Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що перебував з відповідачем у трудових відносинах, 24 грудня 2014 року був звільнений з роботи за п.6 ст.36 КЗпП України. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.11.2015 року на його користь стягнуто середний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2014 року по 22 вересня 2015 року в сумі 34906,86 грн. та компенсацію за невикористану відпустку у сумі 3052,43 грн. Оскільки, повний розрахунок за рішенням суду з ним було проведено лише 26 жовтня 2016 року, просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 22.09.2015 року по 26.10.2016 року у сумі 62 000,62 грн. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 12 червня 2017 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду та ухвалити нове , який задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та зазначає, що суд в порушення вимог діючого законодавства, прийшов до висновку про пропуск строку позовної давності для звернення суд з вимогами про стягнення середнього заробітку при звільненні та посилався, що позов предявлено до суду лише 30 січня 2017 року, тоді як позовні заява була здана поштовому відділенню 26 січня 2017 року, про що свідчить штемпель на конверті , тобто в межах встановленого законом строку, крім того, суд першої інстанції не прийняв до уваги клопотання представника позивача про витребування у відповідача письмової довідки про структуру нарахової відповідачем суми при проведенні остаточного розрахунку. Через відсутність коштів повний розрахунок з позивачем було проведено лише 26 жовтня 2016 року, але відсутність коштів у роботодавця сама по собі не виключає його відповідальності. В судове засідання апеляційного суду позивач та його представник не зявилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив змінити рішення суду в частині правового обґрунтування, а резолютивну частину рішення залишити без зміни. При розгляді справи судом установлено, що позивач перебував у трудових правовідносинах з відповідачем. 24.12.2014 року був звільнений з роботи за п.6. ст.36 КЗпП України. При звільненні повний розрахунок по заробітній платі з ним проведений не був. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22 вересня 2015 року з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за заробітній платі у сумі 4929,69 грн., середній заробіток за період затримки розрахунку у сумі 4929,69 грн. та 500 грн. на відшкодування моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду Донецької області від 19.11.2015 року, залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 8 лютого 2016 року рішення Словянського міськрайонного суду скасовано в частині стягнення середнього заробітку за період затримки розрахунку та в частині відмови у стягненні компенсації втрати частини заробітку у звязку з порушенням строків їх виплати та стягнуто на користь позивача середний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 25 грудня 2014 року по 22 вересня 2015 року в сумі 34906,86 грн. та компенсацію за невикористані відпустки у сумі 3052,43 грн. 11 травня 2016 року на виконання рішення суду між сторонами було укладено мирову угоду, відповідно до умов якої сторони дійшли згоди про виплату належних позивачеві сум частками протягом шести місяців, а саме з травня 2016 року по жовтень 2016 року. Повний розрахунок з позивачем фактично було проведено 26 жовтня 2016 року. Зазначені обставини підтверджені належними доказами та не оспорюються сторонами. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач має право на отримання середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, але пропустив тримісячний строк позовної давності, встановлений законом для звернення до суду з такими вимогами. Строк позовної давності сплинув 26 січня 2017 року, а позивач звернувся до суду лише 30 січня 2017 року. Апеляційний суд не може погодитися з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.Аналогічне положення міститься і у частині 1 ст.3 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права чи інтересу. Ст.261 ЦК передбачає,що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Проте, невиконання роботодавцем вимог ст.116 КЗпП України є триваючим правопорушенням, тому звільнений працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог за ст.117 зазначеного Кодексу й моментом припинення правопорушення, яким є день фактичного розрахунку , у тому числі і за рішенням суду. Судом встановлено, що повний розрахунок по заробітній платі з позивачем проведено 26 жовтня 2016 року, а тому перебіг тримісячного строку позовної давності слід відраховувати саме з цієї дати. При цьому, відповідно до вимог ст.70 ЦПК України, строк обчислюваний місяцями закінчується у відповідне число останнього місяця строку. Строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення заява, скарга інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту або передані іншими відповідними засобами звязку. З матеріалів справи вбачається, що позовна заява [PERSON] здана поштовому відділенню 26 січня 2017 року, про свідчить відмітка на поштовому конверті (а.с.22), а тому висновки суду про пропуск строку позовної давності не відповідають вимогам закону та фактичним обставинам справи. Проте, що стосується правових підстав стягнення в даному випадку з відповідача середнього заробітку за період затримки розрахунку, апеляційний суд вважає зазначити наступне. Відповідно до частини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обовязковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у звязку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобовязання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для субєктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що обєктивно унеможливлюють виконання зобовязань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обовязків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до висновку Торгово-промислової палати України від 23 жовтня 2014 року № 1100 засвідчено настання обставин непереборної сили (наявність воєнного конфлікту на території Донецької області та здійснення у звязку із цим антитерористичної операції) з 30 серпня 2014 року Державному підприємству «Донецький експертно-технічний центр Держгірпромнагляду України» (ідентифікаційний номер юридичної особи 23182908) при здійсненні господарської діяльності на території Донецької області та дотриманні законодавчих актів України, які стосуються справляння та сплати податків та обовязкових платежів. Отже, настання обставин непереборної сили, що встановлені цим висновком, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України №6-948 цс від 25 травня 2016 року та є обовязковою для застосування . Враховуючи викладене , апеляційний суд вважає, що правові підстави для стягнення на користь позивача середнього заробітку за період затримки розрахунку відсутні та у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: partial