Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-02 00:00:00

У січні 2020 року до суду звернувся [PERSON] із вказаним позовом. На обґрунтування своїх вимог позивач вказав, що він є власником автомобіля марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] . В рамках кримінального провадження постановою старшого слідчого Лінійного відділу ст.. Харків-пасажирський УМВС України на південній залізниці було накладено арешт на вказаний автомобіль. Вироком Крюківського районного суду м Кременчука Полтавської області від 21.11.2012 року його було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді штрафу 6 000 грн. 00 коп. Вирок набрав чинності та ним виконано. За вироком суду йому було повернуто автомобіль марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] , але не вирішено питання щодо зняття арешту з майна. В грудні 2019 року він звернувся до Територіального сервісного центру МВС України № 5342 із заявою про зняття автомобіля з обліку, проте йому було відмовлено у зв`язку із накладеним на автомобіль арештом. Слідчий відділ, яким було накладено арешт на автомобіль ліквідовано. Наявність вказаного арешту на рухоме майно порушує право позивача на розпорядження вказаним автомоблем. Позивач надав суду клопотання про розгляд справи без його участі, просив позовні вимоги задовольнити повністю, зняти арешт з автомобіля; щодо стягнення судових витрат позивач відмовився. Представник Територіального сервісного центру МВС України № 5342 у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, направив на адресу суду відзив на позов, просив розгляд справи проводити без його участі. Проти позову заперечував, висловлюючи думку про те, що територіальний сервісний центр є неналежним відповідачем у справі. Представник Головного сервісного центру МВС України проти позову заперечував з тих підстав, що Головний сервісний центр МВС України не порушував прав позивача і належним відповідачем у справі є орган, який наклав арешт на автомобіль. Представник Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці у судове засідання не з`явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, письмово про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов суду не направив. Ухвалою судді від 04.02.2020 року відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 24.03.2020 року до участі у справі залучено в якості відповідача Головний сервісний центр МВС України, підготовчий розгляд справи закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Ухвалою суду від 05.06.2020 року до участі у справі залучено в якості відповідача Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці в особі ліквідаційної комісії Управління Міністерства внутрішніх справ України на Південно-Західній залізниці; задоволено клопотання представника Головного сервісного центру МВС України про розгляд справи в порядку відеоконференції. Ухвалою суду від 25.06.2020 року постановлено про розгляд справи в порядку відеоконференції. Суд, дослідивши зібрані у справі докази, встановив наступне. На підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] [PERSON] є власником автомобіля марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] . В рамках кримінального провадження постановою старшого слідчого Лінійного відділу ст.. Харків-пасажирський УМВС України на південній залізниці було накладено арешт на вказаний автомобіль. Вироком Крюківського районного суду м Кременчука Полтавської області від 21.11.2012 року [PERSON] було засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, до покарання у вигляді штрафу 6 000 грн. 00 коп. Вирок набрав чинності. За вироком суду йому було повернуто автомобіль марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] , але не вирішено питання щодо зняття арешту з майна. В грудні 2019 року позивач звернувся до Територіального сервісного центру МВС України № 5342 із заявою про зняття автомобіля з обліку, проте йому було відмовлено у зв`язку із накладеним на автомобіль арештом. Слідчий відділ ст.. Харків-пасажирський УМВС України на південній залізниці, яким було накладено арешт на автомобіль, ліквідовано. Ухвалою Крюківського районного суду м Кременчука Полтавської області від 21.01.2020 року у задоволенні клопотання позивача про скасування арешту з майна відмовлено з тих підстав, що він має звертатись в порядку цивільного судочинства. Крім того, під час розгляду справи суду стало відомо, що арешт на вказаний автомобіль також накладено старшим державним виконавцем Автозаводського ВДВС м. Кременчука ГТУЮ у Полтавській області Серажимом Д.С. 24.06.2016 року в порядку виконання виконавчого провадження № 51453756. Постановою державного виконавця Коротких Д.Г. від 14.11.2017 року виконавче провадження № 51453756 закінчено, припинено арешт майна боржника, накладений постановами від 24.06.2016 року, 19.08.2016 року на все нерухоме та рухоме майно. Вирішуючи позов, суд виходить з наступного: Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 2 ст. 16 Цивільного Кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути - припинення дії, яка порушує право. Статтею 41 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону № 175/97-ЕР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право свободи на безперешкодне користування своїм майном та закріплено право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно ч. 1 ст. 319, ч. 1 ст. 321 ЦК України власник має право володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. В своєму рішенні від 23 січня 2014 року по справі «East/West Alliance Limited» проти України» (остаточне 02/06/2014) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з усталеною практикою Суду стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Суд наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності урозумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Суд також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти. Як вбачається з наданих суду доказів, автомобіль марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] , належить позивачу на праві власності на законних підставах. Вироком суду автомобіль повернуто [PERSON] (а.с. 6-8). Суд приходить до висновку, що накладений арешт на майно, порушує права позивача. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що слід зняти арешт з автомобіля марки ВАЗ 21104, д.н.з. [NUMBER] . На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 263-265 ЦПК України, суд -

Outcome: approved