Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом. У червні 2020 року [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути зі [PERSON] та [PERSON] на його користь у солідарному порядку заборгованість у сумі 28 474 доларів 00 центів США та 3% річних від простроченої суми за період з 02 жовтня 2017 року по день ухвалення судового рішення (т. 1, а.с. 216-218). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04 липня 2017 року позивач на прохання відповідачів передав їм у борг грошові кошти в сумі 28 474 доларів 00 центів США на строк до 01 жовтня 2017 року, що підтверджується розпискою. Посилаючись на статті 1049, 1050 та 625 Цивільного кодексу України, позивач просив суд стягнути заборгованість в загальній сумі 31 792 доларів 58 центів США, з яких 28 474 долара 00 центів США - основна заборгованість та 3 318 доларів 58 центів США - 3% річних за період з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2020 року. У листопаді 2019 року [PERSON] звернувся в суд до [PERSON] з зустрічним позовом про визнання договору передачі обладнання укладеним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між сторонами існували партнерські підприємницькі стосунки і розписка, на яку посилається позивач, стосується остаточного врегулювання питання розподілу майна внаслідок припинення Товариства «Ошер 46», учасниками якого вони були. [PERSON] стверджував, що розписка врегульовує питання розподілу майна, яке не обліковувалося на балансі Товариства, але використовувалося в його господарській діяльності. Відповідно до цієї домовленості [PERSON] отримував обладнання з виробництва паливних пеллет в натурі, а [PERSON] та [PERSON] - солому в тюках, кожний тотожної вартості. Отже, розписка фактично забезпечувала виконання ним та [PERSON] усних домовленостей про передачу [PERSON] обладнання, яке на той час обліковувалося на балансі ТОВ «Будтехмонтажінвест», власниками якого вони були. Зустрічний позивач та [PERSON] мали намір до 01 жовтня 2017 року переоформити обладнання на себе і передати його [PERSON] [PERSON] вважав, що 07 липня 2017 року в усній формі було укладено договір передачі обладнання в натурі [PERSON] , який повністю був виконаний в той же день, оскільки обладнання знаходилося під контролем [PERSON] . Спираючись на ці обставини, зустрічний позивач просив суд визнати укладеним 07.07.2017 року договір передачі обладнання між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Спрощене позовне провадження за первісним позовом відкрито ухвалою судді від 30 серпня 2019 року (т. 1, а.с. 43). Ухвалою суду від 14 лютого 2020 року суд об`єднав позови в одне провадження (т. 1, а.с. 170). Ухвалою суду від 06 вересня 2019 року було задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову. Суд наклав арешт на майно, що належить [PERSON] в межах суми заявлених вимог в розмірі 361 000 грн 00 коп. та на майно [PERSON] в межах суми заявлених вимог в розмірі 361 000 грн 00 коп. (т. 1, а.с. 62). Суд неодноразово вирішував заяви [PERSON] та [PERSON] про скасування заходів по забезпеченню позову. Ухвалою суду від 07 жовтня 2019 року [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви про скасування заходів по забезпеченню позову (т. 1, а.с. 74). Ухвалами суду від 08 січня 2020 року та від 22 травня 2020 року [PERSON] відмовлено у задоволенні заяв про скасування заходів по забезпеченню позову (т. 1, а.с. 139, 203). Підготовчий розгляд у справі закрито ухвалою суду від 02 червня 2020 року (т. 1, а.с. 228). Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у задоволенні заяв про відвід головуючого судді Кривич Ж.О. (т. 1, а.с. 244). В судовому засіданні представник [PERSON] адвокат Потреба С.М. позовні вимоги свого довірителя підтримав у повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, проти зустрічного позову заперечував. Представник пояснив, що участь сторін у ТОВ «Ошер 46» не має жодного відношення до факту отримання [PERSON] та [PERSON] грошових коштів у позику. Ніякий усний договір про передачу йому обладнання між сторонами не укладався, до того ж, поділ між засновниками господарського товариства майна, яке цьому товариству не належить, є неможливим. Обладнання, про яке йдеться у зустрічному позові, станом на дату укладення договору позики 04 липня 2017 року на території Товариства «Конкорд ХХІ» не зберігалося, оскільки його вивезли власники 31 жовтня 2016 року. Цей факт підтверджується актом повернення обладнання за участі [PERSON] , як директора ТОВ «Ошер 46», [PERSON] , як директора Товариства «Будтехмонтажінвест» та представника ТОВ «Конкорд ХХІ» Теплика М.О. Протокол № 3 загальних зборів засновників ТОВ «Будтехмонтажінвест», рішення від 07 липня 2017 року про передачу обладнання, а також оголошення про продаж через мережу Інтернет [PERSON] обладнання представник [PERSON] вважав фіктивними доказами, створеними з метою ввести суд в оману щодо дійсних обставин спору (відзив, т.1, а.с. 172-175). [PERSON] проти позовних вимог [PERSON] заперечував; суду пояснив, що він, [PERSON] та [PERSON] були учасниками Товариства «Ошер 46», яке було припинено 11.08.2017 року. 24 травня 2017 року на загальних зборах учасники вирішили, що збитки Товариства будуть покриті за рахунок внесків засновників. Розписка від 04 липня 2017 року стосується остаточного врегулювання «бізнесових стосунків приватного характеру, які виникли внаслідок припинення Товариства «Ошер 46»», шляхом розподілу майна, яке не обліковувалось на балансі Товариства «Ошер 46». [PERSON] зазначав, що він та [PERSON] надали [PERSON] розписку на суму вартості обладнання «в заставу» для забезпечення передачі ними [PERSON] обладнання. [PERSON] стверджував, що під час написання розписки [PERSON] присутній не був, розписка передавалася його підлеглому - свідку [PERSON] ; ніякої передачі грошових коштів не відбувалося. Зустрічний позивач вважав належним способом захисту своїх прав визнання договору передачі обладнання від 07 липня 2017 року укладеним; у задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити. [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав. Його аргументи проти первісного позову були аналогічними тим, що висловлювалися [PERSON] . Зустрічні позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] [PERSON] підтримав. Представник [PERSON] адвокат Пінчук Ю.В. звертала увагу суду на текст розписки, оригінал якої долучений до матеріалів справи. Представник не заперечувала, що підпис в розписці належить [PERSON] , але звертала увагу суду, що текст розписки виконаний трьома особами - [PERSON] , [PERSON] та свідком [PERSON] . Прізвище особи, яка надала позику, зазначена [PERSON] як « [PERSON] » з посиланням на документ, що посвідчує його особу - посвідку на постійне проживання, серія, номер та дата видачі якої є відмінними від тієї, яку додав до позову [PERSON] . На думку представника [PERSON] , [PERSON] не довів, що він є належним позивачем у справі про стягнення коштів. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, суд встановив такі фактичні обставини справи: [PERSON] є громадянином Канади, який має право на постійне проживання в Україні (т. 1, а.с. 7, 8). Під час перебування в Україні він проживає за адресою [ADDRESS] . На початку липня 2017 року [PERSON] в Україні не знаходився, за його дорученням та від його імені [PERSON] передав у борг [PERSON] та [PERSON] грошові кошти в сумі 28 474 доларів 00 центів США на строк до 01 жовтня 2017 року. Ці обставини підтверджуються оригіналом розписки від 04 липня 2017 року, який долучений до матеріалів справи (т. 2, а.с. 19). Судом з`ясовано, що текст «Розписка м. Кременчук 4 липня 2017 року Я, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Крюківським РВ УМВС України в Полтавській обл. 17 грудня 1996 року, мешкаю за адресою: [ADDRESS] та» і далі «Грошові кошти у сумі двадцять вісім тисяч чотириста сімдесят чотири долара США зобов`язуємось повернути до 01 жовтня 2017 р. підпис [PERSON] 4.07.2017» було виконано власноручно [PERSON] . Текст у розписці: «Я, [PERSON] , паспорт серії [NUMBER] , виданий Автозаводським РВ КМУ УМВС України в Полтавской обл. 22 августа 1977 г., проживаю за адресом [ADDRESS] , взяли у [PERSON] , справка на постоянное проживание серия ПЛ 142/2011 виданий УГИРФО УМВД Украини Полтавской обл. 21.03.2011 года, которий проживает за адресом [ADDRESS] , в долг деньги в сумме 28 474 доларов США (двадцать восемь тисяч четиреста семьдесят четире долара США)» виконаний [PERSON] . І [PERSON] , і [PERSON] не заперечували, що зазначені фрагменти тексту розписки та підписи належать їм. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердив, що 04 липня 2017 року за дорученням [PERSON] він передав належні позивачу кошти в сумі 28 474 доларів США [PERSON] та [PERSON] , про що ті видали йому розписку. Свідок заперечував доводи позичальників про те, що фактично грошові кошти не передавалися, а розписка гарантувала виконання ними інших зобов`язань, нібито пов`язаних з передачею у власність [PERSON] обладнання з виробництва паливних пеллет. Свідок пояснив, що таке обладнання дійсно певний період часу знаходилося на території Товариства «Конкорд ХХІ», оскільки це підприємство надавало в оренду приміщення для виробництва. 31 жовтня 2016 року обладнання було демонтовано, відвантажене та вивезене силами продавця - Товариства «Будтехмонтажінвест», що підтверджується актом (т. 1, а.с. 176). Вирішуючи первісні позовні вимоги, суд виходить з приписів статті 1049 Цивільного кодексу України про те, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Частина перша статті 1050 Цивільного кодексу України передбачає, що в разі, коли позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оригінал розписки належним чином підтверджує факт укладення між позикодавцем [PERSON] та позичальниками [PERSON] та [PERSON] договору позики. Відповідачі свої обов`язки за договором не виконали. [PERSON] помилився у написанні прізвища позикодавця - замість « [PERSON] » зазначив « [PERSON] ». Проте сумнівів у тому, що [PERSON] був однією із сторін договору позики і відповідно є належним позивачем, суд не має. Принаймні, позичальники не зазначали, що кошти у борг вони отримували від іншої особи на ім`я « [PERSON] ». Суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Оскільки укладений договір позики не поділяє між відповідачами предмет зобов`язання, тобто, не визначає в якій часці кожний з них отримав кошти і зобов`язався повернути грошові кошти позикодавцю, з відповідачів слід стягнути в солідарному порядку заборгованість за договором позики від 04.07.2017 року в розмірі 28 474,00 долари США та 3% річних за період з 02 жовтня 2017 року по 20 серпня 2021 року в розмірі 3 318,58 доларів США., а всього 31 792,58 доларів США. Підстав для задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] суд не встановив. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини першої статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). На доказ заявлених вимог про визнання укладеним договору передачі обладнання [PERSON] надав докази про наступне: він, а також [PERSON] та [PERSON] були засновниками ТОВ «Ошер 46» (т.1, а.с. 155), інформацію про те, що він та [PERSON] є засновниками Товариства «Будтехмонтажінвест», а [PERSON] та [PERSON] учасниками Товариства «Конкорд ХХІ», протокол загальних зборів засновників ТОВ «Ошер 46» від 24 травня 2017 року про затвердження ліквідаційного балансу Товариства, договір поставки № 01/1003/2015 від 18 березня 2015 року, відповідно до умов якого «Торговий дім «Денасмаш» продало, а ТОВ «Будтехмонтажінвест» придбало обладнання, рахунок-фактуру від 19 березня 2015 року про сплату коштів за цим договором та видаткову накладну, товарно-транспорту накладну від 06 липня 2015 року, відомості про вантаж, протокол № 3 загальних зборів засновників Товариства «Будтехмонтажінвест» від 07 липня 2017 року про передачу обладнання з балансу Товариства його засновникам [PERSON] та [PERSON] без виділення в натурі їх часток (т. 1, а.с. 155-162. Проте, зміст перелічених доказів ніяк не пов`язаний з фактом укладення договору позики від 04 липня 2017 року. Рішення про передачу обладнання у зв`язку з розподілом майна внаслідок припинення Товариства «Ошер 46» від 07 липня 2017 року, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] згодилися передати [PERSON] (т. 1, а.с. 163), ухвалено без участі [PERSON] . Отже, ніяк не підтверджує його обізнаність та згоду з таким рішенням. До того ж, цей доказ спростовується актом про повернення обладнання № 01 від 31 жовтня 2016 року, який складений з участю [PERSON] і [PERSON] та зі змісту якого вбачається, що обладнання з території Товариства «Конкорд ХХІ», учасником якого є [PERSON] , було вивезено (т. 1, а.с. 176). Отже, належних, допустимих та достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог [PERSON] не надав. На підставі викладеного, відповідно до статей 263-265 ЦПК України, суд

Outcome: approved