Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з таким позовом в якому вказував, що він є власником житлового будинку №23 по провул. Миколи Василенка (раніше - Кузнєцова) в м. Вознесенську Миколаївської області, зареєстрований та мешкає за цією адресою. В той же час з 11 вересня 1997 року в будинку зареєстрований його зять відповідач по справі, який протягом останніх пятнадцяти років в житловому приміщенні без поважних причин не проживає, проте не знявся з реєстраційного обліку, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю. В звязку з цим [PERSON] просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування належним йому житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач [PERSON] свої вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, судом відповідно до ч. 11 ст.128 ЦПК України вважається належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи Вознесенського РВ УДМС в судове засідання не зявився. Суд вважав можливим провести розгляд справи в заочному порядку з ухваленням заочного рішення, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку вирішення справи. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28 листопада 1974 року, реєстр. №4635 набув у власність житловий будинок №23 по провул. Миколи Василенка (раніше Кузнєцова) в м. Вознесенську Миколаївської області, зареєстрований та мешкає за цією адресою. В той же час з 11 вересня 1997 року в будинку зареєстрований його зять відповідач по справі. Однак, як вбачається з акту квартального комітету від 17 серпня 2018 року (а.с. 18), [PERSON] за місцем реєстрації протягом останніх пятнадцяти років не проживає, проте не знявся з реєстрації, внаслідок чого власнику житла створюються перешкоди в користуванні та розпорядженні своєю власністю. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу (дружина, діти, батьки власника, інші особи, якщо вони постійно проживають з власником і ведуть з ним спільне господарство). Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Житловий кодекс України не містить норм щодо підстав та порядку визнання членів сімї власника житла (в тому числі колишніх) такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Проте такі підстави та порядок визначені нормами Цивільного кодексу України, які регулюють правовідносини сервітуту. Зокрема, положеннями ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як раніше встановлено судом, відповідач за місцем реєстрації не проживає понад встановлений законом річний строк. Матеріали справи не містять доказів наявності поважних причин його не проживання в будинку, зокрема створення йому будь-яких перешкод в проживанні чи іншому користуванні житлом тощо, а також наявності між сторонами угоди щодо іншого порядку та строків користування житлом. За такого суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. В силу ст.. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також слід стягнути 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved