Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-12 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] та [PERSON](далі позивачі) звернулись до суду з позовною заявою до Шаргородської міської ради Вінницької області(далі відповідач) про визнання права власності в порядку спадкування. Зазначили, що 12 травня 2015 року помер їх батько [PERSON], який по день смерті проживав і був зареєстрований у [INFO]. Після його смерті залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема із житлового будинку. Спадкоємцем зазначеного майна по закону є позивачі як дочка та син спадкодавця. Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок і на цій підставі нотаріус відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок належав спадкодавцю, а вони бажають успадкувати його, кожен з позивачів просить визнати за собою право власності на 1/2 частину житлового будинку літера «А» загальною площею 92,2 м кв., житловою площею 54,6 м кв., прибудову літера «а»; літню кухню, сарай літера «Б»; погріб літера «Б1»; вхід у підвал літера «б»; прибудову-гараж літера «Б2»; огорожу 1-3, розташовані у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24у порядку спадкування за законом після смерті 12 травня 2015 року батька [PERSON]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, зазначені у позові. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, проте його інтереси представляв адвокат [PERSON] Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, зазначивши, що житловий будинок, розташований у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24,дійсно належав на праві власності батьку позивачів [PERSON] і відповідно цей будинок увійшов до складу спадщини. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, оцінивши досліджені у судовому засіданні докази, суд прийшов до висновку, що позов слід задовольнити, виходячи із такого. 12 травня 2015 року у м. Шаргород Вінницької області помер [PERSON], що вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] І-АМ № 324220 (а.с. 11). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема із житлового будинку, розташованого у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24. Спадкоємцями зазначеного спадкового майна після смерті [PERSON] є позивачі, оскільки є рідними дочкою та сином спадкодавця, що підтверджується свідоцтвами про їх народження VІІ-УР № 0237294 та VІІ-УР № 0278083 (а.с. 12, 13). [PERSON] та [PERSON] у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини подали нотаріусу заяви про прийняття спадщини після смерті батька, натомість дружина спадкодавця [PERSON] у цей же строк подала заяву, згідно з якою спадщину після смерті [PERSON] вона не прийняла і на неї не претендує, що вбачається зі спадкової справи № 711/15 до майна померлого 12 травня 2015 року [PERSON] (а.с. 50-58). З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, розташований у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24, позивачі звернулись до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину їм було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідні постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 4 грудня 2015 року №1093/02-31 та № 1094/02-31 (а.с. 9, 10). Із постанов про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі свідоцтв є ненадання позивачами правовстановлюючого документа на житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1258 та статтею 1261 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивачі, будучи рідними дочкою та сином спадкодавця, дійсно є спадкоємцями по закону після смерті [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачами спадщини після смерті спадкодавця, позаяк у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини позивачі подали заяви про прийняття спадщини. Водночас, оформити у спадщину житловий будинок, розташований у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24, позивачі не можуть, через відсутність у них правовстановлюючого документа. Проте, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON] Так, відповідно до свідоцтва № 20 на забудову садиби в сільських населених пунктах, рішення про надання дозволу на будівництво індивідуального жилого будинку та дозволу на право виконання будівельних робіт № 20 від 27 вересня 1979 року, [PERSON] надано дозвіл на будівництво житлового будинку у с. Соснівка Шостаківської сільської ради - тепер територія м. Шаргород (а.с. 14-16). Для будівництва будинку [PERSON] було відведено земельну ділянку, що вбачається із плану забудови садиби (а.с. 17 на звороті). Згідно з даними погосподарських книг за 1971-1982 роки [PERSON] зазначений головою двору (а.с. 27-31). Із рішення Шаргородської міської ради народних депутатів від 17 грудня 1993 року вбачається, що [PERSON] була передана земельна ділянка, площею 0,10 га по вул. Дружби, 24 у м. Шаргород для ведення особистого підсобного господарства (а.с. 26). Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільське МБТІ» від 15 вересня 2015 року № 205, на імя [PERSON] житловий будинок по вул. Дружби, 24 у м. Шаргород не зареєстрований (а.с. 22). Із технічного паспорта, виготовленого 15 жовтня 2015 року, вбачається, що домоволодіння, розташоване по вул. Дружби, 24 у м. Шаргород Вінницької області складається з житлового будинку літера «А» загальною площею 92,2 м кв., житловою площею 54,6 м кв., прибудови літера «а»; літньої кухні, сараю літера «Б»; погрібу літера «Б1»; входу у підвал літера «б»; прибудови-гаража літера «Б2»; огорожі 1-3 (а.с. 24, 25). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку, розташованого у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно п. 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СССР 13.04.1979 №112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга». Відповідно п. 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів затверджених ЦСУ СССР 12.05.1985 № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Отже, у 1969-1972 роках, тобто в період забудови домоволодіння, розташованого у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24 та належного [PERSON], у сільській місцевості державна реєстрація обєктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] його право власності на житловий будинок, розташований у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24, було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачами доведено належними та допустимими доказами невизнання їх права отримати у спадщину житловий будинок, розташований у м. Шаргород Вінницької області, вул. Дружби, 24, окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачами, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved