Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ «ЛК «Авто Лайф» про захист прав споживача за договором фінансового лізингу. На обґрунтування позовних вимог зазначав, що 2 грудня 2016 року між ним і ТОВ «ЛК «Авто Лайф» було укладено договір фінансового лізингу № 1488 з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді трактора МТЗ моделі «82.1.26» вартістю 477 000 грн (17865,17 дол. США) та передати цей трактор у користування [PERSON], що у свою чергу зобовязало його сплачувати ТОВ «ЛК «Авто Лайф» за користування трактором періодичні (лізингові) платежі. 2 грудня 2016 року на виконання договору фінансового лізингу [PERSON] сплатив ТОВ «ЛК « Авто Лайф» платіж в розмірі 47700 грн. Однак після цього позивач дізнався, що сплачена сума виявилася комісією за організацію угоди, а не частиною оплати вартості транспортного засобу, як йому пояснювала менеджер компанії. Відповідач усупереч домовленості не придбав і не надав у користування позивача предмет лізингу. [PERSON] вважав, що договір фінансового лізингу не відповідає вимогам діючого законодавства, відповідач уклавши даний договір та вчинивши дії на його виконання шляхом отримання від позивача коштів авансового платежу порушив законні права та інтереси як споживача. У звязку із тим, що відповідач за недійсним договором, без належних правових підстав, набув грошові кошти позивача у розмірі 47700 грн, повернути їх в добровільному порядку відмовився, чим порушив законні права позивача та інтереси як споживача. Ураховуючи наведене, [PERSON] посилаючись на укладання спірного договору відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії) на надання фінансових послуг, недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення договору, просив визнати недійсним вказаний договір та стягнути з ТОВ «ЛК «Авто Лайф» на його користь 47700 грн сплачених за договором коштів. У судовому засіданні позивач позов підтримав з наведених у ньому підстав. Відповідач повторно не забезпечив явку уповноваженого представника на судове засідання, повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за відсутності його представника та клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. Таким чином, Суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності відповідача на підставі наявних у ній доказів та зі згоди позивача ухвалити заочне рішення відповідно до положень статей 169, 197, 224 Цивільного процесуального кодексу України /далі ЦПК України/. Поряд з цим, на адресу суду відповідач ТОВ «Лізингова компанія «Авто Лайф» надавав заперечення проти позовних вимог /ас. 71-77/, за змістом яких просив у позові відмовити за необґрунтованістю. Зокрема, зазначив, що при укладенні спірного договору фінансового лізингу сторонами було досягнуто згоди по всіх істотних умовах, про що свідчить підписання Позивачем кожної сторінки самого Договору, додатків до нього, заяви від 2.12.2016 та сплати комісії за організацію угоди. При підписанні Договору позивачем було сплачено Комісію за організацію угоди у розмірі 47700 грн. Відповідно до п. 1.7 Договору обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після оплати Позивачем трьох складових, які чітко визначені в Договорі: Комісії за організацію угоди, Авансового платежу, Комісії за передачу предмета Лізингу в розмірі 3 % від вартості Предмета Лізингу. Останні дві складові Позивач не сплатив, тим самим не виконав передбачений Договором обовязок, тому відсутні підстави для надання предмету лізингу. Крім цього, відповідач указує, що займається виключним видом господарської діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу без набуття спеціального статусу фінансової діяльності, оскільки на час укладення Договору фінансового лізингу від 2.12.2016 № 1488 був відсутній правовий механізм для отримання ТОВ ліцензії. Посилаючись на положення Цивільного кодексу України щодо свободи договору та свободи підприємницької діяльності, що не заборонена законом, спірний договір, на переконання відповідача, відповідає приписам Закону України «Про фінансовий лізинг», його норми є спеціальними, а Закон України «Про захист прав споживачів» носить загальний характер, тому укладений сторонами Договір жодним чином не обмежує права позивача як Лізингоодержувача, і твердження останнього, що умови розділу 12 Договору є несправедливими, не відповідає дійсності. Також, на переконання відповідача, відсутні підстави для нотаріального посвідчення договору фінансового лізингу, оскільки за відсутності у даному договорі ознак договору найму транспортного засобу до передання його у користування лізингоодержувачу у відповідності до частини другої статті 806 та частини другої статті 799 ЦК України, не вимагається його нотаріального посвідчення. Згідно до статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях Цивільного кодексу України / надалі -ЦК України/, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Крім того, Верховний Суд України в своєму Листі від 01.04.2014 «Аналіз практики застосування судами статті 16 ЦК України» значив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Заслухавши учасників судового розгляду, розглянувши позовну заяву, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено і таке підтверджується матеріалами справи, що 02 грудня 2016 року між ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 1488 з додатками, за яким лізингодавець зобов'язується придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді МТЗ моделі «82.1.26» вартістю 477 000 грн (17865,17 дол. США) та лізінгоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізінгу та сплачувати лізінгові платежі згідно умов договору. Згідно умов договору відповідно до п. 1.7. статті 1 визначено, що предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 30 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця: Комісії за організацію Угоди; Авансового платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4. ст. 9 даного Договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.6. ст. 9 даного Договору. Згідно п. 1.7 договору трактор передається у користування [PERSON] не пізніше 30 робочих днів з моменту сплати ним на рахунок товариства авансового платежу в розмірі 50 % вартості предмета лізингу, комісії за організацію і оформлення даного договору в розмірі 10 % вартості предмета лізингу та комісії за передачу трактора в розмірі 3 % від вартості предмета лізингу. 2 грудня 2016 року на виконання договору фінансового лізингу [PERSON] сплачено ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» авансовий платіж в розмірі 47700 грн, після чого між сторонами було підписано Договір фінансового лізингу № 1488 від 2 грудня 2016 року. Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів (ч. 1 ст. 807 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно з частиною першою статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За змістом частини першої статті 808 ЦК України якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, заміни, безоплатного усунення недоліків, монтажу та запуску в експлуатацію тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець (постачальник) та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. За приписами статті 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Статтею 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено права та обов'язки лізингоодержувача. Згідно із статтею 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Згідно із статтею 21 Закону України «Про захист прав споживачів» крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. За змістом частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно п. 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватися лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Згідно з частиною першою статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом встановлено про відсутність ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що суперечить вимогам законодавства. Згідно з частиною другою статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно з частиною першою статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Аналогічна позиція викладена в Постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року справа № 6-2766цс15, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковими для всіх субєктів владних повноважень та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Таким чином, суд на підставі належним чином оцінених доказів (стаття 212 ЦПК України) встановив відсутність наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб. При цьому судом також встановлено, що договір фінансового лізингу від 2 грудня 2016 року № 1488 укладений між сторонами, нотаріально посвідчено не було. Суд розглядає справу у відповідності до вимог статті 11 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, наданих сторонами у відповідності до вимог статей 60, 137 ЦПК України. З огляду на викладене, позов є обґрунтованим і підставним до задоволення. Доводи відповідача судом не взяті до уваги, оскільки вони лише зводяться до переоцінки доказів. Питання про судові витрати суд вважає за необхідне вирішити в порядку передбаченому статтею 88 ЦПК України відповідно до Закону України «Про судовий збір», що діяв на час подачі позову до суду /30.12.2016/, тому стягує з відповідача на користь позивача документально підтверджений судовий збір у розмірі 551 грн 20 коп. за подання позовної заяви

Outcome: approved