Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

У січні 2014 року позивачка [PERSON] звернулась до суду із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого вказувала на те, що 1 лютого 2009 року між нею та відповідачкою [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого вона під розписку надала відповідачці грошові кошти у розмірі 2000 доларів США без визначення строку повернення даної суми коштів. Через деякий час [PERSON] повернула їй грошові кошти в розмірі 1030 доларів США й відповідно на час звернення до суду неповернутий борг становить 970 доларів США, що за офіційним курсом НБУ станом на 17 грудня 2013 року становить 7753 грн. 21 коп. Не зважаючи на те, що вищевказана розписка не містить кінцевої дати повернення боргу, вважає, що відповідачка позичені кошти повинна повернути їй на першу вимогу. З метою отримання від відповідачки суми залишку боргу за розпискою, 30 травня 2013 року вона звернулась до [PERSON] із письмовою вимогою про повернення заборгованості згідно розписки, яка відповідачкою була залишена без уваги й відповідно залишок коштів за договором позики відповідачка їй не повернула, чим порушила взяті на себе за договором позики зобов'язання. Посилаючись на вказане, уточнивши позовні вимоги, просила стягнути з відповідачки суму неповернутого боргу в розмірі 970 доларів США, в сумі еквівалентній у гривнях на день постановлення рішення суду, а також на підставі положень ст. 1048 ЦК України проценти за користування коштами за період з 2 лютого 2009 року по 17 грудня 2013 року та у зв'язку із порушенням зобов'язань на підставі ст. 1050 та ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми боргу за період з 29 червня 2013 року по 17 грудня 2013 року, а також понесені нею судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп. У судове засідання позивачка не з'явилась, надала суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності, а також вказала на те, що поданий нею позов підтримує в повному обсязі й відповідно, просила стягнути з відповідачки суму основного боргу за договором позики в сумі в гривневому еквіваленті відповідно до офіційного курсу гривні до долара США на день винесення рішення суду. Відповідачка та її представник, будучи неодноразово повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи, що підтверджуються повідомленнями, які містяться в матеріалах справи, в судове засідання не з'явились та не повідомили суду про причини своєї неявки. Разом з тим, на адресу суду були подані письмові заперечення, в яких відповідачка [PERSON] заперечувала факт написання розписки та отримання від позивачки у борг грошових коштів, а також вказувала на те, що не отримувала від позивачки письмової вимоги щодо повернення боргу. Просила в задоволенні позову відмовити. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Згідно із ч.1, 2 п.1 ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Як убачається з матеріалів справи, 1 лютого 2009 року між сторонами укладено договір позики, який оформлено розпискою, згідно якої відповідачка отримала у борг від позивача грошові кошти у розмірі 2000 доларів США. При цьому, даною розпискою не визначено кінцевої дати повернення боргу (а.с. 3). Свої зобов'язання по поверхню суми боргу відповідачка [PERSON] виконала частково, повернувши [PERSON] 1030 доларів боргу, що не заперечується позивачкою. Разом з тим, відповідачкою не повернуто кошти за договором позики в розмірі 970 доларів США, що і стало підставою для звернення з даним позовом. Так, згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Положеннями ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу № 6-63 цс 13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Зокрема, договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргову розписку чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, як встановлено судом, на підтвердження укладення договору позики позичальник надав позикодавцеві розписку, відповідно до якої [PERSON] 1 лютого 2009 року отримала у [PERSON] 2 000 доларів США А_1 (а.с. 3, 51). Відповідно до даної розписки від 1 лютого 2009 року, [PERSON] отримала гроші у [PERSON] в сумі 2 000 доларів США по договору позики (а.с. 51). Таким чином, досліджуючи боргову розписку, яка міститься в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що дана розписка незалежно від найменування документа є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов'язань й відповідно свідчить про існування між сторонами саме укладеного договору позики й відповідно є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідачки [PERSON], які містяться у письмових запереченнях на позов, як підставу для відмови в його задоволенні, заперечення останньою факту написання розписки та факту отримання грошових коштів, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 ЦПК України. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Стаття 57 ЦПК України зазначає, що доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експерта. Згідно із ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Крім того, відповідно до положень ст. 218 ЦК України заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитись письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків. Таким чином, ураховуючи вищенаведені положення закону не може доводитися свідченням свідків, а також поясненнями сторін не лише заперечення факту вчинення або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). При цьому, в ході судового розгляду відповідачка, зазначаючи, що розписку вона не складала, її не підписувала та коштів не отримувала, заявила клопотання про призначення у справі почеркознавчої експертизи. З метою сприяння всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, ухвалою суду від 15 травня 2014 року клопотання представника відповідачки задоволено та з метою встановлення належності відповідачці підпису та написання нею спірної розписки в справі було призначено судову почеркознавчу експертизу й відповідно зобов'язано відповідачку надати суду для проведення такої експертизи експериментальні зразки підписів, вчинені у 2009 році та відібрати у неї вільні зразки підпису та почерку. Разом з тим, з метою відібрання вільних зразків підпису та почерку, а також для надання експериментальних зразків підпису, відповідачка [PERSON] неодноразово викликалась до суду, а також попереджалась про наслідки ухилення від участі в експертизі, однак станом на 17 червня 2014 року до суду так і не з'явилась, а також не надала суду необхідні для проведення експертизи екперементальні зразки підпису та почерку і не надала вільних зразків, у зв'язку з чим провадження у справі було відновлено. Крім того, в подальшому, з метою проведення почеркознавчої експертизи, судом було також задоволено клопотання відповідачки про витребування від певних установ та організацій документів, в яких можуть міститись експериментальні зразки підпису відповідачки. Однак, станом на 21 серпня 2014 року ДПІ у м. Чернівцях та державним нотаріусом повідомлено, що будь-які документи, які б могли засвідчити вільні зразки підписів [PERSON] за період з 2009 по 2010 рік відсутні. До того ж, відповідачка [PERSON] у судове засідання, призначене на 21 серпня 2014 року, будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи не з'явилась і не повідомила причини своєї неявки, що позбавило суд можливості вирішити питання щодо уточнення переліку документів, які підлягають витребуванню, дати їх складання тощо і можливості повторного призначення експертизи. Так, відповідно до вимог ст. 146 ЦПК України, у разі ухилення особи, яка бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення може визнати факт, для з'ясування якого експертиза призначена., або відмовити у його визнанні. Оскільки відповідачка від проведення експертизи ухилилась й відповідно її поведінка на думку суду свідчить про свідоме та навмисне затягнення розгляду справи, суд вважає встановленим факт написання відповідачкою [PERSON] розписки від 1 лютого 2009 року та отримання за даною розпискою грошових коштів. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Як зазначала позивачка [PERSON] у поданому позові, відповідачка [PERSON] повернула їй у добровільному порядку за договором позики грошові кошти в сумі 1030 доларів США та на час звернення до суду сума заборгованості [PERSON] за договором позики становить 970 доларів США. 30 травня 2013 року [PERSON] з метою повернення суми боргу звернулась до відповідачки із письмовою вимогою - листом, в якому просила відповідача сплатити їй залишок суми заборгованості у розмірі 970 доларів США протягом 10 днів з моменту отримання цієї вимоги, який надіслано за місцем проживання відповідачки рекомендованим повідомленням (а.с. 4). Разом з тим, як встановлено судом, відповідачка [PERSON] дану вимогу залишила без задоволення та у визначений у вимозі строк, а саме протягом 10 днів з дня її отримання, так само й у передбачений ст. 1049 ЦК України строк, суму боргу не повернула. При цьому, факт існуючого боргу [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 970 доларів США жодними доказами в розумінні положень ст. ст. 10,60 ЦПК України відповідачкою не спростовано. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18 грудня 2009 року, законним платіжним засобом,обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку із цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резулятивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином, ураховуючи вищевказане, судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині повернення залишку суми боргу в розмірі 970 доларів США підлягають до задоволення й відповідно ураховуючи подану позивачкою заявою про стягнення суми основного боргу з урахування офіційного курсу гривні до долара США, встановленого станом на день винесення рішення суду, суд вважає, що на користь позивачки підлягає стягненню сума боргу в розмірі 970 доларів, що еквівалентно 12 719 грн. 40 коп. із розрахунку офіційного курсу НБУ гривні до долара США станом на 21 серпня 2014 року в розмірі 1311.2790 грн. за 100 дол. США. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу, тобто суму боргу, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Виходячи з того, що відповідачка [PERSON] залишила без задоволення вимогу позивача від 13 травня 2014 року щодо повернення суми боргу та у визначений у вимозі строк, а саме протягом 10 днів з дня отримання, так само й у передбачений ст. 1049 ЦК України строк, суму боргу не повернула, суд вважає, що на користь позивачки також підлягає стягненню сума 3% річних на підставі ст. 625 ЦК України. При цьому, три відсотки річних, що підлягають сплаті відповідачем на користь позивача нараховуються відповідно до ст. 625 ЦК України з наступного дня після терміну, до якого [PERSON] повинна була виконати зобов'язання, а ураховуючи вимоги позивачки 3 % річних підлягають нарахуванню саме з 29 червня 2013 року і є відповідальністю за несвоєчасне повернення позики. Таким чином, суд вважає також обґрунтованими й вимоги позивача про стягнення на її користь з [PERSON] трьох процентів річних від 970 доларів США, які відповідно до наданого розрахунку за період з 29.06.2013 року по 17.12.2013 року складають 16,03 долари США, що еквівалентно 128,13 грн. (970 доларів США (сума боргу) х 3 % х 201 (дні прострочення)/365/100). Щодо позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідачки процентів за договором позики, то суд зазначає наступне. Згідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що договір позики вважається безпроцентним, якщо: 1) він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; 2) позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Відповідно до правової позиції, висловленої у постановах Верховного Суду України № 6-79цс12 від 18 липня 2012 року та № 6-48цс12 від 30 травня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція, є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких є будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб'єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від суми позики (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Таким чином, за змістом ст. 1048 ЦК України договір позики може бути оплатним або безоплатним. Відносини позики вважаються оплатними, якщо їх безоплатний характер прямо не вставлений ЦК України, іншими законодавчими актами або умовами договору. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відтак, відсутність у договорі позики умови, яка б надавала право позикодавцю на одержання від позичальника процентів від суми позики, а також відсутність доказів про звернення позикодавця з вимогою про повернення позики, не позбавляє його права на отримання процентів. Таким чином, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами. Враховуючи викладене, з [PERSON] на користь [PERSON] в межах заявлених в цій частині позовних вимог також підлягає стягненню 399,98 доларів США процентів за користування коштами за період з 2 лютого 2009 року по 17 грудня 2013 року, виходячи з облікової ставки Національного банку України, що еквівалентно 3197 грн. 04 коп. із розрахунку вартості 100 доларів США в розмірі 799,30 грн. по офіційному курсу НБУ станом на 17 грудня 2013 року згідно наданого позивачем розрахунку (а.с. 6). За таких обставин, суд вважає, що з відповідачки [PERSON] належить стягнути на користь позивача сума основного боргу в розмірі 970 доларів США, що еквівалентно станом на 21 серпня 2014 року - 12 719 грн. 40 коп., проценти за користування коштами в сумі 3 197 грн. 04 коп. та три проценти річних в розмірі 128, 13 коп., а всього стягнути борг у сумі 16 044 грн. 57 коп. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст. 530, 533,625, 1046, 1047, 1048, 1049, 1050 ЦК України,

Outcome: approved