Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-11 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням уточнень позовних вимог від 03.08.2021 року, просила суд визнати спільною сумісною власністю подружжя: -житловий будинок - «А» загальною площею - 43,4 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., який складається з кухні - 6,4 кв.м., кухні - 3 площею - 13,8 кв.м., кімнати - 4 площею - 8,7кв.м., кімнати - 5 площею - 8,1 кв.м., 7 - санвузол площею 6,4 кв.м., «І» - тамбур площею - 6,0 кв.м., сарай - «Б» площею - 18,4 кв.м., погріб, колодязь - «к», огорожа №9, хвіртка №7, №4, - який розташований на присадибній ділянці 481 кв. метр землі держфонду, за адресою: [ADDRESS] . -будівельні матеріали: цегла, шлакоблок, дерево, бетон та шифер з яких самовільно збудовано споруди: споруди під літерами «З» - Гараж-майстерня; «Ж» - Сарай; «Л» - вбиральня, - які розташовані на присадибній ділянці 481 кв. метр землі держфонду, за адресою: [ADDRESS] . -Автомобіль марки AUDI 100, реєстраційний номер [NUMBER] шасі [NUMBER] , 1983 року випуску, сірого кольору, з об`ємом двигуна 1921 куб.м., зареєстрований на ім`я [PERSON] . В порядку поділу майна подружжя, позивач просить визнати за нею право власності на: -7/12 частини житлового будинку «А» загальною площею - 43,4 кв.м., житловою площею 16,8 кв.м., який складається з кухні - 6,4 кв.м., кухні - 3 площею - 13,8 кв.м., кімнати - 4 площею - 8,7кв.м., кімнати - 5 площею - 8,1 кв.м., 7 - санвузол площею 6,4 кв.м., «І» - тамбур площею - 6,0 кв.м., сарай - «Б» площею - 18,4 кв.м., погріб, колодязь - «к», огорожа №9, хвіртка №7, №4, - який розташований на присадибній ділянці 481 кв. метр землі держфонду, за адресою: [ADDRESS] . -7/12 частини будівельних матеріалів: цегла, шлакоблок, дерево, бетон та шифер з яких самовільно збудовано споруди: споруди під літерами «З» - Гараж-майстерня; «Ж» - Сарай; «Л» - Убиральня, - які розташовані на присадибній ділянці 481 кв. метр землі держфонду, за адресою: [ADDRESS] . -7/12 частини автомобіля марки AUDI 100, реєстраційний номер [NUMBER] шасі [NUMBER] , 1983 року випуску, сірого кольору, з об`ємом двигуна 1921 куб.м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 14 грудня 1991 року між сторонами був зареєстрований шлюб, від якого вони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . 21 серпня 2019 року за рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі 183/1975/19 шлюб між подружжям було розірвано. Крім того, на підставі рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області у справі №183/1986/19 від 31 липня 2019 року з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання двох дітей. Під час спільного життя з відповідачем, а саме 20 грудня 1994 року, за спільні сумісні кошти, вони придбали Ѕ частку житлового будинку, розташованого на присадибній ділянці 481 кв.м. землі держфонду за адресою: [ADDRESS] . Договір купівлі - продажу нерухомого майна був посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №8157. Зазначений договір був зареєстрований в БТІ 21 грудня 1994 року за реєстраційним №58. 11 червня 1999 року сторони придбали іншу Ѕ частину цього ж житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 42,30 кв.м., житловою 8,70 кв.м. Договір купівлі - продажу був посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №2490 та зареєстрований в Комунальному підприємстві «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» 17 червня 2011 року номер витягу 30332891. Все нерухоме майно за погодженням між сторонами, було зареєстроване на ім`я чоловіка - [PERSON] . Після придбання першої частини зазначеного домоволодіння, подружжя за спільні кошти збудувало Гараж - майстерню - «З» площею 33 кв.м. та убиральню - «Л» площею - 1,0 кв.м., після придбання другої частини домоволодіння ними було побудовано сарай - «Ж» площею 11,0 кв.м., вказані будівлі побудовані самочинно, не узаконенні, оскільки відповідач не бажає в законний спосіб оформити збудовані приміщення. Відмітка про наявність самочинних будівель зазначено в технічному паспорті та в витягу КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» від 17.06.2011 року. Позивач наполягає на тому, що все майно придбане ними під час перебування у шлюбі, всі договори укладалися в інтересах сім`ї, з метою, набуття його у власність для спільного користування та ведення спільного господарства, за спільні грошові кошти, які були заощаджені ними під час спільного проживання. У 2018 році сторонами був придбаний автомобіль марки AUDI 100, реєстраційний номер [NUMBER] шасі [NUMBER] , 1983 року випуску, сірого кольору, з об`ємом двигуна 1921 куб.м., який теж зареєстрований на ім`я відповідача - [PERSON] . Будь-яких договорів щодо поділу або розпорядженням спільним майном сторони не укладали. Позивач, посилаючись на норми Сімейного Кодексу України зазначає, що діюче законодавство визначає, що у разі поділу майна, що є об`єктом права власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Між тим, позивач наполягає на відступленні від рівності часток подружжя, виходячи з наступного. Згідно реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, [PERSON] , 20.06.2019 року був зареєстрований, як фізична особа-підприємець. З метою посилення соціального захисту сімей з дітьми на період вжиття заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, Кабінет Міністрів України своєю постановою від 22.04.2020р. №329, постановив запровадити на період карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 р. № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», та на один місяць після дати його відміни виплату допомоги на дітей фізичним особам - підприємцям, які обрали спрощену систему оподаткування і належать до першої та другої групи платників єдиного податку. Відповідно до інформації Управління праці та соціального захисту населення міста Новомосковська, фізична особа-підприємець [PERSON] , звернувся до управління з заявою від 29.05.2020 року про призначення допомоги на дітей фізичним особам-підприємцям, які обрали спрощену систему оподаткування і належать до першої та другої групи платників єдиного податку, відповідно до постанови КМ України від 22.04.2020р. №329. У результаті розгляду даної заяви та пакету документів, поданих [PERSON] , було прийнято рішення про призначення допомоги на двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Допомога на дітей була призначена з місяця звернення, тобто з травня 2020 року по серпень 2020 року включно, і виплачена у повному обсязі у розмірі 15 988 грн. Однак [PERSON] приховав зазначену вище інформацію та не надав жодної допомоги з виділених йому коштів на підставі постанови КМ України від 22.04.2020р. №329, а витратив усі кошти на особисті потреби, чим завдав істотної шкоди вихованню дітей та матеріальному забезпеченню. Позивач наполягає, що відповідач систематично, в період з травня по серпень 2020 року включно приховував призначення допомоги на дітей, встановленою до постановою Кабінету Міністрів України від 22.04.2020р. №329, витрачав грошові кошти в розмірі 15 988 грн. на особисті потреби, що завдало шкоди інтересам сім`ї, відповідно не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, та навмисно ухилявся від участі в утриманні дітей. Крім того, позивач просить врахувати стан здоров`я дитини [PERSON] , 2011р.н. яка має важкі хронічні захворювання, внаслідок яких потребує постійного догляду, лікування та реабілітації. Постійне звернення за лікарською допомогою, в зв`язку з хворобою доньки [PERSON] , потребує додаткових зусиль та грошових витрат на її лікування, а розмір аліментів, встановлених судом, є не достатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дітей. Крім того, за відповідачем рахується заборгованість по аліментах станом на 01.12.2020 року у розмірі 14 768,81 грн. Таким чином, позивач доводить факт усунення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов`язків з утримання, догляду, лікування неповнолітньої дитини [PERSON] , яка страждає на важкі хронічні захворювання, та від обов`язку матеріального забезпечення сім`ї, і вважає, що ці обставини є достатніми для застосування частин другої та третьої статті 70 СК України. При цьому позивач звернула увагу на можливість поділу самочинно збудованих споруд, виходячи з положень ст.ст. 331, 328, 329 ЦК України. До початку розгляду справи по суті позивач звернулася до суду із заявою про розгляд справи у її відсутність, позов підтримала. Відповідач та його представник також звернулися до суду із заявою про розгляд справи за їх відсутність, заяву про уточнення позовних вимог визнали у повному обсязі. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою суддею визначено Сороку О.В. (а.с. 44). Ухвалою суду від 11 вересня 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с. 17). Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, на підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши докази, з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, дійшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] знаходилися у зареєстрованому шлюбі в період з 14 грудня 1991 року по 23 вересня 2019 року, про що свідчать копія свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] (а.с.11) та копія рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 серпня 2019 року по справі № 183/1975/19 (а.с.12). Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до договору купівлі-продажу частини будинку від 20 грудня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №8157. [PERSON] придбав Ѕ частку житлового будинку, розташованого на присадибній ділянці 481 кв.м. землі держфонду за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11). 11 червня 1999 року [PERSON] придбав іншу Ѕ частину цього ж житлового будинку [ADDRESS] , загальною площею 42,30 кв.м., житловою 8,70 кв.м. Договір купівлі - продажу був посвідчений державним нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за №2490 , в подальшому зареєстрований в Комунальному підприємстві «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» 17 червня 2011 року номер витягу 30332891 (а.с. 19-20). Фізичне існування домоволодіння по [ADDRESS] підтверджується технічним паспортом від 27.04.2011 року (а.с.15-17), та містить відмітки про самовільні побудови: Гараж - майстерню під літерою «З» площею 33 кв.м., убиральню - «Л» площею - 1,0 кв.м., сарай - «Ж» площею 11,0 кв.м. Окрім цього, суду надано копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, у відповідності до якого [PERSON] являється власником автомобіля марки AUDI 100, реєстраційний номер [NUMBER] шасі [NUMBER] , 1983 року випуску, сірого кольору, з об`ємом двигуна 1921 куб.м., (а.с.21). Правовідносини щодо поділу майна подружжя врегульовані наступними нормами закону. Так, у відповідності до ч.1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). За ч.1 ст.79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст.81 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки поділ майна відбувається під час дії СК України, до правовідносин, які склалися застосовуються норми чинного СК України з урахуванням особливостей щодо статусу майна, встановлених на час дії КпШС України. За ст.22 КпШС України, який діяв на час придбання майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.24 КпШС України майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Згідно зі ст.28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Детальний аналіз поданих доказів свідчить про наявність підстав для визнання майна, спільною сумісною власністю позивача та відповідача, як подружжя, з визначенням часток у праві спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності. Така норма закону встановлює презумпцію права спільної сумісної власності на майно, набуте за час перебування в шлюбі. Такі ж роз`яснення містяться у і п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним, та про поділ спільного майна подружжя». Зокрема, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Зазначеними вище документами стверджується, що спірне нерухоме майно набуте чоловіком та дружиною в період їх шлюбу, а тому повинно бути визнане спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 70 СК України передбачено два випадки, коли суд має право відступити від начал рівності часток подружжя у праві спільної власності. Так суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і інші обставини. Тобто по-перше, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя у спільній сумісній власності подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. По-друге, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Частиною другою статті 70 СК України передбачено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Частиною третьою статті 70 СК України передбачено, що за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Обов`язок по утриманню може виконуватись як в добровільному порядку, так і у примусовому - при виконанні рішення суду про стягнення аліментів. Отже, для правильного застосування частини третьої статті 70 СК України необхідним є встановлення чи є достатніми чи недостатніми аліменти, які отримуються тим з подружжя, з ким залишились проживати діти для їх фізичного і духовного розвитку. Відповідно до роз`яснень, що містяться в абзаці третьому пункту 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами другою, третьою статті 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Під обставинами, що мають істотне значення для справи, потрібно розуміти не тільки випадки, коли один із подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, але і випадки коли один із подружжя не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку чи доходу (частина перша статті 60 СК України). Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, можна дійти висновку, що майно, яке набуте подружжям під час перебування у шлюбі, є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя та у випадку вирішення питання про його розподіл підлягає поділу між сторонами у рівних частках. Між тим, за наявності обставин, передбачених частиною 2 та частиною 3 статті 70 СК України, які стосуються неналежного виконання одним із подружжя батьківських обов`язків та неналежного матеріальне забезпечення сім`ї, частку іншого з подружжя у такому майні може бути збільшено. На підтвердження обставин, що мають істотне значення для справи, та підтверджують недостатній розмір аліментів для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування неповнолітній дітей, позивач посилається на наявність: тяжкого хронічного захворювання дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 64-65), та заборгованості по аліментах у розмірі що виникла станом на 01.12.2020 року у розмірі 14768, 81 грн. (а.с. 66). На підтвердження неодноразового випадку, коли [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав та витрачав отримані кошти не в інтересах сім`ї, суду подано докази отримання відповідачем виплати допомоги на дітей фізичним особам - підприємцям, які обрали спрощену систему оподаткування і належать до першої та другої групи платників єдиного податку, у відповідності до постанови Кабінету Міністрів України від 22.04.2020р. №329, у розмірі 15 988 грн.(а.с. 67-68), а також висновки правоохоронних органів щодо вчинення [PERSON] насильства в сім`ї (а.с. 69-70). Зазначені обставини відповідач визнав у повному обсязі, не спростовував доводів позивача в цій частині, а тому відповідно до вимог ч.1 ст. 82 ЦПК України у суду не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Вирішуючи питання щодо поділу самочинно збідованого майна, суд керується наступними нормами закону. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначено частиною другою статті 16 ЦК України. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Виходячи з аналізу чинного законодавства та враховуючи характерні ознаки незавершеного будівництва, слід визнати, що об`єкт будівництва (об`єкт незавершеного будівництва) - це нерухома річ особливого роду: її фізичне створення розпочато, однак не завершено. Щодо такої речі можливе встановлення будь-яких суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав, у випадках та в порядку, визначених актами цивільного законодавства. Вирішуючи питання про виникнення, зміну та припинення суб`єктивних цивільних прав стосовно об`єкта незавершеного будівництва, потрібно враховувати особливості та обмеження, встановлені законодавчими актами. Відповідно до частини другої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. У разі неможливості поділу об`єкта незавершеного будівництва суд може визнати за цими особами право, на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або, з урахуванням конкретних обставин, залишити його одній зі сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток. При цьому суд може визнати право на частину об`єкта незавершеного будівництва за кожною зі сторін. Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України: від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2710цс 15, від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16. Як встановлено судом, не спростовано сторонами, зазначені вище самовільно збудовані споруди (Гараж-майстерня, убиральня, сарай) з юридичної точки зору, є об`єктами незавершеного будівництва, що є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, а тому суд приходить до переконання, що таке майно, може належати на праві спільної сумісної власності подружжю, однак не підлягає поділу. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення в повному обсязі. Питання щодо судових витрат належить вирішити у відповідності до вимог ст.ст. 141, 142 ЦПК України.

Outcome: approved