Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

У серпні 2016 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. В своїй заяві позивачка вказала, що вони з відповідачем 13 серпня 2014 року зареєстрували шлюб у Центральному відділі ДРАЦС РС Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №1160. Від даного шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося в силу різниці характерів, а тому шлюбні стосунки з відповідачем припинені з 15 вересня 2015 року, саме з цього часу вони з відповідачем не проживають разом та не ведуть спільне господарство, кожен з них має різні погляди на шлюб, сім»ю та стосунки між подружжям, вони з відповідачем шлюбно-сімейні відносини не підтримують, а тому позивачка вважає, що подальше збереження шлюбу не можливе та його необхідно розірвати. Крім того, відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги і не бере ніякої участі у вихованні їхньої спільної дитини, а також не надає допомоги їй до досягнення дитиною трьох років, а тому позивачка просила стягнути з відповідача аліменти на її утримання у розмірі 500 грн. щомісячно починаючи з дня подачі позову до суду та до досягнення дитиною трьох років та на утримання їхнього неповнолітнього сина у розмірі 1000 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з»явився, але надав суду заяву, в якій він просить справу розглянути без його участі, проти розірвання шлюбу не заперечує, з приводу стягнення аліментів покладається на розсуд суду. Суд, вислухавши позивачку, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 13 серпня 2014 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб у Центральному відділі ДРАЦС РС Полтавського міського управління юстиції, актовий запис №1160, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Оскільки сторони шлюбних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть, подальше подружнє життя і збереження шлюбу не можливе, а тому, у відповідності до ст. 112 Сімейного кодексу України, шлюб необхідно розірвати. Неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] залишаються проживати з позивачкою. Як вбачається з позовної заяви, між позивачкою та відповідачем майнового спору на даний час не виникає. Відповідач не надає ніякої матеріальної допомоги і не бере ніякої участі у вихованні спільної з позивачкою дитини, угоди про добровільну сплату аліментів між позивачкою та відповідачем не досягнуто, в зв»язку з небажанням відповідача. Позивачка не працює, перебуває у безоплатній трирічній відпустці по догляду за дитиною, у зв»язку з тим, що зайнята доглядом за дитиною вона позбавлена можливості одержувати будь-які доходи, крім тих, що виплачуються державою. ЇЇ матеріальне становище є вкрай нужденним, коштів на життя: харчування, одяг, засоби гігієни, лікування її та житини не вистачає. Відповідач навчається в Університеті державної фіскальної служби України та отримує стипендію, а тому він має можливість у розмірі, встановленому законодавством, надавати грошову допомогу на утримання спільної дитини та утримувати її під час догляду за дитиною, проте добровільно не бажає цього робити. Інших дітей у відповідача не має, стягнень за виконавчими документами не проводиться. Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789 ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.181 СК України способи виконання батьками обов»язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Згідно із ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний , мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших підстав, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. З роз»ясень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України в 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» вбачається, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно ч.3 ст.181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст.183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст.184 СК) і виплачуються щомісячно. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров»я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка батька дитини до досягнення дитиною трьох років, незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Статтею 75 СК України, передбачено, що подружжя повинно матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. На підставі викладеного,

Outcome: approved