Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-12 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду із позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування свого позову позивач зазначив, що відповідач по справі є його рідним сином, який зареєстрований у [INFO]. У 2010 році відповідач виїхав до Автономної республіки Крим, яка є нині окупованою територією, прийняв російське громадянство. Тобто, починаючи з 2010 року відповідач [PERSON] у зазначеній квартирі не проживає, вивіз з неї свої особисті речі, не сплачує комунальні послуги, не приймає участі в благоустрої квартири, не користується даним житловим приміщенням без поважних причин. На теперішній час конкретна адреса місця проживання відповідача не відома. Посилаючись на викладене, позивач просив визнати відповідача таким, що втратив право користування зазначеним житловим приміщенням. В судове засідання позивач не зявився, надав заяву з проханням розглядати справу у його відсутність, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не зявився, був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, про що свідчить поштове повідомлення про отримання судової повістки, будь-яких заяв від нього не надходило, причина його не явки суду не відома. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, дослідивши надані суду письмові докази, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи із наступного. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Як вбачається із матеріалів справи, а саме, із копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 24.04.1995 р., - відповідач [PERSON] та позивач [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS]. Із копії акту № 25 від 12.08.2016 р. вбачається, що відповідач [PERSON] у квартирі за вищевказаною адресою не проживає починаючи з 2010 року. Частина друга ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Разом із цим, відповідно до ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Стаття 41 Конституції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що відповідач як співвласник квартири [ADDRESS], не може бути визнаний таким, що втратив право користування нею з підстав, передбачених ч.2 ст. 405 ЦК України, оскільки на обсяг його прав не впливає факт проживання (непроживання) у спірному житловому приміщенні. Відповідно до ст. 88 ЦПК України позивачу не відшкодовуються понесені ними судові витрати через те, що суд відмовив у задоволенні його позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed