Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-24 00:00:00

У січні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування позову зазначивши, що 09.11.2009 між сторонами було укладено кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9500,00 грн. Позичальник зобов`язання за кредитним договором не виконує, в зв`язку з чим станом на 30.11.2018 виникла заборгованість в розмірі 111223,49 грн., яку позивач, а також судові витрати, просить стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 08 лютого 2020 року справу прийнято до свого провадження та визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с.28). 28 лютого 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено заочне рішення. Заочним рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року позовні вимоги задоволено у повному обсязі (а.с.32-33). Ухвалою суду від 01 липня 2020 року заочне рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2020 року скасовано та справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (а.с.57). 25 серпня 2020 року справу розглянуто по суті та ухвалено рішення. Відповідно до ч.5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Судове засідання проведено в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Представник відповідача адвокат Нестеченко Д.О. отримавши 03.07.2020 копію ухвали суду від 01.07.2020 особисто в приміщенні суду, не надав заперечення щодо розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження, проте відповідач [PERSON] скористався правом надання відзиву на позовну заяву, в якому зазначив, що позовні вимоги не можуть бути задоволені з огляду на положення матеріального права щодо належної форми кредитного договору та процесуальні норми щодо строків позовної давності. Зазначив, що факт надання грошових коштів може бути підтверджений відповідним платіжним документом, який є єдиним можливим та належним доказом здійснення платежу, проте позивачем не надано жодного доказу здійснення платежу, а тому вимоги позивача недоведені належними та допустимими доказами. Також позивачем не надано оригіналів документів, які б підтверджували обставини справи, не надано договір з кінцевим терміном повернення коштів, немає копії картки, з чого можна було б встановити її кінцевий термін дії, не надано належних доказів надання кредиту позивачем, а саме: необгрунтованим є розрахунок заборгованості по процентам, анкета-заява не містить угоду про сплату комісії, а тому правова підстава для її нарахування відсутня. На підставі викладеного, а також враховуючи, що строки позовної давності щодо стягнення заборгованості закінчилися, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представником позивача АТ КБ «Приватбанк» надано відповідь на відзив, в якому зазначено, що з моменту оформлення кредитного договору пройшло 10 років, позивачальник в Банк не звертався за фактом неправильного нарахування відсотків, що свідчить про те, що останній знав про розмір процентних ставок і повністю з ними погодився, про що свідчить факт підписаного договору, користування кредитними грошовими засобами та погашення, які він здійснював. Також до матеріалів позовної заяви долучено Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» власноруч підписана відповідачем, з якої вбачається, що відповідачу встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,5% (30% на рік), вказано розміри комісій та штрафів тощо. Щодо спливу строку позовної давності зазначив наступне. Картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Отже, строк перевипущеної картки до останнього дня квітень 2017 року, проте, позивач звернувся до суду з позовом 15.01.2019 - до спливу строку позовної давності. Виходячи з викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Дослідивши письмові докази суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Судом встановлено, що 09.11.2009 між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок у розмірі 9500,00 грн. Згідно розрахунку заборгованості за договором б/н від 09.11.2009 станом на 30.11.2018 відповідач має заборгованість в розмірі 111223,49 грн., яка складається з: 9262,42 грн. заборгованість за кредитом; 101961,07 грн. нараховано відсотків за користування кредитом в період з 09.11.2009 по 31.07.2017. Дані правовідносини регулюються Цивільним кодексом України. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки (ч. 1 ст. 11 ЦК України). Згідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч. 1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ч. 1 ЦК України). Згідно зі ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. У кредитному договорі встановлено, що зобов`язання сплачувати кредит виникає щомісячно, тобто вказано термін (а не строк) виконання зобов`язання. Відповідно до цієї статті строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимули суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист пре установленого строку. Відповідно до частин 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, застосування якої заявлено стороною у спорі та є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року в справі №6-134цс14. Судом встановлено, що кредитний договір було укладено 09.11.2009 строком на три роки, тобто до 09.11.2012, тоді як, позивач звернувся до суду лише в лютому 2019 року. Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. На підставі викладеного, трирічний строк позовної давності для захисту позивачем свого права сплив у листопаді 2015 року. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. З урахуванням викладеного, позивачу АТ КБ «Приватбанк» слід відмовити у задоволенні позову у зв`язку з пропуском звернення до суду, про що заявив відповідач у наданій до суду заяві. За таких обставин, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з урахуванням результату розгляду справи, судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed