Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-31 00:00:00

у серпні 2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача збитки, завдані внаслідок ДТП у розмірі 7082 грн 57 коп. та судові витрати на загальну суму 5908 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 24.08.2018 сталася ДТП в результаті якої транспортний засіб «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. [NUMBER] , отримав значні механічні пошкодження, а власнику [PERSON] завдано матеріальних збитків у зв`язку із чим постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2018 [PERSON] визнано винною особою у скоєнні зазначеного ДТП, після чого рішенням Святошинського районного суду м. Києві від 05.10.2020 вирішив стягнути з ПрАТ «СК «Євроніс Україна» несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 33202 грн 15 коп. та з ТОВ «Ламан Транс-Україна» різницю між фактичним розміром шкоди і належним страховим відшкодування у розмірі 16991 грн 18 коп., суму франшизи у розмірі 1000 грн 00 коп., а всього 17991 грн 18 коп., однак ПрАТ «СК «Євроніс Україна» не погоджуючись із зазначеним рішення в частині стягнення, було подано апеляційну скаргу, за результатами якої було постановлено змінити рішення суду в оскаржуваній частині, а саме стягнути із ПрАТ «СК «Євроніс Україна» на користь [PERSON] несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 25119 грн 58 коп. на підставі чого страховою компанією було сплачено в межах страхової відповідальності позивачу 63666 грн 25 коп., таким чином залишилася несплачена сума в рамках здійснення відновлюваного ремонту транспортного засобу, яка складає 7082 грн 57 коп. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 30.08.2021 відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Заявлена позивачем до стягнення сума складає 7082 грн 57 коп., що за своїм розміром не перевищує двісті п`ятдесят розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, визначених граничним за вимогами ч. 5 ст. 274 ЦПК України. Відзив на позов відповідачем у визначений термін не надано. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що [PERSON] 24.04.2018 приблизно о 13 год. 55 хв. Рухаючись по Кільцевій дорозі, 12 керуючи автомобілем «Інтернаціонал 9200» д.н.з. [NUMBER] , не був уважним за кермом, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався бокового інтервалу та здійснив зіткнення з автомобілем марки «Сузіку» д.н.з. [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Постановою Святошинського районного суду м. Києва від 04.07.2018 [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу. Відповідно до п. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2020 присуджено до стягнення з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на користь [PERSON] невиплачену частину страхового відшкодування у розмірі 44337 грн 37 коп., а з ТОВ «Ламан Транс-Експрес» стягнено на користь позивача різницю між фактичним розміром шкоди і належним страховим у розмірі 17991 грн 18 коп. Постановою Київського апеляційного суду від 18.05.2021 рішення Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2020 змінено, шляхом стягнення з ПрАТ «СК «Євроінс Україна» на користь [PERSON] несплачену частину страхового відшкодування у розмірі 25119 грн 58 коп., пеню у розмірі 6994 грн 66 коп., 3% річних у розмірі 756 грн 83 коп та інфляційні витрати у розмірі 477 грн 26 коп. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із висновку експерта від 22.03.2021 №СЕ -19/111-20/61377-АВ вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. [NUMBER] становить 63666 грн 25 коп., при цьому вартість відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу складає 121851 грн 20 коп. Крім цього, в рішенні Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2020 та постанові Київського апеляційного суду від 18.05.2021 встановлено, що позивачем здійснено відновлювальний ремонт транспортного засобу «Suzuki Grand Vitara» д.н.з. [NUMBER] , на суму у загальному розмірі 88740 грн 00 коп., тобто різниця між фактичним розміром відновлювального ремонту і належною страховою виплатою становить 16991 грн 18 коп., яку й просить стягнути з ТОВ «Ламана Транс Експрес», з яким [PERSON] на момент вчинення ДТП перебував у трудових відносинах, працював водієм на «International 9200I», д.н.з. [NUMBER] . На підставі чого з ТОВ «Ламана Транс Експрес» стягнено на користь [PERSON] суму матеріального збитку у розмірі 17991 грн 18 коп., а тому зазначені обставини було встановлено та враховано, зокрема, судом першої інстанції у рішенні суду. Позивач звернувся до ТОВ «ЛАМАН Транс-Експрес» із претензією вих. №С/21/14 від 18.06.2021 про виплату відшкодування шкоди завданої внаслідок ДТП, згідно якої просив відшкодувати збитки у розмірі 7082 грн 57 коп., оскільки залишається не вирішеним питання щодо відшкодування решти коштів: 88740 грн 00 коп. - 63666 грн 25 коп. - 17991 грн 18 коп. = 7082 грн 57 коп. Слід зазначити, що зауважень щодо тих чи інших приєднаних доказів від сторін не надходило, а тому суд вважає, що докази є належними та допустимими. Як передбачено ч. ч. 1-3 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала Згідно з ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ч.1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.12.2018 у справі №426/16825/16-ц зроблено висновок про те, що особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) з особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, не є суб`єктом, який несе відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. У цьому випадку таким суб`єктом є законний володілець джерела підвищеної небезпеки - роботодавець. Отже, шкода, завдана внаслідок ДТП з вини водія, що на відповідній правовій підставі керував автомобілем, який перебуває у володінні роботодавця, відшкодовується саме володільцем цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний висновок викладено у постанові ВС № 205/5571/15-к (не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки у зв`язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела). У постанові Верховного суду від 26.06.2018 №61-9547св18 визначено, що системний аналіз ст.ст. 1192, 1194 ЦК України дає підстави для висновку, що фактичний розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню потерпілому включає як реальну вартість пошкодженого майна, так і витрати потерпілого на виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі (відновлювальний ремонт транспортного засобу). Відповідно до ч. 3 п. 6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» № 4 від 01.03.2013, зокрема, не вважається особою, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, якщо з нею укладено цивільно-правовий договір. Відповідно до положень законодавства, відповідач зобов`язаний відшкодувати матеріальну шкоду, завдану його працівником позивачу. Таким чином, правила регулювання деліктних зобов`язань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обов`язок. З аналізу змісту глави 82 ЦК України убачається, що законодавець розрізняє поняття «особа, яка завдала шкоду» та «особа, яка відповідає за шкоду». За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Така конструкція цивільно-правової відповідальності надає потерпілому можливість більш ефективно та оперативно захистити свої права та інтереси. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості суб`єктного складу відповідальних осіб (коли обов`язок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу - власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого суб`єкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким суб`єктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким суб`єктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у зв`язку з виконанням своїх трудових (службових) обов`язків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Зазначений висновок узгоджується і з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України та ч. 2 ст. 1187 ЦК України. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). У такому випадку обов`язок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Таким чином, положення ст.ст. 1187, 1188 ЦК України є спеціальними по відношенню до ст. 1167 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. Отже, зважаючи на ті обставини, що позивач не може безпосередньо звернутися до особи, з вини якої трапилося ДТП, тобто безпосередньо до водія, який керував транспортним засобом, оскільки на той момент він виконував трудові обов`язки, проте має повне право звернутися до відповідача, який не є винуватцем ДТП, проте в силу встановлених законом імперативних приписів зобов`язаний нести відповідальність за завдану шкоду працівником, який перебував з відповідачем у трудових відносинах. Таким чином з відповідача на користь позивача, підлягає до стягнення різниця між фактичним розміром шкоди та вартістю відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, встановленого висновком судового експерта №СЕ-19/111-20/61377-АВ від 22.03.2021, та сумою раніше сплаченого відшкодування. Позивач звертаючись до суду, просив стягнути з відповідача суму судових витрат, до якої відносяться витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн 00 коп. з приводу чого слід зазначити наступне. На підтвердження понесених витрат, пов`язаних із наданням із наданням професійної правничої допомоги, позивач надав договір про надання юридичних послуг №32/10/18-ЮП/IL від 31.10.2018 згідно п. 4.1. за послуги надані страховим юристом, замовник сплачує кошти у розмірі, який зазначається в Додатку №1 до цього Договору. Так, згідно акту виконаних робіт №1 від 25.08.2021 адвокатом надано такі послуги: юридична консультація 0,5 годин сума - 500 грн 00 коп.; юридична експертиза документів 0,5 годин - 500 грн 00 коп.; збір доказів 1,0 година - 1000 грн 00 коп.; підготовка претензії про виплату страхового відшкодування 1,0 година - 1000 грн 00 коп.; підготовка та подання до суду позовної заяви 2,0 години - 2000 грн 00 коп. На підтвердження оплати зазначених послуг, позивачем надано квитанцію до прибуткового касового ордера №99 від 25.08.2021, згідно якого сума до сплати складає 5000 грн 00 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. Частиною 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» передбачено, що договір про надання правової допомоги визначено як домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно зі ст. 30 «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду від 06.03.2019 у справі №922/1163/18, від 07.09.2020 у справі № 910/4201/19. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг) виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. За змістом ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Верховний Суд дотримується позиції (постанови КГС ВС від 07.08.2018 у справі № 916/1283/17, від 30.07.2019 у справі № 902/519/18), що у застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, який, однак, повинен ґрунтуватися на більш чітких критеріях, визначених у частині четвертій статті 126 ГПК України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка зазначає про неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності цим критеріям заявлених витрат. Крім того, Верховний Суд у своїх рішеннях зазначив, що для визначення суми відшкодування необхідно послуговуватися критеріями реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та необхідності) та розумності їхнього розміру, зважаючи на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін (постанови КГС ВС від 10.10.2018 у справі № 910/21570/17, від 14.11.2018 у справі № 921/2/18, додаткова постанова КГС ВС від 11.12.2018 у справі № 910/2170/18, від 10.10.2019 у справі № 909/116/19, від 18.03.2021 у справі № 910/15621/19, постанова ВП ВС від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц). Для підтвердження наведеної позиції Верховний Суд звертається до критеріїв, які застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі 27 Огляд судової практики КГС ВС ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Відповідно до частин 5 та 6 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може за клопотанням іншої сторони зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Отже, у розумінні положень частини 4 ст. 137 ЦПК України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, є можливим лише на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (постанова ОП КГС ВС від 03.10.2019 у справі № 922/445/19, постанови КГС ВС від 27.11.2020 у справі № 911/4242/15, від 12.11.2020 у справі № 910/3233/18). Як убачається з аналізу судової практики Верховного Суду (постанови КГС ВС від 24.01.2019 у справі № 910/15944/17, від 19.02.2019 у справі № 917/1071/18), якщо суд під час розгляду клопотання про зменшення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу (заперечень щодо розміру стягнення витрат на професійну правничу допомогу) визначить, що заявлені витрати є неспівмірними зі складністю справи, наданим адвокатом обсягом послуг, витраченим ним часом на надання таких послуг, не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їх розміру та їх стягнення становить надмірний тягар для іншої сторони, що суперечить принципу розподілу таких витрат, суд має дійти висновку про зменшення заявлених до стягнення з іншої сторони судових витрат на професійну правничу допомогу. Отже, зважаючи на вищевикладені обставини, а також докази надані позивачем про надання професійної правничої допомоги, суд вважає, що вказана вимога підлягає частковому задоволенню, шляхом зменшення розміру судових витрат у розмірі 2500 грн 00 коп., оскільки заявлена сума є неспівмірною зі складністю справи з даним обсягом адвокатом послугами, які не відповідають критерію реальністю таких витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати у розмірі 908 грн 00 коп. На підставі вище викладеного,

Outcome: approved