Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-05 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі продажу нерухомого майна та визнання права власності. Свої вимоги мотивує тим, що 09.09.1997 р. між [PERSON] та нею було укладено договір купівлі продажу 1/6 частини житлового будинку №134-136/119 з надвірними спорудами по вул. Кутузова кут вул. Чапаєва в м. Ізмаїл Одеської області. Договір купівлі продажу нерухомого майна було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі за № 2276. 02.10.1997 року договір купівлі продажу було зареєстровано в КП «Ізмаїльське МБТІ». Згідно договору купівлі-продажу в подальшому останній нотаріальному посвідченню не підлягав. Оскільки умови вказаного договору купівлі-продажу було виконано сторонами, позивач просив визнати зазначений договір купівлі-продажу дійсним, визнати за нею право власності на 1/6 частини житлового будинку з надвірними спорудами. Представник позивача надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення суду не заперечує, просить поновити строк позовної давності. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Згідно копії договору купівлі-продажу нерухомого майна від 09.09.1997 р. № 2276 [PERSON] придбала у [PERSON] 1/6 частини житлового будинку №134-136/119 з надвірними спорудами по вул. Кутузова кут вул. Чапаєва в м. Ізмаїл Одеської області, який складається з з літ. «А», кв.1, приміщень №1- коридор, №2 кухня, №3 - жилая, літ. «В», «Р», «Н», «К»; літ. « В» - літня кухня, літ. «Р»- сарай, літ. «Н» - вбиральня, літ. «К» - сарай, загальною площею 33,7 кв.м., корисною площею 78,4 кв.м. (а.с.8-9). Договір було зареєстровано у представництві Одеської товарної біржі за № 2276 від 09.09.1997 р. (а.с. 8) Згідно ст. 224 ЦК України (в редакції 1963 року), що діяв на час укладення угоди, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. З аналізу ч.1 ст. 227 ЦК України (в редакції 1963 року), Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 р. вбачається, що договори про відчуження нерухомого майна підлягали нотаріальному посвідченню. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Відповідно до ст. 47 ч. 2 ЦК України (в редакції 1963 року), якщо одна із сторін повністю або часткова виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. Проте до теперішнього часу договір нотаріально не посвідчено. Згідно ст. 71 ЦК України (в редакції 1963 року) загальний строк позовної давності для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. Відповідно до ст. 80 ЦК України (в редакції 1963 року) закінчення строку давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові. Оскільки вищевказаним договором передбачалось, що останній нотаріальному посвідченню не підлягає, а позивач про порушення свого права дізнався нещодавно, суд приходить до висновку щодо можливість визнання причини пропуску строку позовної давності поважною. На підставі викладеного,

Outcome: approved