Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-27 00:00:00

У серпні 2021 року до Іллінецького районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, в якому вказала, що 17 липня 2010 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у справі. Від вказаного шлюбу сторони мають трьох дітей доньку [PERSON] [INFO] , та синів [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , які на даний час проживають з матір`ю та перебуває на її утриманні. Подружнє життя у сторін не склалося, взаємне нерозуміння призвело до неможливості їхнього подальшого спільного проживання. На даний час сторони, спільного господарства не ведуть, не підтримують жодних подружніх стосунків, тому позивач просить суд розірвати їх шлюб. Ухвалою Іллінецького районного суду Вінницької області від 02 вересня 2021 відкрито провадження у зазначеній справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження без виклику повідомлення сторін. 07 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась до суду із заявою про збільшення позовних вимог, у якій просить визначити місце проживання їх із відповідачем неповнолітніх дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом із нею. Згідно ухвали Іллінецького районного суду Вінницької області від 16 листопада 2021 року постановлено проводити розгляд зазначеної справи за правилами загального позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, проте подала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує просить розгляд справи проводити за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. З урахуванням зазначеного суд вважає за необхідне провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням статей 280-281 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, давши оцінку зібраним доказам, суд дійшов висновку про можливість ухвалення заочного рішення та задоволення позову з таких підстав. Судом установлено наступні фактичні обставини, яким відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України. Відповідно до частиною 2 статті 104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Згідно частини 3 статті 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього кодексу. Положеннями частини 2 статті 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, судом установлено, що між сторонами шлюбні відносини фактично припинені, шлюб існує лише формально, а подальше його збереження є неможливим та недоцільним і суперечитиме інтересам сторін, тому позов в цій частині слід задовольнити, а шлюб між сторонами слід розірвати. Щодо вирішення питання про визначення місця проживання дітей, суд дійшов наступного висновку. Судом установлено, що 17 липня 2010 р. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, про, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с.8). У даному шлюбі у сторін народилися діти: [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , зазначене підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] (а.с.9) серії [NUMBER] (а.с.10) та серії [NUMBER] (а.с.11). Як вбачається із висновку щодо доцільності визначення місця проживання дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , затвердженого рішенням виконавчого комітету Іллінецької міської ради Вінницької області від 18.11.2021 р. № 334 органом опіки та піклування Іллінецької міської ради рекомендовано визначити місце проживання дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] разом із матір`ю [PERSON] [INFO] (а.с.34-37). Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частини 1 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Змістом частини 4 даної статті визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до частини 1 статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Зі змісту пункту 1 статті 9 Конвенції вбачається, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення частини 1 статті 3, статті 9 Конвенції про права дитини, частини 2, 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Батько дитини не надав доказів, що визначення місця проживання дітей разом з матір`ю буде суперечити їх інтересам, тому, враховуючи, що судом встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, прихильність дітей до матері, вік дітей, а також те, що в даному випадку відповідач не надав доказів, що визначення місця проживання дітей з матір`ю буде суперечити інтересам дітей, суд дійшов висновку про задоволення вимог [PERSON] щодо визначення місця проживання дітей на даний час разом з матір`ю. Позивачем при поданні до суду позовної заяви сплачений судовий збір у розмірі 1 816,00 (одна тисяча вісімсот шістнадцять гривень 00 коп.) грн., який на підставі статті 141 ЦПК України, підлягає стягненню із відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved