Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-28 00:00:00

у серпні 2013 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 01.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» (правонаступником якого є акціонерне товариство «Дельта Банк») та [PERSON] був укладений кредитний договір № 11067819000, згідно з умовами якого банк надав позичальнику кредині кошти у розмірі 80000.00 грин з розрахунку 15% річних на строк з 01.11.2006 року по 01.11.2012 року. Цільове призначення кредиту - придбання автомобіля. 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ«Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобов»язаннях, а внаслідок передачі від АТ «УкрСиббанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обов»язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Позичальник умови договору не виконує, у зв»язку з чим утворилась заборгованість. Вважаючи, що АТ «Дельта Банк» набув право вимоги за кредитним договором, позивачем заявлено позову вимогу на підставі ст.ст.514, 516, 526, 530, 536, 610, 1046-1050, 1054, 1056-1 ЦК України про стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором №11067819000 в сумі 148684,87 грн. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, просила задовольнити. При розгляді справи судом неодноразово оголошувались перерви у зв»язку з ненаданням представником позивача розрахунку заборгованості відповідно до умов договору, та неможливістю роз»яснити дані розрахунку від 01.11.2006 року в частині застосованої відсоткової ставки та суми заборгованості, яка станом на 07.10.2013 року складала - 156440,78 грн. Після чого, представником позивача надано новий розрахунок від 01.11.2006 року, яким визначено інший розмір суми заборгованості за відсотками та загальна сума заборгованості станом на 19.06.2013 року - 148684,87 грн 13.03.2014 року представником позивача подано до суду заяву, якою фактично зменшено позовні вимоги та позивач просить стягнути з відповідача суму заборгованості станом на 11.03.2014 року в сумі 127851,55 грн. В судовому засіданні 13.03.2014 року представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором, яка станом на 19.06.2013 року складає 127285,02 грн. 10.06.2014 року представником позивача подано суду заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач заявив вимогу про стягнення заборгованості станом на 06.05.2014 року в розмірі 135047,40 грн. Явка представника позивача в судові засідання 24.04.2014 року, 15.05.2014 року, 23.07.2014 року була визнана обов»язковою з метою забезпечення повного, об»єктивного та всебічного розгляду справи, натомість від позивача надійшло дві заяви про розгляд справи у відсутності представника позивача та 14.07.2014 року направлено викладені в письмовому вигляді судові дебати. За викладених обставин суд вважає можливим розгляд справи у відсутності представника позивача. Відповідач в судове засідання не з»явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представником відповідача 14.11.2013 року подано заяву про застосування позовної давності, зазначив, що позивач може звернутися до суду з позовними вимогами з 01.08.2010 року, щодо вимог, які заявлені за попередній термін, пропущено строки позовної давності. В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що заперечує проти позову на тій підставі, що розрахунки банку суперечливі, банк застосовує відсоткову ставку, яку бажає, що відображається у численних розрахунках, крім того, в розрахунку зазначено борг станом на 19.12.2011 року в сумі 21904,82 грн. з нарахуванням на нього відсотків на поточну суму заборгованості та сума заборгованості, які нічим не підтверджуються. Крім того, представником відповідача зазначено, що позивач не надав суду підтвердження факту передачі вимоги за кредитами та закриття відповіднодо п.2.3 договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, надано лише акт прийому передачі документації. Таким чином факт переходу прав вимоги до позивача не доведено. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне. 01.11.2006 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту та заставу майна №11067819000, відповідно до умов якого банк зобов»язався надати позичальнику, а позичальник зобов»язався повернути банку кредит в іноземній валюті в сумі 80000,00 грн. та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором (а.с.5-16). Додатком до договору є графік погашення кредиту, відповідно до якого визначено розмір максимально припустимої заборгованості за основним боргом по кредиту у гривні (а.с.17-18). Позикодавцем умови договору кредиту виконані. Позичальник зобов»язався виконати умови договору не пізніше 01.11.2012 року. 08.12.2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (який є правонаступником позикодавця) та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами. Відповідно до п.2.3 (а) договору від 08.12.2011 року права вимоги за кредитами переходять від продавця до покупця, та, з урахуванням інших зобов»язань продавця та покупця, викладених у цьому договорі, зобов»язання продавця передати права вимоги за кредитами покупцеві є виконаним з моменту підписання продавцем та покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами у Дату закриття (а.с.20-21, 88-94). Також додатком до договору передбачено додаток IІІ - форма акту приймання- передачі Прав вимоги за кредитами (а.с.87). На підтвердження виконання передачі прав вимоги за договором від 08.12.2011 року позивачем не надано суду акту приймання-передачі прав вимоги за кредитами. Отже факт передачі права вимоги за договором кредиту від 01.11.2006 року позивачем не доведено. Вимога суду про надання оригіналів актів прийому-передачі документації та прав вимоги суду позивачем не виконана. При цьому надано копію акту прийому-передачі документації за договором від 08.12.2011 року, яка не посвідчена належним чином, а отже є недопустимим доказом у справі. Позивачем не надано суду доказів на виконання умов забезпечення кредиту за договором від 08.12.2011 року - розділу 2, за домовленістю сторін вартість предмету застави автомобіля марки «Шевроле» модель «Лачеті» 2006 р. випуску д.н.з. [NUMBER] складає 96186,00 грн. Остаточний розрахунок заборгованості за договором кредиту наданий позивачем з заявою про збільшення позовних вимог від 10.06.2014 року станом на 06.05.2014 року заборгованість з 01.11.2006 року по 01.11.2012 року складає 135047,40 грн, в тому числі непогашений кредит в сумі 58217,74 грн., несплачені відсотки за користування коштами в сумі 76829,66 грн., причому позивач посилається на кредитний договір про надання кредиту в сумі 80000 доларів США, а не 80000 грн, як зазначено в спірному договорі. З наданого розрахунку заборгованості вбачається, що період нарахування починається з 19.12.2011 року в сумі 21904,82 грн., відсотки на поточну суму заборгованості 55749,99 грн.- розрахунку цієї заборгованості, що виникла до 19.12.2011 року, позивачем суду не надано, та від цієї суми позивач виходить нараховуючи заборгованість вподальшому. Згідно квитанцій про сплату кредиту (а.с.40-45) відповідачем остання виплата здійснена 01.08.2008 року і більше виплат не здійснювалось, отже саме з цієї дати порушення прав кредитодавця починається строк позовної давності. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За вимогами ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов»язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов»язаний сплатити неустойку відповідно до ст.ст. 549-552 ЦК України, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Якщо договором встановлений обов»язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики,що залишилася, та сплати проценти, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, сторони встановили як строк дії договору до 01.11.2012 року (п.1.2.2 договору). Позичальник у будь-якому випадку зобов»язаний повернути банку кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту (додаток №1 до договору). Графіком платежів, який є складовою частиною договору, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов»язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов»язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов»язання згідно з ч.3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестав виконувати щомісячні зобов»язання з погашення кредиту з 01.08.2008 року, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом позивач звернувся до суду 05.08.2013 року. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові за ч.4 ст. 267 ЦК України. За зобов»язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.5 ст. 261 ЦК України). Таким чином, суд прийшов до висновку про порушення позивачем строку звернення до суду - загальну позовну давність у три роки (ст. 257 ЦК України). Судом встановлено, що згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов»язаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) в розміри та строки визначені графіком повернення кредиту, та щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом, а також встановлено відповідальність за порушення графіку повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору (графіком погашення кредиту) встановлені окремі самостійні зобов»язання, які деталізують обов»язок боржника повернути весь борг частинами, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давностіза кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, оскільки за умовами договору погашення кредиту повинно здійснюватися позичальником частинами щомісяця, а процентів - з 01 по 02 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти, початок позовної давності для стягнення цих платежів суд обчислює з місяця невиконання позичальником кожного з цих зобов»язань. Таким чином позивач може звертатися до суду за стягненням заборгованості, починаючи з 01.08.2010 року. До цієї дати суд вважає строк позовної давності пропущеним без поважних причин. Оцінюючи у сукупності зібрані у справі докази, суд вважає не доведеним позивачем факту передачі права вимоги за договором кредиту від 01.11.2006 року між банком та [PERSON] згідно договору від 08.12.2011 року, оскільки таких належних та допустимих доказів суду не надано, а отже і право вимоги у позивача до відповідача в суді не доведено. Враховуючи викладене, суд вважає позов безпідставним та недоведеним, таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed