Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Пирятинської міської об`єднаної територіальної громади до Пирятинської міської ради Полтавської області та [PERSON] про визнання недійсним рішення сесії Пирятинської міської ради, визнання недійсним державного акту, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що рішенням 48 сесії Пирятинської міської ради 5-скликання від 28.05.2009 у приватну власність [PERSON] передано земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] за рахунок земель промисловості, кадастровий номер 5323810100:50:018:0130. Вказаним рішенням змінено цільове призначення земельної ділянки та передано останню в приватну власність [PERSON] всупереч вимог закону. Відведення земельної ділянки у власність для індивідуального будівництва було здійснено у порушення положень Генерального плану населеного пункту м. Пирятин, відповідно до якого цільове призначення земель було визначено як землі промисловості. Земельна ділянка була сформована за рахунок зміни її цільового призначення, а площа та межі земельної ділянки були сформовані вже після передачі земельної ділянки у приватну власність в ході розроблення документації із землеустрою. Передача у приватну власність земельних ділянок громадянам та юридичним особам із земель запасу у разі коли межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) не встановлені або коли під час передачі у приватну власність відбувається зміна її цільового призначення, здійснюється на підставі розроблених проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. Разом з тим, всупереч вимог законодавства Пирятинською міською радою передано земельну ділянку у власність відповідача взагалі без отримання дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки, без його розроблення та затвердження. Технічна документація із землеустрою була розроблена вже після прийняття рішення про передачу земельної ділянки у власність та всупереч положень ч. 9 ст. 118 ЗК України не містить погодження санітарно-епідеміологічного органу. Враховуючи викладене, підстав для передачі у приватну власність земельної ділянки зі зміною цільового призначення на землю для індивідуального будівницта в органу місцевого самоврядування не було. Враховуючи вказані факти, оспорюване рішення Пирятинської міської ради підлягає визнанню недійсним, а земельна ділянка має бути повернута у комунальну власність. Звернення прокурора до суду в інтересах держави з вимогою про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки обґрунтовує інтересами територіальної громади м. Пирятин, які було порушено Пирятинською міською радою, яка діяла всупереч вимог закону. За таких обставин суспільним інтересом звернення прокурора до суду є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання - надання у приватну власність земельної ділянки зі зміною цільового призначення земель всупереч вимог містобудівної документації в межах санітарно-захисної зони, без розроблення проекту землеустрою та без погодження санітарно-епідеміологічного органу. На підставі викладеного просить суд визнати недійсним рішення 48 сесії 5 скликання Пирятинської міської ради від 28.05.2009, яким передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , кадастровий номер 5323810100:50:018:0130; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 549966, виданий 27.11.2009 головою Пирятинської міської ради; зобов`язати [PERSON] повернути у власність Пирятинської ОТГ в особі Пирятинської міської ради земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1 га (кадастровий номер 5323810100:50:018:0130); стягнути з відповідачів судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 13 754,80 грн. Відповідач [PERSON] 19.02.2020 подала відзив на позовну заяву, в обґрунтування якого зазначила, що вона ніякого відношення до тих порушень, що вчинили органи публічної влади не має. Користуючись своїм конституційним правом відповідно до чинного законодавства вона звернулася із заявою до Пирятинської міської ради аби отримати в безоплатну приватизацію земельні ділянки. Отримавши рішення, нею були проведені всі необхідні заходи, що від неї вимагали органи публічної влади, аби на законних підставах отримати земельні ділянки під приватизацію. Звертаючись до Пирятинської міської ради, як до органу, що здійснює свої повноваження відповідно до чинного законодавства та у відповідності до ч. 2 ст.19 Конституції України відповідач вважала, що останні діють в межах чинного законодавства. Вважає, що припинення її права на земельну ділянку та неотримання відшкодування є порушенням норм ЗК України і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Підстави припинення права власності на земельну ділянку встановленні ст. 140 ЗК України, перелік є вичерпним і дана ситуація цим переліком не передбачена. Відповідач не може нести негативні наслідки у зв`язку з порушенням процедури прийняття рішення органами влади чи місцевого самоврядування. Вказує, що прокурор не мав права звертатися до суду з цим позовом в інтересах держави. Не маючи доказів бездіяльності органу місцевого самоврядування та посадових осіб, прокурор не має права подавати позов до суду, безпідставно «забираючи» це право в Пирятинської міської ради, тим самим втручаючись в їх законну діяльність. Зазначила також на пропуск прокурором строків позовної давності при зверненні до суду. Так як прокурор у справі не є самостійним позивачем, а виступає в інтересах держави в особі конкретного органу, то строк позовної давності необхідно обраховувати з часу, коли саме відповідний орган довідався, чи міг довідатися про порушення його права чи особу, яка його порушила. При цьому, на думку відповідача, держава в особі Держгеокадастру, який є правонаступником Державного агентства земельних ресурсів, повинна була довідатись про факт прийняття спірних розпоряджень з моменту оформлення проектів землеустрою та видачі йому державних актів про право власності на земельні ділянки, тобто ще у 2009-2010 роках, оскільки саме до повноважень Держгеокадастру належить погодження та подальше збереження всіх проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, реєстрація державних актів про право власності на земельні ділянки, а також ведення Державного земельного кадастру, який і містить усю інформацію щодо виділених земельних ділянок. Крім того, Пирятинська міська рада не могла не знати про вибуття з її користування спірних земельних ділянок, оскільки саме вона ще у 2009 році надала згоду на вилучення з її користування згаданих земельних ділянок, достовірно знаючи про порушення земельного законодавства, мала можливість вжити заходи щодо усунення порушень законодавства, звернутися з відповідним позовом до суду. Просить відмовити у задоволені позовних вимог в частині визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки з підстав пропуску строку позовної давності. У поданій прокурором відповіді на відзив зазначено, що прокурор мав повноваження звернутися до суду з вказаним позовом в інтересах держави. Так в даному випадку, суспільний інтерес полягає у негайному відновленні інтересів держави в особі Пирятинської міської об`єднаної територіальної громади в частині повернення земельної ділянки, що безперечно становить суспільний інтерес та вимагає негайного реагування з боку органів прокуратури. За таких обставин, з даним позовом до суду звернувся прокурор в інтересах держави в особі Пирятинської міської об`єднаної територіальної громади. Щодо тверджень про порушення прокурором строків позовної давності, зазначив, що як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного і того самого моменту. Коли прокурор звертається до суду у разі порушення або загрози порушення інтересів держави за відсутності відповідного органу державної влади, органу місцевого самоврядування чи іншого суб`єкта владних повноважень, до компетенції якого віднесені повноваження щодо захисту таких інтересів, позовна давність починає обчислюватися з дня, коли він довідався або міг довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. Про порушення інтересів держави прокурору стало відомо з акту перевірки ГУ Держгеокадастру у Полтавській області від 25.04.2019 №296 ДК/0401/АП/09/01/-19. Раніше органи прокуратури не мали об`єктивної можливості довідатися про порушення або загрозу порушення інтересів держави, оскільки відомості про проведення прокурорської перевірки за фактом порушення законодавства при передачі земельної ділянки у власність - відсутні, а кримінальне провадження розпочато у 2018 році - тобто в межах строку позовної давності. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача зазначив, що особа не може нести весь тягар відповідальності за неправомірні дій з боку державних органів, які і стали причиною звернення позивача до суду, при відсутності порушень з її боку. Також, не маючи доказу бездіяльності територіальної громади, громадських організацій, органу місцевого самоврядування та посадових осіб, прокурор не має права подавати позов до суду, безпідставно «забираючи» це право у вищевказаних осіб, і тим самим грубо порушуючи Конституцію України та Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні», втручаючись в їх законну діяльність. Захищаючи інтереси громади, позивачем не надано доказів, що громада не знала про порушення свого права, оскільки саме представники громади (депутати) і приймали відповідне рішення і чітко знали про свій майновий стан. Прокурор протягом 2009-2014 років був наділений правом проводити перевірки будь-яких рішень місцевих рад, а також контролюючих органів, які відповідають за погодження, отримання громадянами у приватну власність земельних ділянок. Тобто, прокурор міг дізнатись про порушення прав держави, за захистом яких він звернувся до суду, одразу після винесення оскаржуваних рішень міської ради та передачі земельних ділянок відповідачеві. Тобто строк подання позову пропущений без поважних причин і суд повинен за заявою сторони застосувати до спірних правовідносин строки позовної давності. Представник позивача - прокурор Пирятинського відділу Лубенської місцевої прокуратури Рожко І.С. у судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Зазначив, що оспорюваними рішеннями Пирятинської міської ради відповідачу було передано у приватну власність для будівництва та обслуговування житлових будинків та господарських споруд земельні ділянки за рахунок земель, які віднесені містобудівною документацією (зокрема Генеральним планом міста Пирятин, що діяв на той час) до цільового призначення землі промисловості. Вказана обставина також зазначена у довідці Пирятинської міської ради № 902/02-33 від 13.03.2019. Тобто, всупереч вимогам закону Пирятинською міською радою проведено зміну цільового призначення земель, яка не відповідає генеральному плану населеного пункту. Крім того, земельні ділянки відповідачу було надано в порушення вимог закону, без розроблення проекту землеустрою щодо земельної ділянки, які на час прийняття рішення ще не були сформовані. Зазначив, що прокуратурою вказані порушення були виявлені у 2019 році, після надходження акту перевірки Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області. У 2019 році також було внесено відомості до ЄРДР за фактом незаконної передачі вказаних земельних ділянок у приватну власність. Таким чином, прокурором, який звернувся з позовом в інтересах держави, не було пропущено строк звернення до суду. Також зазначив, що земельна ділянка, які надана [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд більше 10 років не використовувалась нею за призначенням. Представник відповідача - Пирятинської міської ради Полтавської області Соловйов Р.Ю. у судовому засіданні позов прокурора в інтересах територіальної громади м. Пирятина визнав. Представник відповідача визнав, що спірні земельні ділянки були віднесені до земель промисловості, оскільки згідно даних містобудівної документації, станом на час винесення рішення Пирятинської міської ради, там знаходилися складські території, що належали колишній Нафтобазі. При передачі земельних ділянок у власність для індивідуального будівництва та ведення особистого селянського господарства необхідно було змінити їх цільове призначення та затвердити проект землеустрою. Ця вимога закону не була виконана, тому оспорювані рішення міської ради дійсно є неправомірними. Відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явилися. Представник відповідача - адвокат Міщенко Ю.О. надав 12.03.2021 до суду заяву про проведення судових засідань без його участі та без участі відповідача. Зазначає, що враховуючи всі надані необхідні аргументи та заперечення щодо заявлених вимог позивача відносно відповідача [PERSON] , а також установлену практику суду по розгляду аналогічних справ, заперечує проти задоволення позовних вимог відносно визнання недійсним державного акту та повернення земельної ділянки. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи із наступного. За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням сорок восьмої (позачергової) сесії Пирятинської міської ради Полтавської області (п`ятого скликання) від 28.05.2009 вирішено передати безоплатно у приватну власність земельну ділянку, у тому числі [PERSON] , площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд по [ADDRESS] (а.с. 23). На підставі вищезазначеного рішення Пирятинської міської ради [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №549966 від 27.11.2009, відповідно до якого останній є власником земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5323810100:50:018:0130 (а.с.9) по [ADDRESS] . Відповідно до Акту перевірки дотримання вимог земельного законодавства, щодо об`єкту - земельної ділянки № 296-ДК/0401/АП/09/01/-19 від 25 квітня 2019 року земельна ділянка з кадастровим номером 5323810100:50:018:0130 станом на 2009 рік відносилась до комунальної власності, категорія земель за основним цільовим призначенням (код 200) - землі житлової та громадської забудови, з цільовим призначенням - 16.00 землі запасу (земельні ділянки кожної категорії земель, які не надані у власність або користування громадянам чи юридичним особам). В акті зазначено, що рішення Пирятинської міської ради від 28.05.2009 було прийняте з порушенням вимог статті 118 Земельного кодексу України та ст.ст. 50, 51, 56 Закону України «Про землеустрій» (а.с.11-13). З листа Пирятинської міської ради Полтавської області № 902/02-33 від 13 березня 2019 року вбачається, що станом на 28 травня 2009 року передані рішенням сесії Пирятинської міської ради у приватну власність фізичним особам 11 земельних ділянок, які відповідно до генерального плану м. Пирятин 1986 року відносилися до складської території, а згідно з Класифікацією видів цільового призначення земель, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 23.07.2010 № 548 - до земель промисловості (а.с. 10). Статтею 122 ЗК України передбачено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Згідно з частиною шостою статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, зокрема для ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), у межах норм безоплатної приватизації, подають заяву до відповідної районної або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У заяві зазначаються бажані розміри та мета її використання. Відповідна місцева державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає заяву, і в разі згоди на передачу земельної ділянки у власність - надає дозвіл на розробку проекту її відведення (частина сьома статті 118 ЗК України). Порядком розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26 грудня 2004 року № 677 (чинним на час виникнення спірних правовідносин), передбачалося, що проект відведення земельної ділянки не розробляється лише у разі, коли земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається в користування або безоплатно передається у власність чи набувається у власність на підставі цивільно-правових угод без зміни її цільового призначення (пункт 2). В усіх інших випадках розроблення проекту землеустрою є обов`язковим. Таким чином, у разі передачі у приватну власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, межі якої не встановлені в натурі або цільове призначення якої змінюється, обов`язковим є розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Судом встановлено, що спірна земельна ділянка у власність відповідача [PERSON] була передана Пирятинською міською радою без отримання попереднього дозволу на розроблення проекту відведення земельної ділянки. В порушення вимог ст. 118 Земельного кодексу України, встановлення меж спірної земельної ділянки та виготовлення технічної документації, відбулося вже після передачі земельної ділянки у приватну власність. За основним цільовим призначенням відповідно до частини першої статті 19 ЗК України (чинної станом на час передачі земельної ділянки) землі України поділяються на певні категорії, серед яких до різних категорій віднесено землі сільськогосподарського призначення (підпункт «а»), землі житлової та громадської забудови (підпункт «б») та ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення. Виходячи з положень частини другої статті 19, статей 80, 83 ЗК України землі кожної із цих категорій можуть перебувати або у власності (користуванні) громадян чи юридичних осіб, або у запасі (землі державної чи комунальної власності). Відповідно до ст. 38 Земельного кодексу України (в редакції 2009 року, станом на час передачі земельної ділянки у власність) до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування. Відповідно до частини першої статті 21 Закону України «Про основи містобудування» (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначення територій і вибір земель для містобудівних потреб здійснюється на підставі затвердженої містобудівної документації, місцевих правил забудови з урахуванням планів земельно-господарського устрою. Містобудівна документація - це затверджені текстові і графічні матеріали, якими регулюється планування, забудова та інше використання територій (частина перша статті 17 Закону України «Про основи містобудування»), з урахуванням яких визначається цільове призначення земель (абзац четвертий статті 1 Закону України «Про планування і забудову територій», який був чинним на час прийняття оскарженого рішення). Системний аналіз вищевказаних норм права дає змогу прийти до висновку, що за відсутності рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування цільове призначення земельної ділянки може визначатися на підставі даних містобудівної документації, у тому числі за фактичним використанням землі. Тому суд відхиляє доводи представника відповідача [PERSON] про те, що цільове використання земельної ділянки комунальної власності визначається виключно на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування. Рішенням 48 сесії Пирятинської міської ради (п`ятого скликання) від 28.05.2009 було вирішено передати [PERSON] безоплатно у приватну власність земельну ділянку, площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Хоча, виділена у приватну власність земельна ділянка, відповідно до норм чинного на 2009 рік законодавства, не входила до категорії земель житлової та громадської забудови згідно даних містобудівної документації. Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою. Реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Окрім того, наявність затвердженого плану зонування території або детального плану території є обов`язковою в ході погодження проекту зміни цільового призначення. Процедура зміни цільового призначення земельної ділянки включає 4 етапи: розроблення документації із землеустрою, погодження проекту землеустрою, затвердження проекту та внесення відомостей до Державного земельного кадастру. Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України). Цільове призначення земельної ділянки, яка в подальшому була передана безоплатно у приватну власність [PERSON] , значилась як земля промисловості. Рішенням Пирятинської міської ради відповідачу передано у власність земельну ділянку площею по 0,10 га по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Статтями 116, 118, 121 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) не передбачено можливості приватизації (отримання безоплатно у власність) земельної ділянки з цільовим призначенням промисловості. Відповідно до ст. 39 ЗК України використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. При передачі спірної земельної ділянки у власність [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд Пирятинська міська рада порушила процедуру, визначену земельним законодавством, виділивши у власність земельні ділянки зі зміною цільового призначення, що не відповідає генеральному плану населеного пункту та суперечить також положенням статей 20, 21, 38, 39 ЗК України (у редакції на час прийняття відповідного рішення). Таким чином, виходячи з наданих суду доказів, якими визначено правовий статус спірної земельної ділянки, Пирятинська міська рада, надаючи безоплатно для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд відповідачу земельну ділянку із земель промисловості, порушила порядок зміни їх цільового призначення та діяла не в межах повноважень, наданих їй законодавством, чим порушила права територіальної громади й законні інтереси держави. Тому рішення Пирятинської міської ради від 28.05.2009 в частині передачі у власність відповідача вказаної земельної ділянки повинне бути визнане недійсним, оскільки право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку було набуте з порушенням вимог законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 393 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації (частина перша статті 125 ЗК України у редакції, чинній на час видання державного акта). Відповідно до частини першої статті 126 ЗК України (у редакції, чинній на час видання державного акта), право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Оскільки, державний акт на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5323810100:50:018:0130 серії ЯИ № 549966 від 27.11.2009, було видано відповідачу на підставі незаконного рішення органу місцевого самоврядування, такий документ також повинен бути визнаний недійсним. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно без достатньої правової підстави, зобов`язана його повернути. Особа зобов`язана повернути майно й тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Виходячи із обставин справи, земельна ділянка, яка надана у власність відповідача [PERSON] на підставі рішення органу місцевого самоврядування, що визнане судом недійсним, підлягають поверненню до територіальної громади міста Пирятин в особі Пирятинської міської ради. Щодо заперечень відповідача про відсутність з її боку порушень закону при отриманні у власність земельної ділянки та протиправне позбавлення її права власності на неї, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що рішення Пирятинської міської ради від 28.05.2009 про передачу земельних ділянок у власність [PERSON] прийняте з порушенням вимог закону, отже порушені інтереси держави у сфері земельних відносин, охорони та забезпечення раціонального використання земельних ресурсів. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до сталої практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (серед багатьох інших, рішення у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня2009 року, «Трегубенко проти України» від 02 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії (принципи), які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинне здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Критерій пропорційності передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» - це наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання критерію пропорційності при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява № 43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, установивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а з урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Адже певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані з протиправною поведінкою самого набувача майна. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, не вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності відповідача критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля, водні ресурси є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Встановлення та зміна цільового призначення земельних ділянок може здійснюватись виключно відповідно до вимог закону та у встановленому порядку, порушення якого має наслідком скасування таких розпоряджень (стаття 21 ЗК України), а тому звернення прокурора в інтересах держави із цим позовом відповідає критерію законності, з урахуванням також того, що відповідач не мала перешкод у доступі до законодавства і могла передбачити негативні для неї наслідки у зв`язку із його порушенням. Крім того, витребування земельної ділянки у відповідача не порушуватиме принцип пропорційності втручання у його право власності. Відповідач [PERSON] протягом 10 років з моменту отримання права власності на земельну ділянку для індивідуального будівництва не вчинила жодних дій щодо використання наданої їй ділянки за цільовим призначенням, що свідчить про наявність справедливого балансу суспільного інтересу громади, який спрямований на задоволення соціальної потреби у відновленні законності, у використанні земельної ділянки за цільовим призначенням та приватними інтересами відповідача, яка в даному випадку при задоволенні позовних вимог щодо повернення земельної ділянки у власність громади не буде нести індивідуального і надмірного тягаря. Отже, за обставинами цієї справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав вважати невиправданим втручання держави у право власності [PERSON] на земельну ділянку, оскільки таке втручання відповідає легітимній меті щодо задоволення суспільного та публічного інтересу. Щодо позовної давності, яку просить застосувати відповідач, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Отже, позовна давність є строком для пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Перебіг позовної давності починається від дня, коли про порушення права держави або про особу, яка його порушила, довідався або міг довідатися прокурор, лише у таких випадках: 1) якщо він довідався чи міг довідатися про таке порушення або про вказану особу раніше, ніж держава в особі органу, уповноваженого нею здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах; 2) якщо держава не наділила зазначеними функціями жодний орган. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 362/44/17. Звернувшись до суду із позовом у січні 2020 року, прокурор не пропустив позовну давність, оскільки він звернувся до суду за захистом як порушених інтересів територіальної громади м. Пирятина, так і суспільних, публічних інтересів, за відсутності іншого органу, який згідно із законом уповноважений на захист цих інтересів, і набув процесуальні права позивача. Про порушення інтересів територіальної громади м. Пирятина та інтересів держави прокурор довідався після проведення проведення перевірки дотримання вимог земельного законодавства Головного управління Дергеокадастру у Полтавській області у квітні 2019 року та внаслідок витребування і ретельного дослідження всієї землевпорядної документації. Отже позов поданий прокурором в межах строків позовної давності. Крім того, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у справі від 17 лютого 2020 року № 391/1217/14-ц (провадження № 61-11197сво18) погодився з висновком апеляційного суду про те, що пункт 4 частини першої статті 268 ЦК України у редакції, чинній на час ухвалення оскаржуваного судового рішення, за своєю суттю направлений на захист прав власників та інших осіб від держави і не поширюється на позови прокурора, які пред`являються від імені держави про захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади. Вказаний висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах: від 16 вересня 2015 року у справі № 6-68 цс 15, від 28 вересня 2016 року у справі № 6-832 цс 16, від 30 листопада 2016 року у справі № 6-413 цс 16 і є незмінною судовою практикою. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги першого заступника керівника Лубенської місцевої прокуратури Полтавської області до Пирятинської міської ради Полтавської області та [PERSON] про визнання недійсним та скасування рішення сесії Пирятинської міської ради, скасування державного акту, витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння. При вирішенні питання щодо судових витрат суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, якою визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги прокурора задоволені повністю, стягненню з відповідачів на користь позивача підлягають витрати по сплаті судового збору в сумі 13 754 грн 80 коп., тобто по 6877 грн 40 коп. з кожного.

Outcome: approved