Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-08 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначав, що 12 червня 2014 року уклав з публічним акціонерним товариством «Старокиївський банк» (далі - ПАТ «Старокиївський банк») договір банківського вкладу строком до 19 червня 2014 року. 19 червня 2014 року банк за згодою позивача закрив рахунок та згідно з умовами договору перерахував кошти на поточний рахунок позивача. Відповідно до банківської виписки станом на 11 вересня 2014 року залишок коштів на рахунку позивача становить 14 001, 15 доларів США. Починаючи з липня 2014 року позивач неодноразово звертався до банку за наданням інформації щодо повернення коштів, однак відповіді не отримав. 11 вересня 2014 року правлінням Національного банку України прийняло постанову про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» та призначення Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк». Для отримання коштів вкладники з 25 вересня 2014 року до 04 листопада 2014 року включно могли звернутись до установ банку-агента Фонду ПАТ «Банк «Київська Русь». Звернувшись до ПАТ «Банк «Київська Русь» позивач кошти не отримав та йому було запропоновано звернутись до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд). Звернувшись до Фонду позивач отримав відповідь про те, що договір, який він уклав з ПАТ «Старокиївський банк» є предметом кримінального провадження і виплати за цим договором призупинено. Після звернення до правоохоронних органів позивач отримав інформацію, що кримінального провадження відносно нього не проводиться. Вважаючи такі дії Фонду протиправними позивач звернувся до суду. 28 грудня 2018 року рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва, яке набрало законної сили, позовні вимоги позивача до Фонду про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено, однак Фонд створював усі умови для невиплати коштів позивачу. 18 листопада 2019 року позивач звернувся до Фонду для виплати гарантованої суми відшкодування за вкладом. 06 грудня 2019 року Фонд листом повідомив про те, що ПАТ «Старокиївський банк» ліквідовано, а вимоги кредиторів, що були незадоволені у зв`язку з недостатністю майна, вважаються погашеними і повноваження Фонду, як ліквідатора ПАТ «Старокиївський банк» припинено. Таким чином, Фонд, як державна установа, діючи в інтересах Держави прийняв рішення не виплачувати належні позивачу кошти за депозитним вкладом. 01 жовтня 2019 року представник позивача звернувся до Міністерства юстиції України щодо роз`яснення законодавства з питань діяльності Фонду. Заступник міністра юстиції надав відповідь про те, що органи державної влади та Національний банк України не мають права втручатись в діяльність Фонду щодо реалізації законодавства закріплених за ним функцій і повноважень. Таким чином, Держава сприяла дисбалансуванню банківської системи України та позбавила позивача права отримати кошти за банківським вкладом за судовим рішенням. Загальна сума збитків, заподіяних позивачу становить 16618 доларів США, з яких: 14000 доларів - сума вкладу; 350 доларів США - 0,5 річних проценти; 2 268 доларів США як три проценти річних за весь період прострочення. Європейська Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, Конституція України та судова практика Європейського Суду з прав людини закріплюють принцип відповідальності Держави перед людиною за свою діяльність. Відповідно до статті 3 Конституції України головним обов`язком Держави є утвердження і забезпечення прав і свобод людини, а статті 41 Основного Закону наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Таким чином внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави та відсутність чіткої налагодженої роботи державних органів позивача позбавлено належного йому майна. Ураховуючи те, що Кабінет Міністрів України як центральний орган виконавчої влади спрямовує та координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади та є відповідальним за здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, за виконання Конституції і законів України, за забезпечення проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики у державі - має бути відповідачем від імені Держави України за цим позовом. На підставі викладеного, позивач просив суд стягнути з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України завдану позивачу шкоду в сумі 16 618 доларів США. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 21 січня 2020 року в справі відкрито провадження та призначено підготовче судове засідання. 06 лютого 2020 року від Національного банку України надійшли пояснення на позовну заяву [PERSON] , в яких вказано про відсутність підстав для стягнення майнової шкоди з Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, оскільки позивач не надав доказів, які підтверджували факт порушення прав позивача діями або бездіяльністю Кабінетом Міністрів України. Позивач не надав будь-якого судового рішення (вироку), що підтверджує неправомірність (незаконність) прийняття рішення, вчинення дії чи бездіяльності КМУ, його посадовими чи службовими особами, що призвели до завдання шкоди позивачу. 13 лютого 2020 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до суду надійшли пояснення, в яких Фонд вказує на те, що позивач не зазначив, що договір банківського рахунку від 29 травня 2014 року №8325 та договір банківського вкладу від 12 червня 2014 року №06/1283-2014, операції з внесення грошових коштів по рахункам, відкритим на виконання вказаних договорів, які є предметом кримінального провадження, Банком визнані нікчемними відповідно до вимог ч.ч. 2, 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Тобто, позивач 07 листопада 2014 року був повідомлений про нікчемність вказаних договорів. Крім того, під час ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» Фонд діяв в межах своїх повноважень та відповідно до норм чинного законодавства. У зв`язку із закінченням процедури ліквідації зазначеного банку 25 вересня 2019 року внесено запис до Єдиного державного реєстру фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про державну реєстрацію припинення ПАТ «Старокиївський банк» як юридичної особи. Отже ліквідація банку вважається завершеною, а банк ліквідованим. І вже після ліквідації банку 25 жовтня 2019 року Голосіївський районний суд м. Києва постановив ухвалу про скасування арешту майна у кримінальному провадженні та скасував арешт з поточних рахунків, що належали позивачу. За таких обставин, позовні вимоги [PERSON] є незаконними і необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню. 27 березня 2020 року та 18 травня 2020 року від Кабінету Міністрів України надійшов відзив на позовну заяву [PERSON] , в якому представник відповідача вказує на те, що Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, якщо інше не передбачено договором або законом. Відповідно до норм чинного законодавства вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України. Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою. Банк за своїми зобов`язаннями відповідає всім своїм майном відповідно до законодавства України. З огляду на зазначене, відповідно до положень Законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність» держава в особі КМУ не наділена повноваженнями здійснення контролю за діяльністю банків та заборонено будь-яким чином втручатися у діяльність банків. Держава в особі КМУ не відповідає за зобов`язаннями банків. Таким чином, доводи позивача про стягнення з держави в особі КМУ грошових коштів у сумі 16 618 доларів США не узгоджується з положеннями Законів України «Про Кабінет Міністрів України» та «Про банки і банківську діяльність», є необґрунтованими, недоведеними та безпідставними, а позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення. Крім того, згідно з доводами позивача, про порушення свого права він дізнався 07 листопада 2014 року, коли отримав відмову у поверненні коштів. Позовна заява подана 17 січня 2020 року, тобто з пропущенням строку позовної давності на 2 роки і 2 місяці. Тому і з цих підстав у задоволенні позову слід відмовити. 30 березня 2020 року від позивача надійшли відповіді на відзив Фонду та Національного банку України, в яких позивач вказує на те, що Держава в особі її уряду має відповідати за заподіяні позивачу збитки (шкоду), спричинені відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав. Ухвалою суду від 26 травня 2020 року підготовче судове засідання закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 11 червня 2020 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. В судовому засіданні представник відповідача заперечував проти задоволення позову та просив відмовити у його задоволенні. В судовому засіданні представник Фонду гарантування вкладів фізичних осібта представник Національного банку України проти задоволення позову заперечували, просили про відмову в його задоволенні. Суд, заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, надані в справі докази в їх сукупності, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 12 червня 2014 року [PERSON] та ПАТ «Старокиївський банк» уклали договір банківського вкладу «Недільний» строком до 19 червня 2014 року на суму 14 000 доларів США, що підтверджується квитанцією від 12 червня 2014 року № 67086. Пунктом 2.2 зазначеного договору передбачена сплата процентів щомісячно шляхом їх перерахування на поточний рахунок клієнта № [NUMBER] , що був відкритий раніше в ПАТ «Старокиївський банк» відповідно до договору банківського рахунку від 29 травня 2014 року №8325. Згідно з пунктом 1.2 договору процентна ставка за договором становить 0,15 % річних. 19 червня 2014 року банк закрив рахунок № [NUMBER] та перерахував вклад на поточний рахунок [PERSON] з процентами. Станом на 11 вересня 2014 року залишок на рахунку [PERSON] становить 14001,15 доларів США. Банк кошти [PERSON] не повернув. Постановою Правління Національного банку України від 17 вересня 2014 року відкликано банківську ліцензію та ухвалено рішення про ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» й призначено Уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк». Для отримання коштів вкладники з 25 вересня 2014 року до 04 листопада 2014 року включно можуть звернутись до установ банку-агента Фонду ПАТ «Банк «Київська Русь». На звернення позивача до Фонду 07 листопада 2014 року Уповноважена особа Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» надала відповідь про те, що Фондом прийнято рішення про зупинення позивачу виплат гарантованої суми відшкодування коштів з підстав наявності фактів вчинення працівниками та клієнтами ПАТ «Старокиївський банк» дій, спрямованих на неправомірне отримання від Фонду гарантованої суми відшкодування коштів за вкладами. За даними фактами Фонд звернувся із заявою до Генеральної прокуратури України. Крім того, Фонд повідомив позивача про те, що договір банківського рахунку, укладений між [PERSON] та ПАТ «Старокиївський банк» 29 травня 2014 року №8325 та договір банківського вкладу від 12 червня 2014 року №06/1283-2014, операції з внесення грошових коштів по рахункам, відкритим на виконання вказаних договорів, які є предметом кримінального провадження, банком визнані нікчемними відповідно до вимог чч. 2, 3 статті 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». У липні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Уповноваженої особи Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» про зобов`язання вчинити дії. 07 серпня 2015 року Головне слідче управління Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] надало відповідь про те, що управлінням не проводиться досудове розслідування в кримінальному провадженні відносно вкладника [PERSON] та його причетність до вчинення кримінальних правопорушень не встановлено. Рішенням Окружного адміністративного суду м. Києва від 28 грудня 2018 року, яке набрало законної сили, позов [PERSON] задоволено. Зобов`язано Уповноважено особу Фонду на ліквідацію ПАТ «Старокиївський банк» подати до Фонду додаткову інформацію про [PERSON] , як вкладника, який має право на відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «Старокиївський банк» згідно договору від 12 червня 2014 року № 06/1283-2014 за рахунок коштів Фону. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 25 жовтня 2019 року скасовано арешт з поточного та депозитного рахунків, що належали позивачу, що накладений відповідно до ухвали слідчого суду Голосіївського районного суду и. Києва від 20 лютого 2017 року. 17 листопада 2019 року [PERSON] подав до Фонду заяву про виплату гарантованої суми відшкодування за вкладом, розміщеним у банку ПАТ «Старокиївський банк». На зазначену заяву Фонд надав відповідь про те, що [PERSON] включено до реєстру вкладників ПАТ «Старокиївський банк». Однак виплату призупинено, у зв`язку з накладенням арешту на його грошові кошти. Крім того, у зв`язку із завершенням процедури ліквідації ПАТ «Старокиївський банк» та відповідно до статті 52-1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» документи банку Уповноваженою особою Фонду передано в архів Національного банку України, тому повноваження Фонду щодо ПАТ «Старокиївський банк» припинені. Статтею 116 Конституції України визначені повноваження Кабінету Міністрів України, зокрема: 1)забезпечує державний суверенітет і економічну самостійність України, здійснення внутрішньої і зовнішньої політики держави, виконання Конституції і законів України, актів Президента України; 2) вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянина; 3) забезпечує проведення фінансової, цінової, інвестиційної та податкової політики; політики у сферах праці й зайнятості населення, соціального захисту, освіти, науки і культури, охорони природи, екологічної безпеки і природокористкримінального провадження, банком визнані нікчемними відповідно до ування; 4) розробляє і здійснює загальнодержавні програми економічного, науково-технічного, соціального і культурного розвитку України; 5) забезпечує рівні умови розвитку всіх форм власності; здійснює управління об`єктами державної власності відповідно до закону; 6) розробляє проект закону про Державний бюджет України і забезпечує виконання затвердженого Верховною Радою України Державного бюджету України, подає Верховній Раді України звіт про його виконання; 7) здійснює заходи щодо забезпечення обороноздатності і національної безпеки України, громадського порядку, боротьби зі злочинністю; 8) організовує і забезпечує здійснення зовнішньоекономічної діяльності України, митної справи; 9) спрямовує і координує роботу міністерств, інших органів виконавчої влади; 10) здійснює інші повноваження, визначені Конституцією та законами України. Статтею 20 Закону України «Про Кабінет Міністрів України» передбачено, що Кабінет Міністрів України у сфері економіки, фінансів, трудових відносин, зайнятості населення, трудової міграції, оплати та охорони праці забезпечує проведення державної економічної політики, здійснює прогнозування та державне регулювання національної економіки; забезпечує розроблення і виконання загальнодержавних програм економічного та соціального розвитку; визначає доцільність розроблення державних цільових програм з урахуванням загальнодержавних пріоритетів та забезпечує їх виконання; здійснює відповідно до закону управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами, делегує в установленому законом порядку окремі повноваження щодо управління зазначеними об`єктами міністерствам, іншим центральним органам виконавчої влади, місцевим державним адміністраціям та відповідним суб`єктам господарювання; подає Верховній Раді України пропозиції стосовно визначення переліку об`єктів права державної власності, що не підлягають приватизації; Згідно зі статтею 5 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банки мають право самостійно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, що перебуває у їхній власності. Держава не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями держави, якщо інше не передбачено законом або договором. Національний банк України не відповідає за зобов`язаннями банків, а банки не відповідають за зобов`язаннями Національного банку України, якщо інше не передбачено законом або договором. Органам державної влади і органам місцевого самоврядування забороняється будь-яким чином впливати на керівництво чи працівників банків у ході виконання ними службових обов`язків або втручатись у діяльність банку, за винятком випадків, передбачених законом. Шкода, заподіяна банку внаслідок такого втручання, підлягає відшкодуванню у порядку, визначеному законом. Вклади фізичних осіб банків гарантуються в порядку і розмірах, передбачених законодавством України. Вклади фізичних осіб Державного ощадного банку України гарантуються державою (стаття 57 зазначеного Закону). Відповідно до частини першої статті 58 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк відповідає за своїми зобов`язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства. Виходячи з аналізу зазначених правових норм, за своїми зобов`язаннями перед вкладниками банк відповідає всім своїм майном відповідно до законодавства і відсутня відповідальність Держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України за зобов`язаннями банку. Крім того, Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду, порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Так, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами (стаття 26 зазначеного Закону). Статтями 27, 28 Закону передбачено порядок визначення вкладників, які мають право на відшкодування коштів за вкладами та розрахунок з вкладниками. Тобто зазначеним законом передано процедуру розрахунків з вкладниками, що передбачає виплату відшкодування коштів. Отже, чинним законодавством визначено правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, тому доводи позивача про відсутність регуляторної політики з боку Держави щодо відносин в банківській сфері не можуть бути визнані обгрунтвоаними. Відповідно до статті 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв`язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Відповідно до статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з частинами 2, 4 цієї статті особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана правомірними діями, відшкодовується у випадках, встановлених цим Кодексом та іншим законом. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. За змістом статті 1166 ЦК України для застосування такої міри відповідальності як відшкодування майнової шкоди необхідною умовою є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, збитки, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками та вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Такий висновок міститься в постанові Верховного Суду України від 21 січня 2013 року в справі № 3-72гс12. При цьому, на позивача покладається обов`язок доведення факту розміру завданої шкоди та прямого причинного зв`язку між порушенням зобов`язання та шкодою. Звертаючись до суду з позовом позивач вказував на те, що Держава в особі її уряду має відповідати за заподіяні позивачу збитки (шкоду), спричинені відсутністю належної регуляторної політики у банківському секторі та відсутністю у Державі злагодженого механізму судового захисту порушених прав. Згідно ст 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивач не довів, що внаслідок відсутності належної регуляторної політики на банківському ринку з боку Держави в особі Кабінету Міністрів України йому завдано майнову шкоду в сумі 16618 доларів США, томусуд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed