Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-11 00:00:00

У серпні 2014 року позивач звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] 2 761 гривню 18 копійок заборгованості за договором про надання юридичних послуг. В подальшому позивач подав заяву про збільшення позовних вимог, згідно якої просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість у розмірі 3 879 гривень 18 копійок. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначив, що постановою слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Левошко І.В. від 29.01.2013 року встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] у 2012 році укладено усний договір про надання юридичних послуг, згідно якого ФОП [PERSON] взяв на себе зобов'язання надати [PERSON] юридичні послуги, а остання - їх оплатити. 09.10.2012 року та 17.08.2012 року [PERSON] складено дві розписки на загальну суму 550 гривень, чим на думку позивача, підтверджується факт укладення між сторонами у справі договору про надання юридичних послуг, а також факт надання таких юридичних послуг [PERSON] [PERSON] Позивач зазначає, що факт невиконання взятих на себе зобов'язань відповідачем, підтверджується наявністю у позивача оригіналів двох розписок. У зв'язку із невиконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за усним договором, позивач поніс збитки у вигляді упущеної вигоди у сумі 237 гривень 40 копійок. Крім того, позивачем витрачено час - 2 години - на складення позовної заяви для звернення до суду за захистом порушеного права, у зв'язку із чим у грошовому виразі компенсація витрат на правову допомогу, яка має бути стягнута з відповідача, складає 974 гривні 40 копійок. Також, позивач вказує про завдання йому моральної шкоди, що виразилась у стражданнях через порушення його прав та невиконання договірних зобов'язань, погіршення самопочуття, постійних думках про шляхи вирішення даного питання, погіршення настрою, яку позивач оцінює у 1000 гривень. У судове засідання позивач не з'явився, просив суд розглянути справу у його відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явилась, була повідомлена судом про день та час судового засідання у справі у встановленому ст.ст. 75,76 ЦПК України порядку. Розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав У поданому позові, позивач вказує на те, що у грудні 2012 року між сторонами у справі укладено усний договір про надання юридичних послуг. При цьому зазначає, що факт існування договірних відносин встановлений постановою слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Левошко І.В. від 29.01.2013 року. На виконання вказаного договору позивачем надавались відповідачу юридичні послуги у виді консультацій, за які відповідач зобов'язувалась сплатити грошові кошти у розмірі 200 гривень та 350 гривень відповідно до наданих розписок від 17 серпня 2012 року та 09.10.2012 року відповідно. За наведених обставин та з посиланням на ст. 526 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3 879 гривень 18 копійок з урахуванням понесених збитків та моральної шкоди. Дійсно, як вбачається зі змісту ст. 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини (п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України). В силу вимог ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Згідно ст. 903 ч. 1 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд вирішує цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, суд вважає, що позивачем не доведено факт існування правовідносин між позивачем та [PERSON], а також надання будь-яких юридичних послуг та/або консультацій. Так, доводи позивача про існування правовідносин із відповідачем, ґрунтуються виключно обставинах, викладених у постанові слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Левошко І.В. від 29.01.2013 року про закриття кримінального провадження (а.с. 6), а також двох розписках від 17.08.2012 року та 09.10.2012 року (а.с. 7,8). Як вбачається зі змісту вказаної вище постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 29.01.2013 року, описова частина постанови відображає виключно лише зміст самої заяви [PERSON] до Голосіївського РУ ГУМВС України в м. Києві. Відповідно до положень ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи наведене, суд надходить до висновку про те, що в силу ч. 2 ст. 59 ЦПК України, постанова слідчого слідчого відділу Голосіївського районного управління Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві Левошко І.В. від 29.01.2013 року про закриття кримінального провадження, не є допустимим доказом існування договірних правовідносин між сторонами у справі. Крім того, суд критично ставиться до наданих [PERSON] розписок, складених від імені [PERSON], оскільки їх правдоподібність викликає у суду певні сумніви, однак ЦПК України не передбачає можливості суду перевірити вказані вище обставини з власної ініціативи. Також, суд звертає увагу на те, що позивачем не надано будь-яких доказів на підтвердження факту надання останнім юридичних послуг [PERSON] Частинами 1 та 2 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України, на підтвердження надання відповідачу послуг, їх виконання, і взагалі існування правовідносин між сторонами у справі, позивачем не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи наведені вище обставини, суд надходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з відповідача [PERSON] є необґрунтованими та недоведеними. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення з відповідача збитків та відшкодування моральної шкоди, то суд приходить до висновку, що вони не підлягають задоволенню, оскільки є похідними від позовної вимоги про стягнення заборгованості за договором про надання юридичних послуг. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed