Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що житловий будинок [ADDRESS] належить йому на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 28 вересня 2004 року. У спірному будинку, крім самого позивача, зареєстровані також його дружина [PERSON] та її син (пасинок позивача) [PERSON] . [PERSON] приблизно з кінця 2018 року не проживає у спірному будинку, взагалі не з`являється, родинних зв`язків не підтримує, місце його фактичного перебування невідоме. Його реєстрація в будинку є перешкодою в отриманні позивачем житлової субсидії, заважає вільно розпоряджатися та користуватися належним йому будинком. Позивач уважає, що відповідач втратив право користування житлом, оскільки не проживає в спірному будинку більше шести місяців. Позивач просив суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Носівського районного суду Чернігівської області від 21 вересня 2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач у судовому засіданні 19 листопада 2020 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. У судове засідання 01 грудня 2020 року позивач не з`явився, але подав до суду заяву, у якій просив розглянути справу за його відсутності, указав, що він не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином у порядку ч. ч. 7, 8 ст. 128 ЦПК України, не просив про відкладення розгляду справи, відзиву на позов не подав. Суд за письмовою згодою позивача ухвалив постановити заочне рішення згідно з положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. У судовому засіданні 19 листопада 2020 року допитана як свідок [PERSON] дала показання, що вона є дружиною позивача та зареєстрована в спірному будинку. У цьому будинку також зареєстрованим значиться її син [PERSON] , але з кінця 2018 року він не проживає в будинку, виїхав в невідомому напрямку, після цього вони з позивачем його більше не бачили, зв`язку з ними відповідач не підтримує. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд розглядає справу 01 грудня 2020 року без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Вислухавши пояснення позивача, показання свідка, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд робить нижченаведений висновок. Судом встановлено, що власником будинку [ADDRESS] є [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Носівської державної нотаріальної контори від 28 вересня 2004 року (а. с. 7), копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 листопада 2020 року (а. с. 47). Згідно з копією довідки Носівської міської ради № 789/№ 1 від 18 серпня 2020 року (а. с. 11) у зазначеному житловому будинку зареєстроване місце проживання [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні встановлено, що відповідач з кінця 2018 року не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , що підтверджується поясненнями позивача, даними в судовому засіданні, показаннями свідка [PERSON] , допитаної в судовому засіданні, актом жителів села Володькова Дівиця на підтвердження того, що [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] , за даною адресою не проживає з грудня 2018 року, засвідченим старостою сіл Володькова Дівиця, Дослідне, Кобилещина, Коробчине, Криниця, Ставок, Сулак Носівського району Чернігівської області (а. с. 39). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року (зі змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Проте, відповідний строк, з огляду на який особа вважається такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, встановлений житловим законодавством, а саме: ч. 1 ст. 71 ЖК України. Тому відсутність особи протягом шести місяців є підставою для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Частиною 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Суд бере до уваги той факт, що на час розгляду справи в суді відповідач не ставить питання ні про вселення, ні про зобов`язання позивача не чинити перешкод в користуванні жилим приміщенням. Отже, оцінюючи у сукупності докази по справі, суд уважає достовірно встановленим, що відповідач вибув на постійне проживання в інше житлове приміщення, не проживає в будинку по [ADDRESS] більше шести місяців, а тому втратив право користуватися цим житловим приміщенням з дня вибуття. Ураховуючи вищевикладене, суд робить висновок, що позовні вимоги обґрунтовані й підтверджені доказами, а тому підлягають задоволенню. Щодо судових витрат по справі суд зазначає таке: частиною 1 ст. 141 ЦПК України встановлено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 840,80 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а. с. 6), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved