. [PERSON] померла [INFO] . Оскільки заповіту вона не залишила, то спадкоємцем за законом після її смерті на належну їй 1/3\~частини будинку, як колишнього члена колгоспного двору є її син, який прийняв спадщину, проте не оформив своїх спадкових прав. Нотаріус відмовив у вчиненні нотаріальної дії, оскільки житловий будинок має статус колгоспного двору. Позивач не має іншої можливості отримати свідоцтва про право на спадщину та зареєструвати своє право власності на нерухоме майно, тому за захистом своїх прав змушений звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 11\~серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху. Ухвалою Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 06\~вересня 2021\~року відкрито провадження у справі, ухвалено розглядати справу за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 08-30 год. 06 жовтня 2021 року, яке в подальшому відкладалося з різних причин, востаннє на 15 грудня 2021 року, 09-00 год. Представник позивача адвокат Гринь Л. В. подала заяву, в якій просила справу розглянути в її та позивача відсутність, позов підтримала. Представник відповідача селищний голова Лосинівської селищної ради Ніжинського району Чернігівської області подав заяву, в якій позов визнав, просив розглядати справу за його відсутності. Статтею 206\~ Цивільного процесуального \~кодексу України (далі ЦПК\~України) встановлено, що відповідач має право визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз`яснив Пленум Верхового Суду України у п. 24 постанови від 12\~червня 2009 року №\~2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Оскільки під час розгляду справи відповідач визнав позов у повному обсязі, і таке визнання позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову та ухвалення рішення в підготовчому засіданні. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу згідно із ч. 2 ст.\~247\~ЦПК\~України не здійснювалося. Судом установлено, що житловий будинок [ADDRESS] , зареєстрований на праві особистої власності в цілому як колгоспний двір, головою якого є [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок від 02 липня 1991 року, довідками КП «Ніжинське МБТІ» № 00032 та № 27 (а. с. 13, 14, 16). Станом на 15 квітня 1991 року в цьому будинку, крім голови двору [PERSON] , проживали [PERSON] та [PERSON] (а. с. 15). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 21 квітня 2010 року, виданим виконкомом Шатурської сільської ради Ніжинського району Чернігівської області (а. с. 17). Відповідно до наданої на запит суду копії спадкової справи № 531/2010, заведеної до майна [PERSON] , спадщину після його смерті прийняв його син [PERSON] . Спадкоємець частково оформив свої спадкові права, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Залишилася неуспадкованою 1/3 частини будинку [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть від 30 березня 2021 року серії [NUMBER] (а.\~с.\~21). Спадщину після її смерті успадкував її син [PERSON] . Спадкоємець частково оформив свої спадкові права, неуспадкованою залишилася 1/3 частини будинку [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю як колишньому члену колгоспного двору. Постановою державного нотаріуса Другої чернігівської державної нотаріальної контори Репех С. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на спадкові частини вказаного житлового будинку з будівлями і спорудами у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно та неможливістю встановлення належності нерухомого майна спадкодавцю. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК\~УРСР; у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР\~розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України\~\~від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15\~квітня 1991\~року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991\~року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але\~\~не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Крім того, згідно з роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України від 25 травня 1998 року № 15 «Про судову практику за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в майні. Після введення в дію Закону України «Про власність» 15 квітня 1991 року у всіх членів колгоспного двору виникло право власності на все його майно в рівних частинах, в тому числі і на будинок з господарськими спорудами, які відносилися до цього колгоспного двору. За змістом ст. 524 ЦК УРСР\~спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтями 1216, 1217, 1218 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з цим у п. 23 постанови від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» Пленум Верховного Суду України роз`яснив, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відмова в оформленні права власності на спірний будинок свідчить про наявність правових підстав для визнання цього права в судовому порядку. Положеннями ст. 15, 16\~ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, не може бути захищене в інший спосіб. Як передбачено ст. 328 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно зі ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.\~4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст.\~13\~ЦПК\~України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Зі справи вбачається, що станом на 15 квітня 1991 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не втратили права на вказане будинковолодіння, їхні частки є рівними по 1/3. Оскільки позивач прийняв спадщину в установленому законом порядку після смерті свого батька [PERSON] , якому належала 1/3\~частини спадкового будинку, та після смерті матері [PERSON] , якій належала 1/3\~частини, однак позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити спадщину у вигляді часток будинковолодіння, яке є колгоспним двором, то його права підлягають захисту в обраний ним спосіб. При цьому [PERSON] не втратив права на 1/3 частини вказаного будинковолодіння, як колишній член суспільної групи господарств - колгоспний двір. За таких\~обставин суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі. При цьому зі справи не вбачається, що набуття позивачем права власності на зазначене будинковолодіння порушує права та законні інтереси інших осіб.

Outcome: approved