Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» та проси суду зобов'язати Комунальне підприємство теплових мереж «Криворіжтепломережа» укласти договір реструктуризації на такий термін, який би дозволив вносити щомісячний платіж до договору реструктуризації не вище 20 відсотків від його доходу. В обґрунтування позиву зазначив, що він є власником квартири [ADDRESS], восени 2017 року він сильно захворів та за станом здоров'я не зміг звернутися до УПтаСЗН для нарахування субсидії за комунальні послуги, у зв'язку з чим, за період опалювального сезону 2017-2018 року у нього утворилась заборгованість за послуги КПТМ «Криворіжтепломережа» у розмірі 31909,16 гривень У червні 2018 року позивач звернувся до відповідача із заявою з проханням укласти між сторонами договір про реструктуризацію терміном на сім років, оскільки позивач є малозабезпеченим та отримує пенсію за віком у розмірі 1708,35 грн., проте листом від 27.06.2018 року відповідач повідомив, що станом на 01.06.2017 рок на особовому рахунок квартири [ADDRESS] заборгованість становить 34943,90 грн., в тому числі по виконавчому листу 3033,74 грн. та зазначили, що підприємством узгоджується питання укладення зі споживачем договору на розстрочку платежів на 36 місяців. Окрім цього, відповідач листом від 01.08.2018 рок повідомив позивачу, що Закон України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» від 20.02.2013 року встановлено, що дія вказаного Закону поширюються на правовідносини щодо реструктуризації заборгованості,, яка виникла станом на 01.07.2003 року. В вказаном листі зазначили, що підприємство не заперечую проти погашення заборгованості з розстрочкою платежів строком до трьох років. Позивач звернувся з запитом до Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровської області для отримання відомостей, щодо перебування відкритого виконавчого провадження щодо стягнення заборгованості з позивача, проте листом від 09.08.2018 року позивача повідомили, що станом на 09.08.2018 року в Автоматизованій системі виконавчих проваджень не перебуває виконавчий лист про стягнення з [PERSON] боргу. На підставі викладеного та посилаючись на вимоги Закон України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» позивач вважає, що щомісячний платіж за договором реструктуризації боргу не повинен перевищувати 20 % для пенсіонерів, за умови, якщо дохід громадян, які уклали договір про реструктуризацію заборгованості, не вистачить на повне погашення цієї заборгованості, термін дії договору продовжується до повного її погашення. Ухвалою суду від 21 серпня 2018 року відкрито провадженні у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. У судовому засіданні позивач позов підтримав у повному обсязі та просив суд його задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтепломережа» [PERSON] в судовому засідання зазначила, що позов відповідачем не визнається, у зв'язку з тим, що відповідно до приписів чинного на момент виникнення спірних правовідносин законодавства, зобов'язання Теплопостачальної організації стосовно укладення договору реструктуризації заборгованості за постачання теплової енергії, ніякими законодавчими актами не передбачене. Окрім цього, представник відповідача в сдовому засідання назначила, що реструктуризація заборгованості може мати місце за мови досягнення згоди між сторонами щодо порядку здійснення реструктуризації шляхом підписання відповідно угоди або внесення змін до існуючого договору. Відповідно до Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» постановою Кабінету Міністрів України № 976 від 27.06.2003 року затверджено Порядок погашення реструктуризованої заборгованості та внесення поточних платежів за житлово-комунальні послуги, у відповідності до положень п. 1 якого визначено, що створені органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування місцеві постійно діючі комісії з розгляд питань реструктуризації заборгованості з квартирної плати та плати за комунальні послуги здійснюють діяльність, визначено у вказаним Порядком відносно заборгованості, що творилась до 01 липня 2003 року, перед підприємством-надавачами послуг. На підставі чого просили суд у задоволенні позову відмовити. Суд заслухавши пояснення учасників по справі та дослідивши матеріали справи дійшов наступних висновків. Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно номер витяг 9666679 від 25.01.2006 року вбачається, що [PERSON], відповідно до Свідоцтва про право на спадщину серії [NUMBER] від 23.01.2006 року є власником ? частини квартири [ADDRESS]. (а.с.12) З листа Комунального підприємства теплових мереж «Криворіжтеплоережа» від 01.08.2018 року № 972/02/06 та від27.06.2018 року № 899/02/06 вбачається, що на звернення [PERSON], з питань укладення договору на розстрочки платежу з централізованого опалення та списання заборгованості підприємством було роз'яснення [PERSON], що підприємство не заперечує проти погашення заборгованості за послуги з централізованого опалення з розстрочкою платежів строком до трьох років (а.с.9, 10) Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами (частина друга статті 6 ЦК України). Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (абзац другий частини третьої статті 6 ЦК України). Цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства (частина перша статті 14 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). З наведених положень нормативно-правових актів необхідно дійти висновку, що діючим законодавством України передбачено право, а не обов'язок підприємства відповідача при наданні реструктуризації заборгованості споживачам. Окрім того, реструктуризація заборгованості можлива лише у разі неплатоспроможності споживача сплачувати за послуги теплопостачання. Позивач вважає, що питання реструктуризації заборгованості докладно, чітко висловлені у Законі України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію». Закон набрав чинності 01 липня 2003 року і нині діє. За змістом статті 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості за житлово-комунальні послуги» заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги ( водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі житлово-комунальні послуги) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (даті - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово- комунальні послуги. Установити, що період погашення реструктиризованої заборгованості та своєчасну сплату комунальних платежів та платежів по погашенню реструктуризованої заборгованості не повинна перевищувати 25% доходів, що визначаються при нарахуванні субсидій для працюючих громадян, і 20% - для пенсіонерів та інших осіб, які отримують будь-які види соціальної допомоги. За умови, якщо доходів громадян, які уклали договори про реструктуризацію заборгованості, не вистачить на повне погашення цієї заборгованості, термін дії договору продовжується до повного її погашення. Отже, укладення договору реструктуризації боргу є правом сторін, а не обов'язком постачальника, і може бути реалізоване тільки за взаємною згодою (домовленістю) сторін. Відповідно до ст. 3 ЦК України загальною засадою цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 3 ст. 203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відносини щодо надання послуг з централізованого опалення споживачу, строків та порядку проведення розрахунків визначається умовами Типового договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. За таких умов реструктуризація заборгованості може мати місце за умови досягнення згоди між сторонами щодо порядку здійснення реструктуризації шляхом підписання відповідної угоди або внесення змін до існуючого договору. Закон України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію», на які посилається позивач, не містить вимог щодо обов'язку укладення договору реструктуризації заборгованості. Згідно із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію» заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) (далі - житлово-комунальні послуги) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир (далі - громадяни), яка склалася на дату набрання чинності цим Законом перед надавачами житлово-комунальних послуг, реструктуризується на термін до 60 місяців залежно від суми боргу та рівня доходів громадян на дату реструктуризації. Відповідно до п. 1, 3 статті 6 вищевказаного Закону, цей Закон набирає чинності з 1 липня 2003 року. Місцевим органам виконавчої влади та органам місцевого самоврядування рекомендувати створити місцеві постійно діючі комісії з реструктуризації заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг. Контроль за правильністю реструктуризації заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг покласти на місцеві постійно діючі комісії з реструктуризації цієї заборгованості. Статтею 1 Закону України «Про реструктуризацію заборгованості за надані послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій і комунальні послуги, що утворилася станом на 1 грудня 2006 року» установлено, що заборгованість з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, послуги водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) наймачів жилих приміщень та власників жилих будинків або квартир, яка склалася станом на 1 грудня 2006 року, перед надавачами зазначених послуг реструктуризується у порядку, визначеному Законом України «Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги, спожиті газ та електроенергію». Із змісту Порядку погашення реструктуризованої заборгованості та внесення поточних платежів за житлово-комунальні послуги, затвердженого постановою КМУ від 27 червня 2003 р. № 976, вбачається, що створені органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування місцеві постійно діючі комісії з розгляду питань реструктуризації заборгованості з квартирної плати (плати за утримання житла) та плати за комунальні послуги (водо-, тепло-, газопостачання, водовідведення, електроенергія, вивезення побутового сміття та рідких нечистот) громадян, які є наймачами та власниками житлових приміщень, мають повноваження (компетенцію) стосовно вирішення певних питань щодо реструктуризації заборгованості, яка утворилася на 1 липня 2003 року. Аналіз вищевикладених Законів України та Порядку дає підстави для висновку про те, що місцеві постійно діючі комісії з реструктуризації заборгованості з оплати житлово-комунальних послуг мають повноваження по розгляду питань щодо реструктуризації лише тієї заборгованості, яка утворилася до 1 грудня 2006 року. В разі, якщо заборгованість з оплати житлово-комунальних послуг утворилася пізніше, вищевказані комісії не мають законних повноважень по розгляду будь-яких питань щодо реструктуризації заборгованості. Із змісту матеріалів справи та пояснень позивача судом встановлено, що заборгованість позивача зі сплати комунальних послуг почала виникати у позивача не раніше 2017 року. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до норми ст. 55 Конституції України кожна особа має право на захист свого порушеного права у суді і згідно з вимогами ч. 3 ст. 12 ЦПК України повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Даною нормою встановлено способи захисту прав, а саме: способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Предметом даного позову, є вимога про укладення договору про реструктуризацію боргу, проте з наведених вище підстав такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки зважаючи на положення ст. ст. 3, 6, 11, 14, 16, 203, 509, 626, 628 ЦК України позивачем неправильно обраний спосіб захисту порушеного права, зокрема щодо порядку укладення такого договору, строків його дії та можливості його укладення за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18липня 2006 року). У зв'язку з чим судом надане обґрунтування рішення саме за конкретними обставинами справи та аргументами сторін, які мають правове значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. За змістом ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав Оскільки за цими вимогами, які за своїм змістом є вимогами немайнового характеру, позивач звільнений від сплати судового збору, а суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України ці витрати підлягають віднесенню за рахунок держави.

Outcome: dismissed