Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-21 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до Генерального прокурора України Луценка Ю.В., Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б., Державного казначейства України про стягнення компенсації за немайнову шкоду. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2005 року [PERSON] повідомляла неодноразово всіх Генеральних прокурорів України про вимагання посадовцями Національного технічного університету України «КПІ» неіснуючої заборгованості за послуги, що не надаються. 26.03.2015 заступнику Генерального прокурора України Д. Сакварелідзе надіслано заяву про скоєння злочину суддями, які винесли завідомо неправосудні рішення. Однак, направлена заява не внесена до ЄРДР. Також, 29.06.2017 [PERSON] звернулася із запитом, на який так і не отримала відповідь. Позивач зазначає, що такими діями йому спричинено немайнову шкоду, та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог просить стягнути на його користь 6 413 грн. 00 коп. - інфляцію та 3% річних; 369 грн. 16 коп. та 46 671 грн. 24 коп. немайнової шкоди. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 06.09.2017 відкрито провадження у справі. У судовому засіданні 22.03.2018 представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, просила позов задовольнити. Представник відповідача Генерального прокурора України Луценка Ю.В. та Генеральної прокуратури України - Гудзя О.М. у судовому засіданні 22.03.2018 заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Представник прем'єра-міністра України Гройсмана В.Б. - Штокман А.І. у судовому засіданні 22.03.2018 заперечив щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити. Державне казначейство України свого представника в судове засідання не направило, про розгляд справи повідомлялося належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника Генеральної прокуратури України та Генерального прокурора України Луценка Ю.В., представника прем'єра-міністра України Гройсмана В.Б. визнав можливим розгляд справи за відсутності представника відповідача Державного казначейства України. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, представника Генеральної прокуратури України та Генерального прокурора України Луценка Ю.В., представника прем'єра-міністра України Гройсмана В.Б., з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів в матеріалах справи, надходить до наступних висновків. Обґрунтовуючи позовні вимоги до Генеральної прокуратури України позивач посилається на те, що [PERSON] 26.03.2015 звернулась до заступника Генерального прокурора України Сакварелідзе Д. із заявою про вчинення злочину суддями Солом'янського районного суду м. Києва, Апеляційного суду м. Києва, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ при розгляді справи №760/2636/13-ц. Однак, відомості за вказаною заявою від 26.03.2015 не внесено до ЄРДР. У зв'язку з вказаним порушенням, позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь 6 413 грн. 00 коп. - інфляцію та 3% річних; 369 грн. 16 коп. та 46 671 грн. 24 коп. немайнової шкоди. Водночас, суд звертає увагу на те, що із заявою про вчинення злочину зверталася [PERSON], однак, з позовом про відшкодування моральної шкоди звертається [PERSON] Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України (далі по тексту - ЦПК України), завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Отже, чинним процесуальним законодавством передбачено право особи звернутися до суду саме за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Таким чином, моральна шкода підлягає відшкодуванню в судовому порядку у разі, якщо її завдано безпосередньо особі, яка звертається з позовом до суду, водночас, з матеріалів справи вбачається, що позивачем оскаржуються дії відповідачів щодо порушення прав [PERSON] Окрім того, відповідно до вимог ч.ч. 1, 3 ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України, на досудовому провадженні заявником може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. З урахуванням викладеного, скаржник не обмежений правом на оскарження бездіяльності, яка полягає у невнесенні відповідних відомостей до ЄРДР, у порядку, передбаченому КПК України. Позовні вимоги, заявлені до Генерального прокурора України Луценка Ю.В., позивач обґрунтовує здійсненням ним службових повноважень на займаній посаді. Зокрема, позивач зазначає, що в день призначення Генеральним прокурором України Луценка Ю.В., останньому були направлені заяви та докази скоєння злочинів суддями. Поряд з цим, Луценка Ю.В. призначено на посаду Генерального прокурора України 12.05.2016, що вбачається з Указу Президента України П. Порошенка «Про призначення Ю. Луценка Генеральним прокурором України» №209/2016 від 12.05.2016, однак, [PERSON] зверталася із зазначеною заявою 26.03.2015, тобто, у період, коли Луценко Ю.В. не займав посаду Генерального прокурора України. Позовні вимоги, заявлені до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б., позивач обґрунтовує тим, що [PERSON] 29.06.2017 звернулась до Прем'єр-міністра України Гройсмана В.Б. із запитом, на який відповідь так і не отримала. Знову ж таки, суд наголошує на тому, що особа, права якої порушено, не позбавлена права звернення до суду за захистом своїх прав, водночас, позивач оскаржує дії щодо не надання відповіді на запит [PERSON], тобто, [PERSON] не може вважатися належним позивачем, оскільки, в матеріалах справи не міститься обґрунтованих доводів про те, яким чином порушуються його права. Поряд з цим, в матеріалах справи міститься відповідь на звернення від 29.06.2017 Національного технічного університету «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» від 31.08.2017 №0450/338ю на підставі листа Міністерства освіти і науки від 25.07.2017 №1/11-7465, отже, спростовуються доводи позивача в частині ненадання відповіді на звернення та порушення Закону України «Про звернення громадян». Водночас, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст. 1174 Цивільного кодексу України (далі по тексту - ЦК України). Відповідно до ст. 1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до цієї норми, обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-440цс16 від 25.05.2016. Такий підхід відповідає вимогам ст. 56 Конституції України, що передбачає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадових і службових осіб органів державної влади або місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Положеннями п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 роз'яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань з урахуванням у кожному конкретному випадку вини відповідача та інших обставин. Зокрема, ураховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, наслідки тілесних ушкоджень, істотних вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Таким чином, виходячи з встановлених обставин справи та вимог чинного законодавства, які регулюють спірні правовідносини сторін, оскільки, позивачем не надано жодного доказу того, що йому завдано моральну шкоду діями чи бездіяльністю відповідачів, зокрема, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження факти порушення прав позивача, завдання йому моральних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідачів, позивачем не надано доказів наявності моральної шкоди, протиправності діяння чи бездіяльності відповідачів, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням відповідачів та вини відповідачів в її заподіянні, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи вищевикладене, на підставі ст.ст. 23, 1174 ЦК України, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31 березня 1995 року, та

Outcome: dismissed