Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

У січні 2015 року позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до Дарницького районного суду м. Києва із позовом, уточнивши який, просив стягнути з відповідача достроково заборгованість за кредитним договором від 20.09.2007 р. у розмірі 160 367, 61 грн. з підстав, передбачених ст. ст. 526, 527, 530, 1050, 1054 ЦК України. В судовому засіданні представник позивача Мазуренко Т.В. позовні вимоги підтримала та на їх обгрунтування суду пояснила, що 20.09.2007 року між банком та відповідачем було укладено кредитний договір, згідно якого відповідач отримав кредит у розмірі 300 000, 00 грн. на строк до 20.09.2017 року. Оскільки, відповідач своєчасно згідно умов договору та визначеного графіку грошові кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом та відсотками відповідачу не надавав та відповідно до законодавства банк має право достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Також представник позивача посилався на той факт, що відповідач в порушення умов кредитного договору своєчасно не здійснив регулярний щомісячний платіж, а саме 20.04.2010 року у розмірі 4878, 39 грн., а з 21.04.2010 р. позивачем стали нараховуватись штрафні санкції, пеня та інші витрати, при цьому наступні щомісячні платежі, які вносились позивачем 20 числа кожного місяця зараховувались в рахунок погашення заборгованості частково, з урахуванням штрафних санкцій та на залишок кожного місяця нараховувались додаткові штрафні санкції. Просив суд стягнути з відповідача на користь позивача достроково заборгованість за кредитним договором згідно наданого розрахунку у розмірі 160 367, 61 грн. Аналогічну позицію підтримали у судовому засіданні представники позивача Стадніков Д.В., Вижги В.В., Огієнко А.А. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав з мотивів його недоведеності і безпідставності та на обґрунтування своєї позиції посилався на те, що 20.04.2010 року ним було сплачено суму за погашення кредиту у розмірі 4878, 39 грн. і відповідно до умов договору він кожного місяця сплачує заборгованість у зазначених договором розмірах за таких умов у банку немає підстав для вимоги дострокового погашення кредиту. Вважає, що банком штучно створено заборгованість, якої фактично не існує на даний час. Також посилався на те, що стороною позивача не надано суду передбачених законом підстав, а також належних доказів для задоволення позову . Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та документи, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.09.2007 року між позивачем ПАТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір про іпотечний кредит № KIL0GI0000000301, згідно якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 300 000, 00 грн. на строк до 20.09.2017 року (а.с. 7-10). Відповідно до п.п. 1.3, 2.4 договору - кредит надається строком погашення не пізніше 20.09.2017 року. Позичальник зобов'язується щомісячно до 20 числа кожного місяця, починаючи з наступного після укладання цього договору, здійснити погашення кредиту та сплачувати нараховані кредитом відсотки ануїтетними платежами в сумі не менше 4878, 39 грн. шляхом внесення готівки до каси кредитора або шляхом безготівкових перерахувань на рахунок [NUMBER] відкритий у кредитора. Зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача встановлено, що - початок строку нарахування пені, а в подальшому інших штрафних санкцій є 21.04.2010 р. Підставою початку нарахування пені відповідачу став факт несвоєчасного кредитного платежа, здійсненого відповідачем, який відповідач повинен був здійснити 20.04.2010 р. у розмірі 4878, 39 грн., але не здійснив у визначений строк. В подальшому відповідно до умов договору при простроченій заборгованості - кошти, потраплять на рахунок спочатку йдуть на погашення простроченої заборгованості, а потім на черговий платіж. Відповідно до розрахунку за договором від 20.09.2007 року з урахуванням заборгованості за процентами, пені та штрафних санкцій станом на 06.10.2015 року загальна заборгованість складає 160 367, 61 грн. (т. 2 а. с. 83-86). Відповідно до ст. 10 ЦПК України - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності, сторони мають рівні права щодо подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ст. 11 ЦПК України - суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України -кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст. 58-59 ЦПК України. Згідно ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 527 ЦК України - боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги. Статтею 530 ЦК України визначено строк (термін) виконання зобов'язання. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ст. 1050 ЦК України - якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1054 ЦК України - за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 2.6 договору визначено, що при надходженні від позичальника коштів у рахунок погашення кредиту та відсотків за користування ним виконання зобов'язань здійснюється у черговості відповідно до умов договору. Як вбачається із платіжних доручень відповідач [PERSON] з жовтня 2007 року по листопад 2015 року своєчасно сплачує кредит відповідно п. 2.4 договору (т. 1 а.с. 34-136, т. 1 а.с. 229-234, т. 2 а.с. 1-112, т. 3 а.с. 105-106). Крім того, 20.04.2010 року на рахунок банку [NUMBER], який указано у п. 2.4 договору відповідачем [PERSON] через банківський термінал, належний позивачу, було перераховано через термінал ануїтетний платіж в розмірі 4 879 грн. (т. 1 а.с. 64). Зазначену обставину, а саме факт своєчасного виконання своїх зобов'язань за кредитним договором відповідачем, не заперечував у судовому засіданні представник позивача, але пояснював, що оскільки 20.04.2010 р. був вихідним днем - зазначені кошти надійшли на рахунок банку тільки 21.04.2010 р. а на кредитний рахунок відповідача тільки 22.04.2010 р. а тому 21.04.2010 р. відповідачу вже були нараховані штрафні санкції, на її думку, правомірно. Крім того, листом від 16.03.2010 року банк повідомляв відповідача [PERSON] про невиконання ним зобов'язань щодо страхування предмету забезпечення, передбачених п. 5.3.10 договору від 20.09.2007 року (т. 1 а.с. 137). В свою чергу [PERSON] було направлено відповідь про здійснення ще в жовтні 2009 року чергових платежів по страхуванню (т. 1 а.с. 138). В листах, адресованих банком на адресу [PERSON] зазначено про наявність простроченої заборгованості станом на 03.09.2010 року в розмірі 4 980, 85 грн. та станом на 20.08.2010 року в розмірі 5090, 61 грн. (т. 1 а.с. 158-159). Переписка між ТОВ КБ «Приватбанк» та [PERSON] продовжувалась впродовж 2010 та 2011 років. Банк посилався на те, що позичальник не виконує умови договору, а відповідач спростовував те, що ним належним чином виконуються прийняті на себе зобов'язання за вказаним договором як щодо сплати ануїтетного платежу в розмірі 4878, 39 так і щорічної страхової сплати страхових премій на загальну суму 3140 00 грн. (т. 1 а.с. а.с. 137-165, 169-191, 222-228). Відповідно до кредитної виписки банк - 22.03.2010 року та 20.09.2010 року повторно утримував кошти із внесених платежів [PERSON], також за період 21.04.2010 року по 19.11.2010 року банк утримав за рахунок платежів 1 951, 36 грн. пені, дана обставина призвела до щомісячного заниження сум сплачених на погашення тіла кредиту та процентів. (т. 1 а.с. 166). Відповідач [PERSON] звертався з заявами від 08.09.2012 року та 23.04.2013 року до правоохоронних органів про вчинення злочину службовими особами банку (т. 2 а.с. 157, 168). Банк листом-відповіддю на неодноразові звернення відповідача [PERSON] щодо вжиття заходів по припиненню порушення умов вищевказаного кредитного договору з боку позивача , визнав , що прострочена заборгованість за договором про іпотечний кредит від 20.09.2017 року утворилась внаслідок того, що у 2010 році відбулось помилкове списання страхових платежів, які нібито було повернено [PERSON] 22.06.2010 року (т. 1 а.с.223). Відповідно до п. 29 Постанови № 5 Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» - при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Передбачене статтею 1050 ЦК право кредитодавця вимагати від позичальника дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, є самостійним. Реалізація такого права жодним чином не залежить від пред'явлення кредитодавцем вимог про розірвання кредитного договору відповідно до положення статті 651 ЦК. Аналіз наведених обставин та вимог закону, дозволяє суду зробити висновок про те, що позивачем не надано суду належних доказів прострочення відповідачем повернення чергової частини кредитних коштів, а саме 20.04.2010 р. та набуття права вимагати дострокового повернення кредитних коштів зі сплатою процентів, пені та інших штрафних санкцій у розмірі 160 367, 61 грн. А тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з мотивів його безпідставності та необґрунтованості. Разом з тим, обговорюючи позицію представника позивача, суд не приймає до уваги його посилання на той факт, що,оскільки відповідачем було внесено черговий платіж 20.04.2010 р., який був вихідним днем - зазначені кошти надійшли на рахунок банку тільки 21.04.2010 р. а на кредитний рахунок відповідача тільки 22.04.2010 р., а тому 21.04.2010 р. відповідачу правомірно вже були нараховані штрафні санкції, оскільки ані умовами кредитного договору ані іншими законами не передбачений обов'язок відповідача завчасно вносити зазначені платежі, якщо день такого внесення припадає на вихідний день. А тому нарахування штрафних санкцій відповідачу позивачем з 21.04.2010, спрямування подальших місячних платежів на погашення зазначених санкцій, а також подальше нарахування таких санкцій на залишок кредиту згідно наданого позивачем розрахунку суд визнає безпідставним та таким, що не ґрунтується на вимогах закону. Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на відхилення позовних вимог судові витрати стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed