Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, мотивуючи його тим, що вона є єдиним власником квартири [ADDRESS] . Даний факт підтверджується Договором довічного утримання (догляду) № 1-676 від 11 жовтня 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1-675 від 11 жовтня 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №168795049 від 31.05.2019 року. На даний час разом з нею по зазначеній адресі зареєстровані: її мати - [PERSON] та її брат - [PERSON] . Враховуючи те, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2014 року, не несе жодних витрат по утриманню квартири в належному стані, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги, то він втратив право користування квартирою внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік та підлягає зняттю з реєстрації по вказаній адресі. Тому позивач просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким що втратив право користування квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. У судове засідання позивач не з`явилась. Про час та місце розгляду справи повідомлена, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала. Просила задоволити позов. В разі неявки відповідача до суду просила розглянути справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. У встановлений судом строк відзив на позов не подав. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. За письмовою згодою позивача суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст.ст. 280-281 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення виходячи з наступного. При розгляді справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором довічного утримання (догляду) № 1-676 від 11 жовтня 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1-675 від 11 жовтня 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №168795049 від 31.05.2019 року. З 2016 року [PERSON] за адресою реєстрації не проживає та з`являється. Цей факт підтверджується актами комісії в складі сусідів [PERSON] (кв . [NUMBER] ), [PERSON] (кв . [NUMBER] ), [PERSON] ( кв . [NUMBER]), [PERSON] (кв. [NUMBER] ), [PERSON] (кв . [NUMBER]), [PERSON] (кв. [NUMBER] ), [PERSON] (кв. [NUMBER]) від 10 березня 2016 року, 06 липня 2017 року та 12 серпня 2019 року, згідно яких [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, відповідач будучи зареєстрованим в квартирі не несе жодних витрат по утриманню квартири в належному стані, не сплачує поточних рахунків за комунальні послуги. Ст.ст. 47, 48 Конституції України гарантоване кожному право на житло, ніхто не може бути позбавлений житла. Згідно ч.4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставі і в порядку, передбаченому законом. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням, добровільно залишивши жиле приміщення і без поважних причин в ньому не проживала більше року, що відповідно до вимог ст. 405 ЦК України дає суду підстави визнати його таким, що втратив право користування житловим приміщенням: квартирою [ADDRESS] . Тому в цій частині вимоги позову підлягають задоволенню. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Відповідно п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється органом реєстрації на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Отже, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням відповідно є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов`язувати реєстраційні органи вчинити ці дії не має потреби. Суд не вправі підміняти функції державних органів (органів реєстрації), на які покладені обов`язки з реєстрації місця проживання громадян. Тому, у вимогах позову щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання суд відмовляє. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 391, 405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та

Outcome: partial