Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

У серпні 2015р. до Шевченківського районного суду м.Києва надійшла позовна заява [PERSON] (Позивач), підписана його представником (адвокатом) Дейнека В.М., до Державної пенітенціарної служби України (Відповіждач1), Бердичівської виправної колонії №70 (Відповідач2), третя особа: Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області, про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він є засудженим і відбуває покарання у вигляді позбавлення волі в Бердичівській виправній колонії № 70 за ч. 5 ст. 185 КК України. До моменту відбування покарання в Бердичівській колонії № 70 він захворів цукровим діабетом, де його поставили на облік в медичній частині і почали лікувати. Йому робили уколи інсуліну невчасно із затримкою в кілька годин, а також були випадки, коли взагалі за день не отримував лікування, видавали інсулін, який передавали родичі. Під час відбування покарання в цій колонії в 2013 році йому було оформлено 3 групу інвалідності. Також позивач зазначив, що він неодноразово звертався усно до начальника медичної частини з приводу того, що невчасно отримує уколи інсуліну, невчасно видають йому таблетки, не проводять аналізів. У зв'язку із неналежним наданням медичної допомоги стан його здоров'я погіршився. У вересні 2014 року він почав звертатися до адміністрації колонії та начальника медичної частини щодо направлення його для лікування до спеціалізованої лікарні. Лише 27.11.2014 року його відправили на лікування в Стрижавську виправну колонію № 81, тобто через два з половиною місяці після погіршення стану здоров'я і прохання позивача направити на лікування. З урахуванням викладеного позивач просить стягнути солідарно з відповідачів на його користь моральну шкоду в розмірі 60 000,00 грн, заподіяну ушкодженням здоров'я. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представники відповідачів - Державної пенітенціарної служби України та Бердичівської виправної колонії №70, в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснивши, що позивач чотири рази вибував на спеціалізоване обстеження та лікування з приводу цукрового діабету до спеціалізованого лікувального закладу. Також зазначили, що [PERSON] багато разів сам відмовлявся від прийому інсуліну, про що було зафіксовано в медичній карті засудженого та про що було складено акти про відмову від інсуліну. Наведені факти вказують на те, що стан здоров'я засудженого погіршується з урахуванням прогресування хвороби цукровий діабет як такої. Представник третьої особи Управління державної пенітенціарної служби України в Житомирській області в судовому засіданні заперечував проти позову та підтримав пояснення представників відповідачів. 25.01.2016 року представник відповідача Бердичівської виправної колонії № 70 в судове засідання не з'явився. Про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі. Вислухавши пояснення представників сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що позивач [PERSON] був засуджений 25.10.2011 року Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 5 ст. 185 КК України до 7 років 9 місяців позбавлення волі. Згідно довідки з особової справи засудженого [PERSON], 18.03.2011 року позивач прибув до Чернігівського слідчого ізолятору; 07.08.2011 року прибув до Київського слідчого ізолятору; 24.02.2012 року прибув до Бердичівської виправної колонії № 70, де і на даний час відбуває покарання. Також судом встановлено, що підтверджується матеріалами справи, з початку перебування позивача у Бердичівській виправній колонії № 70, [PERSON] було взято на диспансерний облік з приводу цукрового діабету та призначено дієтичне харчування по нормі 8 В (харчування на цукровий діабет). Частиною 1 ст. 107 КВК України передбачено, що засуджені, які відбувають покарання у виді позбавлення волі, мають право в порядку, встановленому цим Кодексом і нормативно-правовими актами Міністерства юстиції України отримувати медичну допомогу і лікування, у тому числі платні медичні послуги за рахунок особистих грошових коштів чи коштів рідних та близьких в закладах охорони здоров'я, які мають ліцензію Міністерства охорони здоров'я України та не віднесені до відання центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань. Відповідно до ч. 2 ст. 116 КВК України лікувально-профілактична і санітарно-протиепідемічна робота в місцях позбавлення волі організовується і проводиться відповідно до законодавства про охорону здоров'я. Адміністрація колоній зобов'язана виконувати необхідні медичні вимоги, що забезпечують охорону здоров'я засуджених. Засуджені до позбавлення волі зобов'язані виконувати правила особистої і загальної гігієни, вимоги санітарії. Згідно довідки з особової справи засудженого [PERSON], позивач чотири рази вибував на спеціалізоване обстеження та лікування з приводу цукрового діабету до спеціалізованого лікувального заходу при Стрижавській виправній колонії № 81, а саме: 21.09.2012 року, 27.06.2013 року, 02.04.2014 року, 22.12.2014 року. Також з матеріалів справи вбачається, що Бердичівська виправна колонія № 70 двічі за власної ініціативи проводила для засудженого [PERSON] консультування лікарем-ендокринолгом, що підтверджується записами в медичній карті засудженого від 22.11.2013 року та 07.07.2014 року. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] неодноразово відмовлявся від прийому інсуліну, що підтверджується записами в медичній карті засудженого та складеними актами про відмову позивача від прийому інсуліну. При цьому при розгляді справи було встановлено, що [PERSON] ліки від діабету, передавались безпосередньо до колонії з лікарні. Сама по собі Бердичівська виправна колонія №70 не є установою, які здійснює самостійно та безпосередньо закупівлю інсуліну. Беззаперечних доказів того, що інсулін для Позивача передавали родичі останнього, матеріали справи не містять. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази суд приходить до висновку, що погіршення стану здоров'я Позивача обумовлено прогресуванням його хвороби - цукровий діабет. При цьому на стан здоровся Позивача впливало й те, що в певні дні він відмовлявся від прийому інсуліну. Під час розгляду справи представником позивача не було надано доказів, які б спростовували докази щодо відмови позивача від прийому інсуліну. Та обставина, що запити на госпіталізацію Позивача починаючи з вересня 2014р. неодноразово направлялися Відповідачем2 до Відповідача1, проте тривалий час не вирішувалося питання про видачу наряду на його госпіталізацію (до 20.11.2014р.), хоча п.5 розділу І Порядку направлення засуджених до лікарняних закладів ІІІ «Медичне обслуговування засуджених у лікарняних закладах» Порядку організації надання медичної допомоги засудженим до позбавлення волі, затвердженого наказом МЮУ, МОЗ України 15.08.2014р. №1348/5/572, питання про видачу наказу на госпіталізацію вирішується негайно з дня надходження запиту, то суд приходить до висновку, що сама по собі дана обставина не свідчить про ненадання належного обсягу медичної допомоги засудженому. Так, судом було встановлено те, що у засудженого досить серйозна ступінь захворювання цукровим діабетом, йому надається терапевтичне лікування та відповідний режим харчування у Бердичівській виправній колонії №70 та він направлявся на стаціонарне обстеження і лікування до спеціалізованого лікувального закладу - Стрижавської виправної колонії №81, як у 2013, так і у 2014роках. Як встановлено у судовому засіданні погодження питання про видачу наряду на госпіталізацію засудженого вирішувалось з урахуванням стану здоров'я засудженого, вказаного лікарями (негайна госпіталізація, планова, ..), наявності місць у спеціалізованій лікувальній установі, періоду попереднього лікування та необхідності наступного обстеження і лікування. . Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 цієї статті передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Згідно п.п. 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правої відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправними діяннями заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦПК України сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Позивачем не доведено, що погіршення стану його здоров'я зумовлено саме неправомірними діями відповідачів, а тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я.

Outcome: dismissed