Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

У своїй позовній заяві представник позивача просить суд ухвалити рішення, яким визнати договори дарування приміщення магазину та земельної ділянки за № 816 та № 818 від 21.10.2016 року, посвідчених приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] укладених між [PERSON] та [PERSON] недійсними із застосуванням наслідків недійсності правочинів. Зобовязати приватного нотаріуса Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] внести відомості в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та в Реєстр прав власності на нерухоме майно про скасування вказаних договорів дарування від 21.10.2016 року. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати по справі. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області у цивільній справі №350/1526/13-ц від 20.05.2016 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна набутого в шлюбі та про визнання права власності, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 122595 гривень. Вказане рішення суду невиконане у звязку з тим, що з відповідача [PERSON] неможливо стягнути вищевказану суму через відсутність коштів чи майна за рахунок якого можливо здійснити стягнення. З метою відшукання майна за рахунок якого можливо здійснити стягнення, було здійснено запит в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та Реєстр прав власності на нерухоме майно, щоб встановити власника магазину «Шарде», який знаходиться по вул. С.Стрільців, 21, в смт. Перегінське Рожнятівського району. 27.07.2017 року отримано інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна, що власником магазину «Шарде», який знаходиться по вул. С.Стрільців, 21 в смт. Перегінське Рожнятівського району являється [PERSON] на підставі вищезазначених договорів дарування. 21.10.2016 року приватним нотаріусом Рожнятіського районного нотаріального округу [PERSON] посвідчено договір дарування приміщення магазину, серія та номер 816, та договір дарування земельної ділянки призначеної для обслуговування магазину серія та номер 818, який розташований по вул. С.Стрільців, 21, в смт. Перегінське Рожнятівського району. Відповідно до зазначених договорів позивач [PERSON] передала у власність магазин продовольчих товарів та земельну ділянку, яка призначена для обслуговування магазину своєму синові [PERSON] Відповідач [PERSON] є студентом, навчається у Львівському медичному університеті на денній формі навчання, а тому не може здійснювати господарську діяльність самостійно, через те, що він безперервно зайнятий навчанням, та не може допомагати здійснювати господарську діяльність [PERSON] Це свідчить про те що, що після укладення договорів дарування на нерухоме майно [PERSON] продовжує фактично володіти та користуватися цим майном та з його використанням здійснювати свою господарську діяльність. [PERSON] відчужуючи належне їй на праві власності нерухоме майно своєму синові, була обізнана щодо судового рішення про стягнення з неї на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 122595 грн. і передбачала негативні наслідки для себе у випадку виконання судового рішення шляхом звернення стягнення на нерухоме майно. Позивач вважає вищезазначені договори фіктивними та такими, що не були направлені на настання реальних правових наслідків, обумовлених правочином, поскільки укладені між відповідачами, які є близькими родичами тобто матірю і сином, їхні дії були спрямовані на фіктивний перехід права власності на нерухоме майно до близького родича з метою приховати це майно від виконання в майбутньому за його рахунок судового рішення про стягнення грошових коштів, тому зазначені договори дарування суперечать нормам цивільного законодавства та підлягають до визнання судом недійсними. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на викладені в позовній заяві обставини, просив про задоволення позову. У судовому засіданні представник відповідача - адвокат [PERSON] проти позову заперечив з підстав поданих у відзиві на позов. Зокрема пояснив, що [PERSON] маючи у своїй особистій приватній власності приміщення магазину по вул. С.Стрільців, в смт. Перегінське Рожнятівського району та земельну ділянку площею 0,0287 га для розміщення та обслуговування магазину по вул. С.Стрільців, 21, в смт. Перегінське Рожнятівського району реалізувала своє конституційне право щодо розпорядження належним їй майном на власний розсуд, подарувавши його своєму синові [PERSON], який є повнолітньою особою, громадянином України і відповідно до ст. 41 Конституції України має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю набувши його в порядку, визначеному законом і відповідно не може бути протиправно позбавлений права власності, яке є непорушним, як цього бажає позивач, який не є стороною в договорах дарування, ні третьою особою. [PERSON] того, рішення Рожнятівського районного суду від 20.05.2016 року у справі №350/1526/13-ц яке вступило в законну силу 10.08.2016 року, відмовлено позивачу [PERSON] в частині заявленого ним позову, щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя та визнання за ним права власності на 1/2 частину вищезазначеного приміщення магазину, договір дарування якого ним оспорюється. Дане рішення набрало законної сили в серпні 2016 року, однак позивач не клопотав про накладення арешту на приміщення магазину та земельної ділянки. Що стосується твердження позивача, щодо невиконання нею рішення суду у справі №350/1526/13-ц, таке не відповідає дійсності, оскільки вона як боржник здійснює всі дії спрямовані на виконання рішення суду про стягнення з неї на користь [PERSON] присуджених грошових коштів. Зокрема 11.12.2017 року закрито виконавчі провадження по виконавчих листах №2/350/2/2016 від 20.05.2016 року про стягнення з неї на користь [PERSON] 3672 грн. за проведення експертизи та 9418 грн. компенсації за більшу частину присудженого їй майна у звязку з фактичним виконанням. Що стосується виконавчого провадження про стягнення з неї на користь [PERSON] 109505 грн., то станом на 17.01.2018 року заборгованість становить 89468 грн. 24 коп., яку вона продовжує погашати. [PERSON] цього у неї у власності є інше майно, на яке виконавчою службою в порядку виконання судового рішення накладено арешт і заборону на відчуження, за рахунок реалізації цього нерухомого майна при необхідності можуть бути задоволені всі майнові вимоги стягувача [PERSON], також виконавчою службою в порядку виконання судового рішення, накладено арешт на її особовий рахунок як ФОП у відділенні Ощадбанку. Таким чином вважає, що укладені нею договори дарування магазину та земельної ділянки не порушили, та не могли порушити права чи інтереси позивача. [PERSON] цього позивач не надав суду належних доказів, з яких вбачаються ознаки фіктивності правочинів, які він просить визнати недійсними. Позивач не надав жодних доказів, які б підтверджували, що сторони не виконали правочин чи не бажали виконати правочин. Позовні вимоги ґрунтуються лише на домислах позивача з приводу того, що вона намагалася приховати майно від звернення стягнення. За вказаних обставин просили відмовити у позові. Третя особа - приватний нотаріус Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася направила суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, щодо вирішення спору покладається на розсуд суду. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Відповідно до статті 717 цього Кодексу за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до змісту статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов'язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Відповідні правові висновки відображені в постановах Верховного Суду України від 21.01.2015 р. по справі № 6-197цс14, від 19.10.2016 року у справі N 6-1873цс16. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Положенням ст. 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.07.2017 року, [PERSON] 21.10.2016 року подарувала своєму синові своєму синові [PERSON] приміщення магазину по вул. С.Стрільців, 21 в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області та земельну ділянку площею 0,0287 га для розміщення і обслуговування магазину, яка розташована по вул. С.Стрільців, 21 в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області. Вказані договори дарування посвідчені приватним нотаріусом Рожнятівського районного нотаріального округу [PERSON] серії та номери 816 та 818. (а.с.11-12). Рішенням Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2016 року, яке набрало законної сили 10.08.2016 року, у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна набутого в шлюбі та про визнання права власності, та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, проведено реальний розподіл спільного майна подружжя та з [PERSON] стягнуто компенсації за більшу частину присудженого їй майна в розмірі 9418,000 грн., 3672 грн. вартості проведеної експертизи, та стягнуто 109505,00 грн. грошових коштів, виручених від реалізації автомобіля. (а.с.4-7). Вказаним рішенням суду встановлено, що магазин, який знаходиться по вул. С.Стрільців, 21 в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області є власністю фізичної особи - підприємця і не є спільною сумісною власністю сторін. Відповідач [PERSON] здійснює свою господарську діяльність по вул. С.Стрільців, 21 і 24Б і 189, що підтверджується листом Державної фіскальної служби України № 33 від 05.10.2017 року (а.с.8). Згідно даних, які містяться в Державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань [PERSON] не здійснює господарську діяльність та не є фізичною особою-підприємцем (а.с.13). [PERSON] є студентом стоматологічного факультету, денної форми навчання Львівського національного медичного університету ім. Данила Галицького, що підтверджується договором № С07/15 від 11.08.2015 року та довідками № 783 від 23.11.2015 року, № 457 від 17.08.2016 року (а.с.14-16). З інформаційної довідки про виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа від 20.05.2016 року № 2/350/2/2016 виданого Рожнятівським районним судом вбачається, що виконавче провадження відкрито 02.11.2016 року. Арешт на все нерухоме майно, що належить боржнику [PERSON] накладено 07.11.2016 року. Таким чином, судом встановлено, що будь-які заходи забезпечення позову при розгляді вищевказаної справи про поділ спільного майна подружжя не вживались, приміщення магазину та земельна ділянка по вул. С.Стрільців, 21 в смт. Перегінське Рожнятівського району Івано-Франківської області станом на 21.10.2016 року під забороною не перебували та були власністю відповідача. [PERSON] цього, як вбачається з довідки Рожнятівського районного відділу ДВС від 18.01.2018 року № 12.9-36/55 сума боргу відповідача [PERSON] з виконання виконавчого листа № 2/350/2/2016 від 20.05.2016 року становить 89468,24 грн. Виконавчі провадження з приводу стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 3672 грн. та 9418 грн. заборгованості закінчені у звязку із фактичним виконанням. Вказане свідчить про часткове (періодичне) погашення заборгованості відповідача [PERSON] щодо виконання рішення Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 20 травня 2016 року та не може свідчити про ухилення боржника [PERSON] від виконання рішення суду. Твердження позивача, що відповідач [PERSON] подарувала вказане приміщення магазину та земельну ділянку своєму синові [PERSON] з метою ухилення від виконання у майбутньому рішення суду про стягнення коштів, не знайшли свого належного підтвердження при розгляді справи, а також не свідчать про недійсність спірних договорів, не свідчать про відсутність волі сторін на укладення договорів дарування. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що спірні договори дарування були укладені з дотримання вимог чинного законодавства щодо його оформлення, нотаріального посвідчення та державної реєстрації. При цьому ознак фіктивності спірного правочину не вбачається, а тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову за безпідставністю. У відповідності до ч. 2 ст. 141 судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються: у разі відмови в позові - на позивача. Як вбачається з квитанції № 1 від 18.01.2018 року відповідач [PERSON] понесла судові витрати за надання їй правової допомоги в розмірі 5000 грн., які суд вважає необхідним стягнути з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved