Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

У січні 2016 року представник позивача Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України», яке під час розгляду справи змінило назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Державний ощадний банк України») звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що 27 вересня 2007 року між позивачем АТ «Державний ощадний банк України» та громадянкою російської федерації [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит №728 за умовами якого банк надав позичальникові кредит в розмірі 109000 дол.США з цільовим призначенням на придбання за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , зі строком кредитування до 27 вересня 2037 року зі сплатою процентів за користування кредитними коштами 11,5% річних на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання. Погашення кредиту, за погодженням сторін, здійснюється щомісячно разом із нарахованими процентами рівними сумами (ануїтетними платежами) по 303 дол.США. Неодноразово за заявою позичальника [PERSON] 24 лютого 2009 року, 23 квітня 2010 року, 22 лютого 2013 року укладались додаткові договори, якими внесені зміни до п.1.5 договору про іпотечний кредит, щодо розміру та порядку погашення кредитної заборгованості. В забезпечення виконання зобов`язання за кредитним договором між банком та [PERSON] укладено 27 вересня 2007 року іпотечний договір №1430 згідно якого, позичальник з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з кредитного договору передав в іпотеку банку нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Згідно п.4.2 Іпотечного договору, в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань в цілому, або їх частини, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Позичальник не виконує належним чином зобов`язання по погашенню кредитної заборгованості, станом на 17 листопада 2015 року утворилась заборгованість в сумі 148901,87 доларів США. Після уточнення позовних вимог в редакції від 30 червня 2020 року АТ «Державний ощадний банк України» просить суд: звернути стягнення на предмет іпотеки однокімнатну квартиру [ADDRESS] зі всіма невід`ємними її приналежностями, що належить на праві власності [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів та з його вартості задовольнити грошові вимоги в розмірі 148901,87 долари США та виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зі зазначеної квартири, стягнути судові витрати. (а.с.189-190, том 3) Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями 11 січня 2016 року справу передано головуючому судді Яценко Н.О. Ухвалою суду від 21 січня 2016 року позов прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою Оболонського районного суду м.Києва від 19 серпня 2017 року задоволено заяву позивача про повернення надміру сплачений судовий збір в сумі 37496,28 грн. (а.с.22 том 2) У лютому 2018 року відповідач [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до АТ «Державний ощадний банк України» про визнання частково недійсним кредитного договору, в якому просить суд визнати частково недійсним кредитний договір №728 від 27 вересня 207 року. (а.с. 49 том 2) Ухвалою суду від 15 лютого 2018 року, яку занесено до протоколу судового засідання, прийнято до провадження зустрічний позов та об`єднано в одне провадження з первісним. Ухвалою суду від 17 листопада 2020 року зустрічний позов [PERSON] залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача Щербак Н.В. наполягала на задоволенні уточнених позовних вимог, з підстав та мотивів викладених у позовній заяві. Відповідач та її представник - адвокат Чепусов Ю.А. в судове засідання повторно не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В клопотанні про відкладення розгляд справи, поданої 17 листопада 2020 року засобами електронного зв`язку, представник відповідача посилаючись на карантинні обмеження, просить відкласти розгляд справи. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, заяв та клопотань від них не надходило. Стаття 6 Конвенції гарантує кожному при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення щодо нього право на справедливий судовий розгляд упродовж розумного строку. З огляду на те, що справа перебуває у провадженні суду більше чотирьох років, за клопотанням представника відповідача розгляд справи відкладався 28.02.2020, 30.06.2020 та 16.10.2020 з метою дотримання розумного строку розгляду справ та з урахуванням зловживання представником відповідача [PERSON] своїми процесуальними правами та затягування розгляду справи шляхом неодноразових відкладених судових засідань, суд вирішив провести розгляд справи за відсутності належним чином повідомлених відповідачів та представника Чепусова Ю.А . Оцінюючи характер процесу, предмет спору, з метою дотримання розумних строків розгляду справи та повторну неявку відповідачів та його представника Чепусова Ю.А. в судове засідання, суд вважає за можливе справу розглянути за їх відсутності. Вислухавши представника банку, дослідивши письмові докази по справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для частково задоволення позовних вимог АТ «Державний ощадний банк України» з огляду на наступне. Судом встановлено, що 27 вересня 2007 року між ВАТ «Державний ощадний України» в особі філії ГУ по м. Києву та Київській області ПАТ «Ощадбанк», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії ГУ по м. Києву та Київської області, який змінив назву на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір про іпотечний кредит, за умовами якого остання отримала кредит в сумі 109000 дол.США на придбання квартири за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2007 року, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Зі сплатою 11,5 % річних строком кредитування до 27 вересня 2037 року. (а.с. 20-24 том1) З метою забезпечення виконання кредитних зобов`язань між банком та [PERSON] укладено 27 вересня 2007 року нотаріально посвідчений іпотечний договір №1430, за умовами якого, позичальник [PERSON] з метою забезпечення належного виконання зобов`язання, передала в іпотеку банку нерухоме майно однокімнатну квартиру [ADDRESS] . Пунктом 4.2 Іпотечного договору, передбачено, що в разі невиконання чи неналежного виконання позичальником кредитних зобов`язань в цілому, або їх частини, банк має право звернути стягнення на предмет іпотеки. (а.с.50-55 том 1) Між банком та [PERSON] 24 лютого 2009 року укладено додатковий договір № 1 до договору про іпотечний кредит від 27 вересня 2007 року про зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту за лютий 2009 року - січень 2010 року. Також, 23 квітня 2010 року укладено додатковий договір № 2 до іпотечного договору №728 від 27.09.2007 року, який передбачає реструктуризацію кредитної заборгованості та зміну графіку погашення кредиту у межах строку кредитування, про зменшення розміру щомісячних платежів по кредиту за квітень 2010 року - вересень 2010 року. Між банком та [PERSON] 22 лютого 2013 року укладено додатковий договір № 3 до договору про іпотечний кредит № 728 від 27.09.2007 року, яким змінено умови кредитування шляхом зміни графіку погашення кредиту в межах строку кредитування та зменшено розмір щомісячних платежів по кредиту за лютий 2013 року - січень 2014 року.(а.с.41-46 том 1) Позивачем на адресу відповідачів 02 жовтня 2015 року направлено лист- вимогу про виселення, також надіслано повідомлення про усунення порушення основного зобов`язання щодо погашення кредиту та сплати процентів із зазначенням суми залишку заборгованості по кредиту, простроченої заборгованості, нарахованих відсотків та пені за несвоєчасне виконання зобов`язань. (а.с.62-67 том1) Відповідно до розрахунку наданого АТ «Державний ощадний банк України» станом на 17.11.2015 року заборгованість відповідача перед банком становить 148901,87 доларів США, яка складається з: 86 140 доларів США - загальна сума не простроченого кредиту (основного боргу); 7437,34 доларів США - загальна сума прострочених чергових платежів за кредитом (по основному боргу); 28 746,37 доларів США - загальна сума заборгованості по сплаті відсотків за користування кредитом; 471,73 доларів США - загальна сума нарахованих відсотків за листопад 2015 року; 1345,23 доларів США - загальна сума пені за несвоєчасну сплату основних платежів за кредитом; 7086,12 доларів США - загальна сума пені за несвоєчасну сплату відсотків за кредитом; 2672,23 доларів США - загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по основному боргу; 13618,15 доларів США - загальна сума втрат від інфляції по прострочених сумах заборгованості по відсотках; 221,14 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум заборгованості по основному боргу; 1163,56 доларів США - загальна сума 3 % річних від прострочених сум заборгованості по відсотках.(а.с.8-17 том1) Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.05.2016 року, залишеним без змін рішеннями суду апеляційної та касаційної інстанції, задоволено позов ПАТ «Державний ощадний банк України». Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - ГУ по м. Києву та Київської обл. заборгованість за кредитним договором у розмірі 142304, 36 доларів США, що еквівалентно 2 989 131, 54 грн. (а.с.45-48,83-87 том2) Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу наявності підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, через порушення позичальником умов укладеного кредитного договору щодо своєчасності погашення виниклої заборгованості та виселення відповідача з іпотечного житла. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 Закону України «Про іпотеку». Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Згідно з частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Пунктом 4.2 Іпотечного договору №1430 від 27 вересня 2007 року передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань в цілому, або їх частини, а також у інших випадках, передбачених умовами договору, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, визначеному умовами договору. Матеріалами справи доведений факт порушення позичальником умов укладеного кредитного договору. Станом на 17.11.2015 року за розрахунками банку заборгованість позичальника перед банком становить 148901,87 доларів США. (а.с.8-17 том 1) Крім того, судом також враховано, що рішенням суду від 14 травня 2016 року стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] заборгованість за кредитним договором від 27 вересня 2007 року в сумі 142304,36 дол.США, та в примусовому порядку рішення суду не виконане. (а.с.45-48,177-179, том 2) Ні відповідач [PERSON] ні її представник не спростували обсяг виниклої заборгованості. Перевіряючи правильність наданого позивачем розрахунку заборгованості, суд не може повністю з ним погодитися, з наступних підстав. Згідно положення п.3.3. договору про іпотечний кредит, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому, або у визначеній банком часині, сплати процентів за його користування та інших платежів, що належать до сплати за цим договором. Виконання позичальником вимоги банку щодо дострокового повернення суми кредиту, належних до сплати процентів та інших платежів відповідно до умов цього договору повинно бути проведено позичальником протягом 30 робочих днів з дати надіслання Банком відповідної вимоги. (а.с.21 том 1) Судом досліджено, що позивач звертався до відповідачів з письмовою вимогою, щодо усунення порушення строків сплати чергових платежів та погашення кредитної заборгованості, яка залишена без задоволення. Судом досліджено, що вимогу про дострокове повергнення кредитних коштів банк надіслав позичальнику 02 жовтня 2015 року, чим змінив строк виконання кредитного зобов`язання (а.с.67 том 1). Отже, нарахування відсотків визначених договором банком за користування кредитними коштами після ухвалення судового рішення, суд вважає безпідставним. Аналізуючи перелічені докази в їх сукупності, встановлення обставин неналежного виконання відповідачем кредитно-договірних зобов`язань, обґрунтованість розміру заявлених позивачем вимог суд приходить до переконання про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки - однокімнатну квартиру, під [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] виходячи з розміру кредитної заборгованості за іпотечним кредитом №728 від 27 вересня 2007 року встановленої судовим рішенням в розмірі 142304,36 дол.США. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача [PERSON] адвоката Чепусова Ю.А., стосовно розповсюдження на спірні правовідносини обмеження, що встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки його дія розповсюджується лише на громадян України, які отримали кредит у валюті на придбання нерухомого житла, проте відповідач [PERSON] , згідно відомостей, наявних у матеріалах справи - є громадянкою іншої держави, тому на спірні правовідносини не поширюється дія встановленого законом обмеження примусового звернення стягнення на предмет іпотеки. Щодо позовних вимог про наявність підстав виселення відповідачів з іпотечного майна суд, зауважує наступне. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку», якою встановлено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Згідно з частиною 1 статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, в частині першій якої передбачені підстави виселення. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинне бути зазначене в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян із жилих приміщень, придбаних не за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, забезпеченого іпотекою цього приміщення, без одночасного надання іншого постійного жилого приміщення. Тлумачення частини другої статті 109 ЖК УРСР, з урахуванням змісту статті 379, глави 26 ЦК України дають підстави дійти висновку, що виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо за кредитні кошти було набуто інший об`єкт цивільних прав (частку в праві спільної часткової власності), а не житлове приміщення, що передано в іпотеку, то виселення без одночасного надання іншого постійного житлового приміщення не допускається. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного житлового приміщення при зверненні стягнення на житлове приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного житлового приміщення. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Як видно з матеріалів справи, АТ «Державний ощадний банк України» надіслав 02 жовтня 2015 року лист - вимогу про виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , їх місце реєстрації доводиться довідкою ЖЕК від 04 серпня 2015 року (а.с.61. 62.63.64 том 1). Судом досліджено, що іпотечне майно: квартира [ADDRESS] була придбана за рахунок коштів отриманих в кредит, що доводиться п.1.2 договору про іпотечний кредит №728 від 27 вересня 2007 року в якому зазначено цілі кредитування на придбання зазначеної кварти. (а.с.20 том 1) Установивши, що відповідач після виконання ПАТ «Державний ощадний банк України» вимог ЖК Української РСР та Закону України «Про іпотеку» щодо письмового повідомлення про виселення із квартири добровільно не звільняє займане нею житло, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідачів. Відповідні правові висновки, викладені у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі № 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц, провадження № 61-29115сво18, у постанові Верховного Суду від 28 листопада 2018 року у справі № 265/4748/16-ц, провадження № 61-16347св18, у постанові Верховного Суду від 24 червня 2020 р. у справі № 139/839/19, провадження № 61-6920св20 (ЄДРСРУ № 90143688). Установивши, що відповідачі після виконання ПАТ «Державний ощадний банк України» вимог ЖК Української РСР та Закону України «Про іпотеку» щодо письмового повідомлення про виселення із квартири добровільно не звільняють займане житло, суд дійшов висновку про наявність підстав для виселення відповідачів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 1 статті 81 ЦПК України).Згідно з частиною 6 статті 81 ЦК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Європейський суд з прав людини зауважив, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач довів належними та допустимим доказами наявність підстав через неналежне виконання відповідачем [PERSON] кредитних зобов`язань щодо повернення кредитних коштів право на звернення стягнення на іпотечне майно, що придбано за рахунок отриманих в кредит коштів. Судом досліджено пропорційність розміру заборгованості в сумі 142 304,36 долар США з вартістю іпотечного майна, яке за звітом проведеної незалежної оцінки від 15 липня 2007 року складає 955848 грн. (а.с. 78-98 том 1). При вирішенні спірного питання, суд також досліджує дотримання положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду з прав людини, а також досліджує пропорційність втручання в особисті права відповідачів, як право на житло та дотримання балансу інтересів сторін у спірних правовідносин. Відповідачами не надано доказів, що житло придбане за рахунок кредитних коштів є їх єдиним житлом для проживання. Також відповідачами не надано доказів про неможливість винаймати інше житло. Судом досліджено наявні в матеріалах справи паспорта відповідачів, які є громадянами Російської федерації. Згідно відомостей місця реєстрації, зазначеної в паспортах відповідачі мають постійне зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] (а.с.118-122 том 1). Доказів про відсутність у відповідачів іншого ніж іпотечне майно для проживання матеріали справи не містять. На час придбання іпотечного житла за договором купівлі-продажу від 27 вересня 2007 року, [PERSON] , тимчасово була зареєстрована та тимчасово мешкала за адресою : [ADDRESS] (а.с.123 том 1). На підставі викладеного, суд дійшов висновку про можливість виселення відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з придбаного в кредит житла: квартири [ADDRESS] без надання їм іншого житлового приміщення, тому що не встановлені виключні обставини, що свідчили що таке втручання завдасть їм істотної шкоди, чи позбавить їх єдиного місця для проживання. Відповідачами не доведено відсутність в них іншого житла, зокрема в якому вони мають місце постійної реєстрації м.Муромі, а також відсутність фінансової спроможності винаймати інше житло для проживання. Суд вважає позовні вимоги АТ «Державний ощадний банк України» про зняття відповідачів з місця реєстрації такими, що не підлягають задоволенню, тому що вони є похідними від права відповідачів на житло. Суд зауважує, що в розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідачів з реєстраційного обліку за місцем проживання можливо з огляду на ухвалення судом рішення про виселення відповідачів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ «Державний ощадний банк України» витрати зі сплати судового збору в сумі 11581,72 грн. за дві позовні вимоги, як майнового характеру - звернення стягнення на предмет іпотеки виходячи з ціни позову та за позовну вимогу не майнового характеру - про виселення. З відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з кожного окремо, на користь АТ «Державний ощадний банк України» підлягає стягненню витрати зі сплати судового збору за одну вимогу не майнового характеру в розмірі 1378 грн.

Outcome: partial