Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернулася до суду з позовом, у якому, посилаючись на ст.ст. 319, 328, 331 ч. 2, 392, 376 ч. 5 ЦК України, просила визнати за нею право власності на гараж № [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS] Львівської області. Вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Червоноградської міської ради № 112 від 03.03.2016 року їй було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0041 га під будівництво гаража № [NUMBER] на [ADDRESS] Львівської області. В подальшому вона у встановленому законом порядку оформила право власності на дану земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER] та збудувала на ній гараж № [NUMBER]. Зазначає, що технічним висновком № 27 від 20.04.2016 року за результатами візуального обстеження будівлі вищезазначеного гаража встановлено його відповідність вимогам надійної та безпечної експлуатації. Узгоджувальна комісія по плануванню і забудові населених пунктів при виконкому Червоноградської міської ради не має застережень щодо визнання права власності на самочинно збудований нею гараж. Незважаючи на наведене, у досудовому порядку їй відмовлено у визнанні права власності на зазначений гараж. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, вказаних у позовній заяві. Пояснив, що спірний гараж є самочинним будівництвом, земельна ділянка була виділена під гараж, який вже був збудований. Просив позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав письмову заяву від 06.09.2016 року про розгляд справи у його відсутності, водночас вказав, що підтримує висновок постійно діючої узгоджувальної комісії по плануванню і забудові населених пунктів при виконавчому комітеті Червоноградської міської ради про відсутність застережень щодо визнання права власності на самочинно збудований гараж та при вирішенні справи покладається на думку суду. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Заслухавши представника позивача, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з огляду на таке. З матеріалів справи установлено, що рішенням Червоноградської міської ради від 29.10.2015 року № 937 позивачу надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 0,0025 га для будівництва та обслуговування індивідуального гаража в [ADDRESS], гараж № [NUMBER] (155). Згідно з копією висновку відділу Держгеокадастру у м.Червонограді Львівської області від 15.01.2016 року № 11 погоджено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки для будівництва та обслуговування індивідуального гаража в м.Червонограді, на вул.Промисловій 1б, гараж № [NUMBER]. Також установлено, що рішенням Червоноградської міської ради від 03.03.2016 року № 112 затверджено проект землеустрою щодо відведення позивачу земельної ділянки, згідно з яким останній передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,0041 га для будівництва і обслуговування індивідуального гаража в [ADDRESS], гараж № [NUMBER], кадастровий номер земельної ділянки - [NUMBER]. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна № 61121703 від 10.06.2016 року видно, що позивач є власником земельної ділянки площею 0,0041 га в [ADDRESS]. Відповідно до технічного висновку № 27 від 20.04.2016 року за результатами візуального обстеження будівлі гаража № [NUMBER] на вул. Промислова 1б, в м.Червонограді, встановлено її відповідність вимогам надійності та дозволяє можливість подальшої його експлуатації. Згідно з витягом з протоколу засідання постійної діючої узгоджувальної комісії по плануванню і забудові населених пунктів при виконкомі Червоноградської міської ради № 8 від 27.04.2016 року комісія не має застережень щодо визнання права власності на самочинно збудований гараж № [NUMBER] по [ADDRESS] З технічного паспорта на гараж № [NUMBER] по [ADDRESS], складеного 16.09.2015 року, видно, що реєстрація права власності такого за [PERSON] не проводилася. Відповідно до частини 1 статті 3 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами (стаття 4 ЦПК України). У статті 15 ЦК України передбаченого право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі статтею 392 ЦК України (далі - ЦК) власник може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, захист права власності у спосіб визнання такого права допускається у разі оспорення, невизнання його іншою особою, яка претендує на об'єкт власності, та якщо втрачений документ, який засвідчує право власності особи. Ураховуючи, що позивачем не наведено жодної з обставин як підстави для звернення до суду з позовом про визнання права власності на гараж № [NUMBER] по [ADDRESS], суд дійшов висновку про відсутність підстав для захисту цього права. Наведене відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 21.05.2012 року у справі № 6-20цс11. Суд не бере до уваги посилання позивача на ст. 319 ЦК, оскільки право власності на спірний гараж у позивача не виникло. Відповідно до ст. 328 ЦК право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ч. 2 ст. 331 ЦК право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; Державний реєстр речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) - єдина державна інформаційна система, що забезпечує обробку, збереження та надання відомостей про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об'єкти та суб'єктів таких прав . У Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Отже, законом передбачено державну реєстрацію, зокрема, права власності на гараж як будівлю, а тому таке право у позивача може виникнути лише після державної реєстрації права власності на спірний гараж. Разом з тим позивачем не подано доказів вжиття ним заходів з реєстрації свого права власності на гараж. Щодо посилання позивача на ч. 5 ст. 376 ЦК, необхідно зазначити, що за її змістом на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у абз.3 п. 12 постанови № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Всупереч наведеному стороною позивача не подано суду доказів звернення до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації, чи є порушені будівельні норми та правила і їх істотність. Суд не бере до уваги поданий позивачем експертний технічний висновок № 27 від 20.04.2016 року, згідно з яким встановлено відповідність будівлі гаража № [NUMBER] вимогам надійності, що дозволяє можливість подальшої його експлуатації, стан несучих конструкцій гаража дозволяє безпечну експлуатацію будівлі, оскільки таких висновків експерт дійшов за результатами лише візуального обстеження будівлі гаража й зазначений висновок не містить даних про дотримання будівельних норм та правил при будівництві гаража. Тому посилання позивача на ч. 5 ст. 376 ЦК є безпідставним. Також суд вважає за необхідне зазначити, що за змістом на ч. 3 ст. 376 ЦК право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Аналіз норм ч. 3 ст. 376 ЦК дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований об'єкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення ч. 1 ст. 376 ЦК, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Зазначене відповідає висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-1328цс15. Усупереч наведеному позивачем не подано доказів на підтвердження наявності у неї належного дозволу та належно затвердженого проекту для здійснення будівництва, а також доказів про відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому об'єкті нерухомості. Отже, у задоволенні позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed