Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

У серпні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . У даному будинку крім позивача зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , які за місцем реєстрації жодного дня не проживали, хоча перешкод у їх проживанні позивач не чинила. Відповідач [PERSON] є онуком позивача [PERSON] та його місце проживання у її будинку було зареєстроване за її згодою 31.07.2008 року коли онук мав призиватись на строкову службу в збройних силах України, проте онук жодного дня в її будинку не проживав. [PERSON] не є членом сім`ї позивача, яким чином був зареєстрований в будинку 28.03.2003 року їй не відомо, його місце перебування позивачеві невідоме. Позивач вважає, що відповідачі тривалий час у вказаному житлі не проживають та не користуються ним без поважної причини, а тому просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житловим будинком. У добровільному порядку відповідач [PERSON] не бажає знятися з реєстраційного обліку, а місце перебування [PERSON] їй не відоме, а тому позивач змушена звернутися до суду з позовом. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, оскільки той факт, що відповідачі зареєстровані в її будинку перешкоджає їй в оформленні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, при цьому відповідачі не несуть витрат на утримання будинку, а її пенсії на його утримання не вистачає, що створює їй суттєві незручності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України та [PERSON] додатково телефоном, причину неявки суду не повідомили, відзив не надали. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач у судовому засіданні не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Враховуючи наявність усіх умов, передбачених ст.280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона на протязі 20 років проживає по сусідству з позивачем [PERSON] з якою підтримує добросусідські відносини, щодня бачаться. Відповідача [PERSON] , який є онуком [PERSON] свідок бачила декілька разів, коли він з батьками приїздив поздоровляти бабусю на великі свята, більше [PERSON] за місцем проживання позивача свідок не бачила, він ніколи з бабусею не проживав. Відповідача [PERSON] свідок не бачила взагалі ніколи, вона не знає хто він та яким чином зареєстрований у [PERSON] . Заслухавши пояснення позивача [PERSON] , свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] . Право власності позивача на даний будинок підтверджується договором купівлі-продажу №243 від 31.07.1998 року, що був визнаний дійсним рішенням Арбузинського районного суду Миколаївської області від 02.02.2011 року у справі №2-25/11 та зареєстрований у Арбузинському об`єднаному комунальному підприємстві Бюро технічної інвентаризації 04.04.2011 року. Згідно довідок Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області №2188 від 22.08.2019 року, №1431/03/19 від 30.08.2019 року, №1432/03/19 від 30.08.2019 року, крім позивача [PERSON] у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до актів, складених 01.08.2018 року, 01.02.2019 року та 14.08.2019 року за участю депутата Арбузинської селищної ради Івко О.С. та сусідів [PERSON] , [PERSON] , у житловому будинку [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , а також відповідачів [PERSON] з 31.07.2008 року та [PERSON] з 28.03.2003 року, які зареєстровані, але ніколи за зазначеною адресою не проживали. За даними будинкової книги житлового будинку [ADDRESS] , у даному будинку зареєстровано місце проживання [PERSON] , а також відповідача [PERSON] з 31.07.2008 року. Відомостей про реєстрацію місця проживання [PERSON] будинкова книга не містить. Відповідно до ст.41 Конституції кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі ст.317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК та ст.150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною 1 ст.156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника житлового будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються житловим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також ст.405 ЦК. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в ч.2 ст.64 цього кодексу, а саме - подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, яке перебуває у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з тим згідно з положеннями ст.391 ЦК власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відтак, положення ст.ст.383, 391 ЦК передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення ст.405 ЦК, ст.ст.150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника житлового приміщення та членів його сім`ї. Виходячи з викладеного, оскільки судом встановлено з досліджених доказів, що [PERSON] з 31.07.2008 року, а [PERSON] з 28.03.2003 року зареєстровані, але ніколи не проживали у житловому будинку [ADDRESS] та даний будинок є власністю [PERSON] і наявність зареєстрованих осіб створює перешкоди позивачу у користуванні належним чином своїм нерухомим майном, суд дійшов висновку, що її позов до [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням належить задовольнити.

Outcome: approved