Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-26 00:00:00

У серпні 2015 року представник позивача звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення грошових коштів (а. с. 3-8). В обґрунтування заявлених вимог позивач та представник позивача у позовній заяві та у судовому засіданні посилалися на те, що 27 червня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMDN80000736132366 «Стандарт», за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 5\~550 доларів США для розміщення на депозитному з нарахуванням відсотків за ставкою 8,5% річних, строком на 185 днів по 27 грудня 2013 року включно. Вказаний договір було продовжено до 27 червня 2014 року. Відсотки за договором нараховувались до 27 березня 2014 року, після чого їх нарахування припинилось. На неодноразове звернення позивача до відповідача з заявами про сплату нарахованих відсотків та суми вкладу відповідачем вказані вимоги не були задоволені, тому позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд стягнути з відповідача грошовий вклад в розмірі 5\~920,13 доларів США, 8,5% річних за період з 27 березня 2014 року по 23 вересня 2015 року в розмірі 752,74 доларів США, інфляційні збитки за період з 28 червня 2014 року по 23 вересня 2015 року в розмірі 70\~740,53 грн. (а.с. 26-27). У судовому засіданні позивач та представник позивача заявлені вимоги підтримав, на їх задоволенні наполягали. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, проти їх задоволення заперечувала. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази надані представниками сторін, суд приходить до висновку щодо недоведеності позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до пояснень наданих сторонами у судовому засіданні, а також копій документів, 27 червня 2013 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір № SAMDN80000736132366 «Стандарт», за умовами якого позивач передав відповідачу грошові кошти у сумі 5\~550 доларів США для розміщення на депозитному з нарахуванням відсотків за ставкою 8,5% річних, строком на 185 днів по 27 грудня 2013 року включно. Вказану суму позивач перерахував до філіалу Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк», що підтверджується копією квитанції (зворот а.с. 9). На чисельні звернення позивача щодо повернення вкладу, нарахованих відсотків банком були проігноровані з посиланням а те, що «банк не може поновити операції по рахункам своїх клієнтів у звязку із окупацією території АР Крим та міста Севастополя, що зробила неможливою роботу банківської системи в регіоні». На підтвердження доводів про існування на час розгляду справи невиконаних грошових зобов'язань ПАТ КБ «Приватбанк» позивачем була надана копія довідки №11525938 від 04 листопада 2014 року, згідно з якою на рахунках [PERSON] відкритих в ПАТ КБ «Приватбанк» наявний залишок грошових коштів у сумі 5920,13 доларів США (а. с. 7). Проте дану довідку суд вважає недопустимим доказом, оскільки у суду є сумніви щодо належності та допустимості вказаного доказу, оскільки дана довідка видана начальником департаменту по координації роботи з клієнтами Кримського РУ ПАТ КБ «Приватбанк». Відповідно до ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відшкодування матеріальної та моральної шкоди, заподіяної внаслідок тимчасової окупації державі Україна, юридичним особам, громадським обєднанням, громадянам України, іноземцям та особам без громадянства, у повному обсязі покладається на Російську Федерацію як на державу, що здійснює окупацію. Так, загальновідомим є факт окупації Російською Федерацією території Автономної Республіки Крим, у зв'язку з чим 15 квітня 2014 року Верховною Радою України було ухвалено Закон України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території». На виконання вищевказаного Закону та ряду інших законів і нормативно-правових актів Правлінням Національного банку України 06 травня 2014 року було прийнято постанову № 260 «Про відкликання та анулювання банківських ліцензій та генеральних ліцензій на здійснення валютних операцій окремих банків і закриття банками відокремлених підрозділів, що розташовані на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя» (далі постанова НБУ № 260). Відповідно до п. 5 постанови НБУ № 260 банки, в тому числі ПАТ КБ «Приватбанк», зобов'язані припинити діяльність відокремлених підрозділів банків, розташованих на території Автономної Республіки Крим і міста Севастополя, та протягом місяця з дня набрання чинності цією постановою забезпечити закриття таких відокремлених підрозділів. Проте ще до прийняття постанови НБУ № 260 у квітні 2014 року окупаційною владою були прийняті рішення щодо припинення діяльності відокремлених підрозділів ПАТ КБ «Приватбанк» на території Республіки Крим, серед яких і філія Кримського регіонального управління ПАТ КБ «Приватбанк». Ухвалою судді Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 21 квітня 2014 року для забезпечення позову заступника прокурора Республіки Крим за захист інтересів невизначеного кола осіб до ПАТ КБ «Приватбанк» про припинення протиправних дій по невиконанню зобов'язань, що випливають з договорів банківського вкладу, майновий комплекс Філії «Кримське РУ ПАТ КБ «Приватбанк», права, що випливають з договорів, інші права, в тому числі права вимоги, передані в довірче управління Автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників», яка діє на підставі закону Російської Федерації № 39-ФЗ від 04 квітня 2014 року «О защите интересов физических лиц, имеющих вклады в банках и обособленных структурных подразделениях банков, зарегистрированных и (или) действующих на территории Республики Крым и на территории города федерального значения Севастополя». Ухвалою судді Центрального районного суду м. Сімферополя Республіки Крим від 04 червня 2014 року про заміну заходів забезпечення позову Автономній некомерційній організації «Фонд захисту вкладників», розташованій у м. Москва, фактично були надані права власника майнового комплексу ПАТ КБ «Приватбанк» в Автономній Республіці Крим. Враховуючи, що договорів банківського вкладу, зобов'язання за якими є предметом даного спору, укладалися в Автономній Республіці Крим, яка була окупована Російською Федерацією, до припинення окупації ПАТ КБ «Приватбанк» не може відповідати за даним позовом. За таких обставин суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі з огляду на їх недоведеність та безпідставність, що не позбавляє позивача права на підставі ч. 6 ст. 5 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» пред'явити вимоги до Російської Федерації як до держави, що здійснює окупацію. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, а також те, що позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», суд вважає за необхідне судові витрат по даній цивільній справі віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed