Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-17 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , за участю третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на предмет спору - приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Коваль Наталії Вікторівни про визнання заповіту недійсним. В обґрунтування позову послався на те, що [INFO] його тітка [PERSON] склала заповіт, яким на випадок своєї смерті усе своє рухоме і нерухоме майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що на день смерті буде їй належати, в тому числі належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] , заповідала йому, [PERSON] [INFO] [PERSON] померла і йому стало відомо, що 09 червня 2015 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В. посвідчено заповіт, згідно якого [PERSON] заповідала [PERSON] належну їй на праві особистої власності квартиру [ADDRESS] . Позивач вважає, що жодної підстави складати заповіт на ім`я [PERSON] не було, що заповіт є недійсним у зв`язку з тим, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі. Зазначає, що на день смерті спадкодавцю виповнилося 91 рік, її стан здоров`я погіршився, почастішали випадки несприйняття нею дійсних подій, правильної життєвої орієнтації, через невеликий проміжок часу після складання заповіту (через 11 днів) вона померла, а тому він звертається з позовом на підставі ч. 2 ст. 1257 ЦК України, оскільки волевиявлення спадкодавця не було вільним і не відповідало її волі. Вказує, що враховуючи стійкий розлад здоров`я, в момент складання заповіту від 09 червня 2015 року його тітка не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, тому за правилами ч. 1 ст. 225 ЦК України, цей правочин є недійсним. З огляду на викладене, з посиланням на положення ст. ст. 203, 215, ч.1 ст. 225, 1257 ЦК України, позивач просив визнати заповіт недійсним. Відповідач [PERSON] позов [PERSON] не визнала, заперечуючи з приводу того, що [PERSON] не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, та зазначаючи, що [PERSON] в момент підписання заповіту на її користь чітко сприймала реальність, розуміла, усвідомлювала значення своїх дій, керувала ними, на свій розсуд та за своєю волею вона бажала настання наслідків, щоб належна їй квартира, після її смерті залишилась [PERSON] . Підписання [PERSON] заповіту на користь [PERSON] пояснила тим, що вона та її сім`я тривалий час підтримували з заповідачем, яка була їхньою сусідкою, близькі відносини, допомагали їй, піклувалися за неї, доглядали її. У порядку авторозподілу справа надійшла до провадження судді Приморського районного суду м. Одеси Свяченої Ю.Б. та ухвалою суду від 14.08.2015р. було відкрито провадження у справі. У подальшому у порядку повторного авторозподілу, у зв`язку з відстороненням від посади судді Свяченої Ю.Б., справа надійшла на розгляд до судді Приморського районного суду м. Одеси [PERSON]. та згідно ухвали суду від 13.02.2018 року справу було прийнято до провадження судді. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси у складі судді [PERSON]. від 16.03.2018 року по справі була призначена судова експертиза. Справа повернулась на адресу суду 05.02.2019 року з наданням експертного висновку. В провадження судді Абухіна Р.Д. справа надійшла 05.02.2019 року на підставі розпорядження керівника апарату суду № 4969/18 року, винесеного у зв`язку зі звільненням судді [PERSON] . у відставку та ухвалою від 05.02.2019 року справа прийнята до провадження та призначена до слухання, з відновленням провадження. Ухвалою суду від 18.04.2020 року підготовче провадження у справі було закінчено та справу призначено до розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Суд, перевіривши матеріали справи та дослідивши надані докази, пройшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини. [PERSON] , 1923 р.н., проживала за адресою: [ADDRESS] . 09 [INFO] року [PERSON] підписала заповіт, яким на випадок своєї смерті зробила розпорядження, заповівши квартиру [ADDRESS] громадянці Грузії [PERSON] , [INFO] Заповіт записаний, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Коваль Н.В., зі слів [PERSON] . Згідно його змісту, до підписання заповіт прочитаний уголос заповідачем [PERSON] і власноруч підписаний нею у присутності нотаріуса об 11 годині 40 хвилин. Особу заповідача встановлено, дієздатність перевірено. У зв`язку з хворобою заповідача заповіт складено за допомогою загальноприйнятих технічних засобів та посвідчено удома за адресою: [ADDRESS] . [INFO] , у віці 91 рік [PERSON] померла, причиною смерті стала гостра серцево-судинна недостатність та пост інфарткний кардіосклероз, що підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть №2011 та довідкою про причину смерті до форми №106/о №2011. Допитані в судовому засіданні свідки, це, сусіди [PERSON] , [PERSON] , подруги, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , вказали, що у відповідачки та її сім`ї з [PERSON] склалися гарні стосунки, вони були сусідами, надавали [PERSON] допомогу, купували продукти, ліки, готували їжу, піклувалися та доглядали за нею. Свідки зазначили, що [PERSON] , підписала заповіт на [PERSON] , свідомо, без будь-якого примусу на неї, вона усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними, її волевиявлення на розпорядження квартирою на користь [PERSON] було вільним, ні до підписання спірного заповіту, ні в момент його підписання вона не мала проблем психічного характеру, була в ясному розумі. Зазначене відомо їм з особистих спостережень, під час спілкування з [PERSON] безпосередньо. З приводу позивача, свідки стверджують, що на нього [PERSON] була ображена із-за його негативної поведінки під час приїзду до неї у гості. Свідок [PERSON] , колишня сусідка, [PERSON] , також, повідомила, що остання сама подзвонила її чоловіку [PERSON] , з проханням порадити нотаріуса для складання заповіту на [PERSON] , після оформлення якого подзвонила їм та подякувала за допомогу в цьому питанні. Так, свідок [PERSON] вказала, що з телефонного дзвінка [PERSON] , їй стало відомо, що у останньої вдома нотаріус, і у той самий день, коли вона разом з сестрою навідали [PERSON] , остання розповіла їм, що написала заповіт на [PERSON] , бо вона їй допомагає, піклується за неї. Свідок [PERSON] підтвердила дружні відносини між [PERSON] та [PERSON] , та покази останньої. Показання свідка позивача, [PERSON] , що у [PERSON] були гарні відносини з [PERSON] , що суперечить показам інших свідків, і що від [PERSON] їй не було відомо про намір скласти заповіт на [PERSON] не свідчать про те, що складання заповіту не було вільним і не відповідало її волі. Поряд з тим, зі слів свідка, останній раз вона спілкувалася з [PERSON] 05-06 червня 2015 року, у телефонному режимі, остання її впізнала, вони говорили про здоров`я. Відповідно до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (статті 1220, 1222 ЦК). Частиною 1ст. 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Законодавець визначив пріоритет спадкування за заповітом над спадкуванням за законом, зазначивши у ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за законом має місце лише у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також неохоплення заповітом всієї спадщини. Згідно ст. 1234 ЦК України, право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Статтею 1247 ЦК України визначені загальні вимоги до форми заповіту, відповідно до яких заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до ч. 4 ст. 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст. ст. 1251-1252 цього Кодексу. Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним; за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини; у разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах. Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Однією з особливостей цього правочину є забезпечення його таємниці. Таємниця заповіту може мати для заповідача велике значення, тому нотаріус, інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт, свідки, а також фізична особа, яка підписує заповіт замість заповідача, не мають права до відкриття спадщини розголошувати відомості щодо факту складення заповіту, його змісту, скасування або зміни заповіту. Крім того, відповідно до положень ст. 202 ЦК України заповіт є правочином і до нього застосовуються загальні положення та вимоги, визначені ст. ст. 203-236 ЦК України, у тому числі і підстави недійсності правочинів. Відповідно до ч. 1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Правочин вчиняється у формі, встановленій законом. У відповідності з ч. 3 ст.203 ЦК волевиявлення особи, яка вчиняє правочин, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 1257 ЦК визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, які не виключають застосування загальних норм § 2 глави 16 ЦК відповідно до встановлених судом обставин, якщо вони узгоджуються з правовими підставами та наслідками нікчемності або недійсності заповіту, зазначеними у ст. 1257 ЦК. Відповідно до ч. 1 ст. 1257 ЦК підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. На підставі ст. 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається. За змістом ст.30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. За правилами, встановленими ч. 1 ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. (ч. 1 ст. 216 ЦК України) Таким чином, норма цивільного права, яка регулює спірні правовідносини має наступні гіпотезу та диспозицію: якщо у момент вчинення такого правочину як заповіт особа перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), то за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, і цей заповіт не створює юридичних наслідків для спадкоємця, призначеного таким заповітом. Недійсними є заповіти: в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. У п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Встановлення неспроможності особи в момент вчинення заповіту розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними на момент вчинення заповіту відбувається з урахуванням як висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент вчинення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008№ 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства або особою, яка через стійкий розлад здоров`я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу. Відповідний висновок висловлено Верховним судом у постанові від 16 жовтня 2019 року по справі № 530/1349/16-ц. Вимоги про визнання заповіту недійсним вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, що підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення заповіту особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою статті 225 ЦК України, має бути встановлена судом абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Верховного Суду України: від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12, від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, та постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Медична документація, наявна у матеріалах справи не свідчить та не підтверджує обставини того, що станом на 09 червня 2015 року (тобто на час складання заповіту) спадкодавець не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними. Згідно висновку судово-психіатричних експертів №423, дата проведення з 05.09.2017 по 05.10.2017р. виконати експертне завдання відносно психічного стану [PERSON] , [INFO] , не уявляється можливим. За висновком судово-психіатричних експертів №530, дата проведення експертизи: 27.12.2018 р. на питання (№1,3), що відносяться до компетенції судових експертів психіатрів, з`ясувати в якому психічному стані знаходилась [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , під час укладання та підписання заповіту від 09.06.2015 року, не уявляється можливим, у зв`язку з протиріччями, які неможливо усунути у дослідженні стану її здоров`я за даними медичної документації та поясненнями сторін справи, що унеможливлюють об`єднання в єдині діагностичні критерії за вимогами МКХ-10 (Міжнародна класифікація хвороб 10-го перегляду) та надання їм належної судово-експертної оцінки стосовно медичного критерію «дієздатність-недієздатність» на період часу, що цікавить суд. Отже, жодної з передбачених ст.1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. Посилання позивача на положення ст. 225 ЦК України не знайшли свого підтвердження належними та достовірними доказами. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача.\\ Також суд звертає увагу на те, що позивач в позові посилається, що він є племіннико заповідувача, однак підтвердження родинних звязків із померлою відсутні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. ( частини 1-4 ст. 12 ЦПК) Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини другої статті 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Для суду очевидним є факт надання допомоги [PERSON] та догляду за нею відповідачем [PERSON] . Вказане мало наслідок складання саме на користь неї заповіту, що підтверджено допитаними у судовому засіданні свідками та іншими дослідженими доказами. Позивач [PERSON] тривалий час перед підписанням заповіту практично не спілкувалась зі спадкодавцем, не надавав їй жодної допомоги. Перед підписанням заповіту, на день його підписання [PERSON] не перебувала у стані, що б передбачало наявність абсолютної неспроможності складання заповіту. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, передбаченого ст. 13 ЦПК України, суд розглянув справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стороною відповідача не доведені обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяв учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, однак за умови відсутності достовірних даних про порушення ст. 225 ЦК, підстави для задоволення позову відсутні. Таким чином, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні як, в цілому, так і кожного доказу окремо, суд прийшов до висновку про відсутність у [PERSON] ознак будь-якого психічного розладу на момент складання заповіту. У момент вчинення оспорюваного заповіту [PERSON] не перебувала в стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Тому суд відмовляє [PERSON] у задоволенні позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed