Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

У січні 2013 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (далі - відповідач) третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, - [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Справа розглядалася судами неодноразово. Востаннє, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року, рішення Шаргородського районного суду Вінницької області від 20.02.2013 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 02.04.2013 року було скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. У судовому засіданні від 09.09.2013 року, позивач подала заяву про збільшення позовних вимог. Згідно поданої заяви від 09.09.2013 року, позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 12.05.2008 року позивач була прийнята на роботу в Руданську середню загальноосвітню школу І-ІІІ ступенів на посаду прибиральниці. Протягом усього часу роботи на її працю не було жодних нарікань, про що свідчить відсутність стягнень щодо неї. 04.12.2012 року позивача викликала до себе в кабінет директор школи Палій Л.А., де, застосовуючи до неї психологічний тиск, змусила написати заяву про звільнення. В заяві йшлося про те, що позивач нібито просить звільнити її із займаної посади на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України - за згодою сторін. На прохання позивача не позбавляти її роботи директор школи не реагувала. Згодом після написання заяви, директор школи наказала позивачу йти додому, а вона в той час вирішить, що з нею робити. Таким чином, позивач стверджує, що не вважала себе звільненою, а вважала себе усунутою від виконання своїх посадових обов'язків, у зв'язку із чим 5 та 6 грудня 2012 року приходила до директора та просила її не звільняти, так як в її сім'ї ніхто, крім неї, не працює. В черговий раз з приводу написаної заяви позивач звернулася до директора школи 19.12.2012 року. Позивач стверджує, що добре запам'ятала цей день оскільки у школі проводився святковий захід з нагоди релігійного свята «Святого Миколая Чудотворця» однак, директор відмовилася слухати позивача, натомість надала для ознайомлення уже готовий наказ про звільнення за № 21 від 04.12.2012 року, позивач розписалась у ньому, але дату ознайомлення директор їй заборонила ставити. Як на підтвердження вказаних обставин позивач посилається на те, що в наказі про звільнення, в книзі обліку трудових книжок, в картці відмітки про ознайомлення та отримання трудової книжки, її власноручний підпис відсутній. З огляду на викладене, позивач вважає, що її звільнення проведено з грубим порушенням діючого законодавства, а тому просить, визнати факт її звільнення з посади прибиральниці Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів незаконним; наказ директора Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Палій Л.А. № 21 від 04.12.2012 року про звільнення [PERSON] скасувати; зобов'язати директора Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів Палій Л.А. поновити [PERSON] на посаді прибиральниці; стягнути на користь [PERSON] заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі середнього заробітку та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. У судовому засіданні позивач та її представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Також позивач зазначила, що в день написання заяви нею було написано з періодичністю близько двох годин два варіанти заяви про звільнення. У першому варіанті заяви, мотивом звільнення позивача було неналежне виконання нею своїх посадових обов'язків. Приблизно через дві години після цього позивач, зрозумівши, що сталося та дослухавшись поради голови профспілкового комітету повернулася до кабінету директора школи та за її тиску написала заяву про звільнення за власним бажанням. Представник позивача додатково суду пояснив, що пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено таку підставу припинення трудового договору, як згода сторін, тобто мається на увазі необхідність наявності такої обставини, як вільне волевиявлення працівника. В даному випадку волевиявлення позивача не було, заява була написана нею під тиском безпосередньо директора школи. У судовому засіданні представники відповідача Палій Л.А. та Костриця В.С. проти позову заперечували, посилаючись на його безпідставність, просили у задоволенні позову відмовити та застосувати строк позовної давності. У судовому засіданні третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] просила суд у задоволенні позову відмовити, посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, пояснення третьої особи, показання свідків, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив. З 12.05.2008 року позивач працювала на посаді прибиральниці Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Як вбачається із запису під № 4 трудової книжки [PERSON] останню звільнено з посади прибиральниці Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів за угодою сторін, п. 1 ст. 36 КЗпП України. Підставою внесення даного запису до трудової книжки є наказ директора школи № 21 від 04.12.2012 року (а.с.4). Згідно наказу директора Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів від 04.12.2012 року № 21 [PERSON] було звільнено з посади прибиральниці з 04.12.2012 року за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України. Із наказу вбачається, що підставою для його видання була заява позивача (а.с.13). В матеріалах справи міститься оригінал заяви [PERSON] від 04.12.2012 року (а.с.24), в якій остання просила директора школи звільнити її з посади техпрацівника з 04.12.2012 року за угодою сторін. Факт написання даної заяви саме 04.12.2012 року і саме [PERSON] визнала в судовому засіданні позивач. Директор школи - Палій Л.А. у судовому засіданні пояснила, що саме [PERSON] проявила ініціативу написати заяву про звільнення. Обидві заяви від 04.12.2012 року позивач написала власноручно. Однак, спершу позивач написала заяву про її звільнення у зв'язку із неналежним виконанням службових обов'язків, а приблизно, через 2-3 години [PERSON] написала другу заяву, у якій просила директора школи звільнити її за угодою сторін. Окрім того, згідно пояснень директора школи, із наказом про звільнення [PERSON] була ознайомлена 06.12.2012 року. У цей же день позивачу було вручено трудову книжку. Водночас, Палій Л.А. пояснила, що ні в наказі про звільнення, ні в книзі обліку трудових книжок, ні в картці відмітки про озайомлення та отримання трудової книжки, власноручне проставлення дати позивачем не здійснювалося. Судом встановлено, що обидві заяви від 04.12.2012 року позивач написала власноручно: заяву про звільнення у зв'язку із неналежним виконанням службових обов'язків вона написала першу, а пізніше, через 2 години обдумавши свій вчинок та зважаючи на поради колег, вона знову прийшла до кабінету директора та написала другу заяву, у якій просила звільнити її за угодою сторін. У судовому засіданні [PERSON] визнала, що вона сама проявила ініціативу написати заяву про звільнення зазначаючи, що при цьому на неї чинився психологічний тиск з боку директора школи. Крім того, позивач в судовому засіданні зазначила, що вона не зверталася до директора школи з письмовими заявами про відкликання попередньої заяви. Доказів на підтвердження наявності психологічного тиску з боку директора школи, під час написання заяви про звільнення позивачем не надано. Вказане твердження спростовується висновком експертизи проведеної у даній цивільній справі. З висновку експертів за результатами проведеної судово-технічної та почеркознавчої експертизи по матеріалам цивільної справи №152/100/13-ц за позовом [PERSON] до Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - [PERSON] про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди від 26.12.2013 року №2060/2061/13-21 вбачається, що рукописний текст та підписи від імені [PERSON] в заявах на ім'я директора Руданської СЗОШ І-ІІІ ступенів Палій Л.А. техпрацівниці [PERSON] про звільнення з посади техпрацівника від 04.12.2012 року, виконані рукописним способом без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів. Рукописний текст та підпис від імені [PERSON], в заяві на ім'я директора Руданської СЗОШ І-ІІІ ступенів Палій Л.А. техпрацівниці [PERSON] (а.с. 25) про звільнення з посади техпрацівника від 04.12.2012 року, що починається словами «Директору Руданської …» і закінчується «…неналежне виконання посадових обавязків. Число підпис» виконано самою [PERSON] під впливом тимчасових «збиваючих» факторів, ймовірніше внутрішнього природнього характеру, до яких можливо віднести її незвичайний психофізіологічний та емоційний стан, а саме хвилювання, страх, стрес тощо. Рукописний текст та підпис від імені [PERSON], в заяві на ім'я директора Руданської СЗОШ І-ІІІ ступенів Палій Л.А. техпрацівниці [PERSON] (а.с. 24) про звільнення з посади техпрацівника від 04.12.2012 року, що починається словами «Директору Руданської …» і закінчується «…угодою сторін. Число підпис» виконано самою [PERSON]. Будь яких діагностичних ознак, які б свідчили про вплив на [PERSON] під час виконання тексту та підпису в заяві на ім'я директора Руданської СЗОШ І-ІІІ ступенів Палій Л.А. техпрацівниці [PERSON] (а.с. 24) при звільненні з посади техпрацівника від 04.12.2012 року, що починається словами «Директору Руданської …» і закінчується «…угодою сторін. Число підпис» якихось збиваючих факторів виявлено не було. Крім висновку експертизи твердження позивача спростовуються показаннями свідків. Так, допитані у судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які працюють на різних посадах у Руданської СЗОШ І-ІІІ ступенів пояснили, зокрема суду, що 04.12.2012 року [PERSON] перебуваючи у кабінеті директора школи сама проявила ініціативу написати заяву про звільнення. Ніякого психологічного тиску директор школи на [PERSON] не чинила та не примушувала її писати заяву про звільнення. Свідки також пояснили, що спершу позивач написала заяву, за якою просила звільнити її за неналежне виконання посадових обов'язків. Проте, пізніше приблизно через дві години, обдумавши свій вчинок та прислухавшись до їх порад, [PERSON] написала заяву про звільнення за угодою сторін. При цьому, за словами свідків при написанні як першої, так і другої заяв позивач вела себе стримано, не хвилювалась та не плакала. Окрім того, допитані в судовому засіданні, вказані, свідки стверджували, що 06.12.2012 року вони бачили [PERSON] у школі з трудовою книжкою, при цьому, спілкуючись із ними, позивач повідомила, що її звільнено з посади та видано трудову книжку. А свідок [PERSON] також повідомила, суд, що брала з рук [PERSON] трудову книжку та знайомилася з записом про звільнення позивача. Суд не вбачає підстав не брати до уваги зазначених вище показань свідків, оскільки останні надавали пояснення логічно, послідовно і у суду не виникло сумнівів у добросовісності свідків та добровільності і щирості їх показань. Нарешті свідки давали показання будучи попередженими про кримінальну відповідальність за завідомо не правдиве показання. Тому суд відхиляє, як безпідставні посилання представника позивача [PERSON] на начебто упередженість та неправдивість показання свідків. Судом також звернуто увагу на те, що в ході судового розгляду позивачем змінено свої первинні пояснення стосовно дати ознайомлення з наказом про звільнення та отримання трудової книжки. Так в первісному позові та початкових поясненнях позивач наполягала на тому, що з наказом про своє звільнення вона ознайомилася 19.12.2012 року, і в той же день отримала трудову книжку. Як на підтвердження даної обставини позивач зазначала, що в цей день (19.12.2012 року) у школі проводився святковий захід з нагоди релігійного свята «дня Святого Миколая». Однак, після надання представниками відповідача доказів (а.с. 164-173) та встановлення факту, що 19.12.2012 року вказаного святкового заходу у школі не проводилося, позивач змінила свої покази та пояснила, що трудову книжку отримала 18.12.2012 року. Також позивачем та її представником не надано жодного доказу та не спростовано покази свідків, які суду повідомили, що позивач була на роботі 06.12.2012 року та в цей день ознайомилася із наказом і отримала трудову книжку. Таким чином, досліджені та перевірені судом докази спростовують твердження позивача, викладені у позовній заяві про те, що заяву про звільнення вона писала заднім числом, а саме 19 грудня 2012 року, про те, що при написанні заяви на неї чинився тиск з боку директора школи і нарешті про те, що 20 грудня 2012 року вона зверталася до директора школи з заявою про відкликання попередньої заяви. Відсутність позивача на роботі, починаючи з 04.12.2012 року, окрім пояснень позивача та представників відповідача підтверджується показами свідків та журналом обліку робочого часу працівників Руданської середньої загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів (а.с.18-23). Окрім того, поясненнями представників відповідача та показаннями свідків доводиться той факт, що позивач ознайомилась з наказом про звільнення та отримала трудову книжку 06.12.2012 року. Водночас представник відповідача Палій Л.А. визнала, що в день коли [PERSON] написала заяву про звільнення, одночасно це день, яким датовано наказ, а саме: 04.12.2012 року, наказ про її звільнення не було виготовлено. Сам наказ було виготовлено та підписано в день коли позивач з ним ознайомлювалася та отримувала трудову книжку, а саме: 06.12.2012 року. Також представник відповідача визнала, що остаточний розрахунок з [PERSON] було здійснено лише 24.12.2012 року, пояснивши при цьому, що розрахунок здійснюється централізованою бухгалтерією відділу освіти Шаргородської РДА Вінницької області та саме вона відповідальна за своєчасну виплату усіх належних позивачу коштів. [PERSON] в судовому засіданні не заперечувала той факт, що про своє звільнення дізналася саме 04.12.2012 року, в цей день вона за власної ініціативи, припинила виконувати трудові обовязки, вважала себе звільненою, пішла додому і більше на роботу не виходила. Згідно довідок централізованої бухгалтерії відділу освіти Шаргородської РДА Вінницької області від 04.02.2013 року №26 та №25 вбачається, що наказ про звільнення [PERSON] від 04.12.2012 року №21 бухгалтерією було отримано 10.12.2012 року розрахункові виплати перераховані на ВФ «Приватбанк» 14.12.2012 року (а.с. 53, 55). Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регулюються, Конституцією України, Кодексом законів про працю України і виникають у сфері трудових правовідносин, зокрема підстав і порядку припинення трудового договору. Так, згідно ч. 1 ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частиною 2 ст. 2 КЗпП України передбачено, зокрема, що працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації. Відповідно до п.2 ст.221 КЗпП України, трудові спори розглядаються районними, районними в місті, міськими, міськрайонними судами. Статтями 231 та 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Пунктом 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є угода сторін. Отже, судом встановлено, що [PERSON] сама проявила ініціативу щодо свого звільнення, її волевиявлення було вільним, обдуманим, під час прийняття [PERSON] рішення про звільнення на неї не чинилось ніякого психологічного тиску. Суд вважає, що [PERSON] звільнено згідно чинного законодавства, оскільки на підставі її заяви про звільнення за угодою сторін, уповноваженою особою, тобто директором школи видано відповідний наказ, з яким позивач була ознайомлена 06.12.2012 року. Запис про її звільнення, внесено до трудової книжки у відповідності до Інструкції про порядок ведення трудових книжок, а саму трудову книжку видано [PERSON] Звільнення позивача проведено не з ініціативи роботодавця, а відтак, враховуючи вимоги ст. 47 КЗпП України, відповідачем правомірно не надано позивачу копії наказу про її звільнення, оскільки остання такої вимоги не заявляла. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що державою гарантується правовий захист від незаконного звільнення. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Статтями 57-60 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас під час судового розгляду було встановлено, що [PERSON] сама, без будь-якого психологічного тиску ініціювала своє звільнення, про що подала відповідну заяву, яку написала 04.12.2012 року, з наказом про звільнення позивач ознайомилась та трудову книжку отримала 06.12.2012 року, а не 19.12.2012 року, як вона зазначила у позовній заяві. Ні 19 грудня 2012 року ні в будь-який інший день [PERSON] не зверталася до директора школи з письмовими заявами про відкликання попередньої заяви. Позивач взагалі не довела свою присутність у школі 18 та 19 грудня 2012 року. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобов'язаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову. Аналіз позовної заяви [PERSON] вказує на те, що позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення від 04.12.2012 року вона написала внаслідок застосування до неї директором школи психологічного тиску. З наказом про звільнення за № 21 від 04.12.2012 року позивач ознайомилась лише 19.12.2012 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що зазначені вище обставини, з якими позивач пов'язує незаконність свого звільнення, тобто власне підстави позову є необгрунтованими. На виконання вказівки викладеної в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.07.2013 року, судом було з'ясовано, що позивач отримала трудову книжку 06.12.2012 року та саме з цього часу для позивача почався перебіг місячного строку звернення до суду з позовом про захист своїх трудових прав. Отже, на день звернення до суду (17.01.2013 року) позивачем було пропущено місячний строк визначений, ст. 233 КЗпП України, для подання відповідного позову до суду. Проте, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити по суті, виходячи з необгрунтованості позову та відсутності порушенння прав позивача при її звільненні з боку відповідача. Позивач не довела належними та допустимими доказами обставин, якими вона обґрунтовувала свої вимоги, натомість відповідачем надано суду докази законності своїх дій та рішень, а відтак суд не вбачає порушення трудових прав позивача, а тому у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed