Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

у своїй позовній заяві позивачка [PERSON] просить суд постановити рішення, яким відібрати у відповідача [PERSON] дитину, а саме сина [PERSON], [INFO], і повернути дитину їй. Крім того просить суд стягнути із відповідача [PERSON] витрати на сплату державного мита та витрати на юридичну допомогу. У судовому засіданні позивачка [PERSON] суду пояснила, що 15.11.2014 року у відділі державної реєстрації цивільного стану Дарницького районного управління юстиції в місті Києві зареєструвала шлюб із відповідачем [PERSON] Від спільного проживання у них 15.07.2015 року народився син [PERSON], якого відповідач 17.06.2016 року забрав із собою у с.Креховичі, Рожнятівського району, і їй на неодноразові вимоги не повертає. Через погіршення стосунків 04.04.2017 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, а сина [PERSON] згідно рішення суду залишено на проживанні з нею. Не зважаючи на те, що сина [PERSON] залишено на проживанні з нею, відповідач сина не повертає і добровільно виконувати рішення суду не бажає. У звязку з цим просить суд її позов задоволити у повному обємі. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позов не визнав та суду пояснив, що свого сина [PERSON] він 17.06.2016 року разом із коляскою забрав до своїх батьків у с.Креховичі, Рожнятівського району тому, що позивачка неналежно виконувала свої батьківські обовязки, дитину залишала на чужих людей та зловживала алкогольними напоями. З того часу він сам займається вихованням та утриманням сина. Позивачка ніякої участі у житті чи утриманні сина не приймала, і не приймає. Він розуміє, що згідно рішення суду від 04.04.2017 року сина залишено на проживанні з позивачкою, однак він вважає, що їх син [PERSON] не є якоюсь річчю, яку можна просто забрати, і віддати позивачці. Повернення дитини до матері є довгим і кропітким процесом. А тому враховуючи вищевикладене він у задоволенні позову просить відмовити. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та вказала на те, що в інтересах дитини, і спираючись на рішення суду від 04.04.2017 року [PERSON] має жити разом із матірю. А тому просить суд позов задоволити. Суд, вислухавши позивачку, відповідачку, представника третьої особи, адвокатів, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Копією свідоцтва про народження/а.с.9/ підтверджено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON], [INFO] Копією рішення Рожнятівського районного суду від 04.04.2017 року та ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області/а.с.11-13, 14-16/ підтверджено, що шлюб між сторонами розірвано, а сина [PERSON], [INFO] залишено на проживання з матірю. Служба у справах дітей Рожнятівської РДА у своєму висновку від 07.11.2017 року/а.с.41-42/ вважає за доцільне вилучити [PERSON] від батька та повернути матері. Інші письмові докази позитивно характеризують, як позивачку по справі, так і відповідача. Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст.124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка у своїй позовній заяві та в судовому засіданні посилається на ст.162 СК України, в якій вказано, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Однак, у судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідач по справі [PERSON], забираючи з собою у червні 2016 року малолітнього сина [PERSON], жодним чином не порушив закон. Тобто, на той час не було жодного судового рішення, яким би визначалось місце проживання дитини з позивачкою, або у дитячому закладі, як і не було іншого нормативного акту, який би встановлював місце проживання малолітнього [PERSON] не з відповідачем. Також в судовому засіданні не здобуто жодного доказу того, що в червні 2016 року відповідач [PERSON] без згоди позивачки [PERSON] змінив місце проживання сина [PERSON], чи викрав його. Письмовими доказами по справі доведено, що на момент винесення рішення суду від 04.04.2017 року, малолітній [PERSON] проживав зі своїм батьком [PERSON], починаючи з червня 2016 року, в с.Креховичі, Рожнятівського району, Івано-Франківської області. Виходячи зі змісту рішення Рожнятівського районного суду від 04.04.2017 року, сина [PERSON], [INFO] залишено проживати з матірю. У ст.18 ЦПК України вказано, що судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Крім того, згідно ст.431 ЦПК України позивачка вправі звернути вищезгадане судове рішення до виконання. Отже, суд проаналізувавши досліджені в судовому засіданні письмові докази, пояснення сторін встановив, що позивачка по справі неправильно обрала спосіб захисту свого порушеного права. А відтак, і не довела підставність своїх позовних вимог. На підставі ст.ст.18, 19, 162 СК України та

Outcome: dismissed