Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просить визнати його батьком малолітнього [PERSON], [INFO] Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з серпня 2001 року знаходився у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем. Однак, коли народилася дитина [INFO] р. відповідач, як його матір не перебувала у шлюбі з ним і відмовилася подати спільну заяву до органу державної реєстрації актів цивільного стану, то запис про батька у Книзі реєстрації народжень провели за прізвищем та громадянством матері - [PERSON], а ім'я та по батькові батька дитини записали за її вказівкою. Незважаючи на дану обставину вважає себе батьком [PERSON], позивач просить задовольнити позов на підставі ст.ст. 128, 134 СК України. У судовому засіданні позивач [PERSON] свої позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити посилаючись на те, що з серпня 2001 року з відповідачем знаходиться у фактичних шлюбних відносинах та малолітня дитина [PERSON], [INFO] є його сином. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти позову заперечував та просив у задоволені позову відмовити, посилаючись та те що, позовні вимоги не обґрунтовані та не доведені. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з таких підстав. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] року. Як на правову підставу задоволення позову та правомірність своїх вимог у визначенні походження дитини від батька, позивач посилається на ч. 3 ст. 128 СК України. Крім того, батьківство дитини може бути визнане за рішенням суду у разі відсутності спільної заяви чоловіка і жінки що стосується походження дитини які не перебувають у шлюбі між собою, до органів реєстрації актів цивільного стану, а також у разі відсутності заяви чоловіка який не перебуває у шлюбі із матір'ю дитини до органу реєстрації актів цивільного стану про визнання себе батьком дитини. Судом встановлено, що вищезазначених заяв до органів РАЦСу сторонами не подавались. Згідно ч. 2 ст. 128 СК підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Наприклад, доказами батьківства конкретного чоловіка можуть бути різноманітні документи (листи, заяви за місцем роботи про надання матеріальної допомоги тощо), усні заяви та поведінка позивача під час вагітності матері та після народження дитини (турбота про матір, вітання з новонародженим, обрання імені дитині та ін.). Усе це може прямо чи опосередковано свідчити про те, що батьком дитини є саме позивач. Крім цього, на сьогодні існує багато видів різноманітних експертиз, які дозволяють встановити батьківство з великою мірою точності. Такими є, наприклад, генетична дактилоскопія (по ДНК, де міститься генетичний код, індивідуальний для кожної особи, при цьому ДНК дитини завжди поєднує ознаки ДНК матері та батька), експертиза по амніотичній рідині (води при вагітності). Але висновок експертизи з питання походження дитини є одним з доказів, які повинні бути оцінені судом у сукупності з іншими доказами у справі, оскільки ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Отже, підставою для визнання батьківства, є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від батька. Дана позиція висловлена також в Постанові Пленуму Верховного суду України № 3 від 15.05.2006 р. «Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Так, відповідно до п. 3 даної постанови, справи про визнання батьківства щодо дитини, яка народилась не раніше 1 січня 2004 р., суд має вирішувати відповідно до норм СК України, зокрема ч. 2 ст. 128, на підставі будь-яких доказів, що засвідчують походження дитини від певної особи й зібрані з дотриманням норм цивільного процесуального законодавства. Пунктом 9 постанови встановлено, що питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про те. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі вище перераховані докази в сукупності. Причому кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 60 ЦПК України). Відповідно до статей 213, 215 ЦПК рішення щодо визнання батьківства має ґрунтуватися на всебічно перевірених судом даних, що підтверджують або спростовують заявлені вимоги чи заперечення проти них, а його резолютивна частина - містити всі відомості, необхідні для реєстрації батьківства (материнства) в органах РАЦС (прізвище, ім'я та по батькові матері й батька, число, місяць і рік їх народження, громадянство, а також номер актового запису про народження дитини, коли та яким органом його вчинено). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ст. 212 ЦПК, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Згідно з ч. 1 ст. 143 ЦПК України для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд вживав заходи щодо сприяння сторонам у проведенні судової молекулярно-генетичної експертизи. Так, згідно ухвали Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року по справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу, проведення якої було доручено Державному науково-дослідному експертно-криміналістичному центру (а.с. 26). Разом з тим, відповідно до повідомлення Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру № 20-633 від 04.06.2015 р. справу повернуто без проведення експертизи, у зв'язку з її неможливістю проведення, з неявкою відповідача [PERSON] та дитини [PERSON] для проведення експертизи(а.с. 42). Ухвалою суду від 10.06.2015 р. було відновлено провадження у справі і призначено справу до судового розгляду. Відповідно до ст. 146 ЦПК України у разі ухилення особи, яке бере участь у справі, від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з'ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. У разі ухилення відповідача від проведення судово-біологічної експертизи у справах про визнання батьківства, материнства суд має право постановити ухвалу про примусовий привід на проведення такої експертизи. Підстав для застосування примусового приводу відповідачки на проведення такої експертизи суд не вбачає, при вказаних у рішенні обставинах, та і клопотань таких не поступило, з приводу клопотання позивача про визнання факту батьківства підстав для його визнання відсутні. Системним аналізом ст.ст. 125, 128 СК України у даній конкретній справі можна зробити висновок, що встановлення походження дитини від батька за рішенням суду можливе за таких обставин: не перебування батька та матері дитини у зареєстрованому шлюбі; відсутність заяв, право на подання яких встановлено ст.ст. 126, 127 СК України; проведення реєстрації народження дитини в органі РАЦСу за правилами ч. 1 ст. 135 СК України; наявність та доведеність будь-яких відомостей, що засвідчують походження дитини від батька. Суд відмовляє позивачу у задоволенні вимоги про визнання батьківства відносно малолітнього [PERSON] за підстави відсутності будь-яких доведених відомостей, які б засвідчували походження дитини від батька. Частинами 1, 3 статті 79 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Відповідно до положень ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати, не відшкодовуються.

Outcome: dismissed