Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

у січні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, та стягнення моральної шкоди. Останній мотивував тим, що 23.01.2018 року о 20 год. 00 хв. год. в м. Києві на Столичному шосе, 90 за участю транспортного засобу марки «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та належного їй транспортного засобу марки «Міцубіші» д.н.з. [NUMBER] під його керуванням сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок даної ДТП його транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 23.01.2018 року, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. ст. 122-4, 124 КУпАП. Зазначає, що на момент ДТП цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована не була. Посилаючись на норми чинного законодавства, яким передбачено абсолютне право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, просив стягнути з [PERSON] на його користь 37 903,81 грн. у відшкодування матеріальної шкоди, 15 000,00 грн. - у відшкодування моральної шкоди, 800,00 грн., сплачених ним за проведення оцінки вартості матеріальних збитків, а також 768,40 грн. судового збору. Ухвалою від 25.02.2019 року відкрито провадження у справі з призначенням проведення розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у цивільній справі без повідомлення сторін на 16.04.2019 року (а.с. 47-48). 16.04.2019 року справа не розглядалась, розгляд справи призначено на 15.08.2019 року (а.с. 59). Ухвалою суду від 15.08.2019 року розгляд справи відкладено на 06.11.2019 року (а.с. 67-68). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Представник позивача - адвокат Яцюк О.В. подав до суду заяву, що проти ухвалення заочного рішення не заперечує (а.с. 52). Відповідач відзив на позовну заяву не подав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником пошкодженого транспортного засобу марки «Міцубіші» д.н.з. [NUMBER] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію права власності [NUMBER] (а.с. 28). 23.01.2018 року о 20 год. 00 хв. год. в м. Києві на Столичному шосе, 90 за участю транспортного засобу марки «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] під керуванням [PERSON] та належного їй транспортного засобу марки «Міцубіші» д.н.з. [NUMBER] під керуванням позивача сталася дорожньо-транспортна пригода. Внаслідок даної ДТП транспортний засіб позивача зазнав механічних пошкоджень. Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 05.03.2018 року [PERSON] визнано винним у скоєнні ДТП, що сталася 23.01.2018 року, та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. ст. 122-4, 124 КУпАП (а.с. 6). Постановою Пленуму Верховного Суду України за № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Згідно з положеннями ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а отже, виходячи з даних правил, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, якою встановлена вина притягнутої до адміністративної відповідальності особи, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову, з питань щодо того, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] встановлена та в порядку ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягає. Положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням, серед іншого, транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року «Про практику розгляду цивільних справ за позовом про відшкодування шкоди», шкода заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Пункт 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України передбачає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Отже, в ДТП, що мала місце 23.01.2018 року із участю автомобілів «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] та «Міцубіші» д.н.з. [NUMBER] має нести відповідальність саме винна особа в ДТП. Разом з тим, цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП - відповідача у справі, як володільця транспортного засобу «Фольксваген» д.н.з. [NUMBER] на момент вищевказаної ДТП не була застрахована. Відповідно до п. 1.8. ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховий поліс - єдина форма внутрішнього договору страхування, яка посвідчує укладення такого договору. Відповідно до п. 17.2. ст. 17 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є документом, технічний опис, зразки, порядок замовлення, організації постачання якого затверджуються Уповноваженим органом за поданням МТСБУ. Те ж саме сам поліс є документом, що підтверджує факт його укладання. Доказів наявності полісу, за яким застрахована цивільно-правова відповідальність винуватця ДТП, суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно звіту № 3377 від 31.10.2018 року про визначення вартості матеріального збитку, складеного ФОП [PERSON] , вартість матеріального збитку, завданого пошкодженням транспортного засобу позивача марки «Міцубіші» д.н.з. [NUMBER] внаслідок ДТП, складала 37 903,81 грн. (а.с. 7-35). За складання даного звіту позивачем сплачено 800,00 грн. (а.с. 34). Відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. За таких обставин, суд вважає вимоги [PERSON] щодо стягнення на його користь з відповідача 37 903,81 грн. у відшкодування матеріальної шкоди та 800,00 грн., сплачених ним за проведення оцінки вартості матеріальних збитків, обґрунтованими та доведеними в установленому законом порядку, а тому останні, на думку суду, підлягають задоволенню в повному обсязі. Доказів в розумінні положень ст. ст. 76-81 ЦПК України на підтвердження зворотного в розпорядження суду не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного Суду України у постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, завданих фізичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб, врахуванню підлягає тяжкість вимушених змін у життєвих стосунках, характер та обсяг душевних страждань, характер немайнових втрат. Пунктом 9 постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, в т.ч. у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Суд вважає, що дії відповідача, котрий вчинив ДТП та втік з місця вчинення, не відповів на жодне звернення позивача, добровільно не пропонував допомоги у здійсненні ремонту пошкодженого майна, а також бездіяльність відповідача призвели до моральних страждань позивача, змусила його змінити звичний склад життя, організація його життя вимагала додаткових вимушених зусиль, що приносили позивачу страждання та душевний біль. Вказане відповідачем не спростовано. При визначенні розміру суми відшкодування моральної шкоди суд враховує принципи розумності, виваженості і справедливості, тому вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 5000 грн., оскільки саме ця сума відповідає всім обставинам справи, а також вищезазначеним принципам. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги і в цій частині підлягають частковому задоволенню. У відповідності до норм ч. ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 8 ЦПК України). У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. За вказаних обставин, суд надходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем надано суду докази на підтвердження факту оплати ним витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 8 000,00 грн., а тому вони підлягають компенсації в зазначеному розмірі (а.с. 54-58). Також, суд присуджує з відповідача судовий збір у сумі 768,40 грн. на користь позивача (а.с. 2). На підставі викладеного, ст. ст. 22, 1166, 1187, 1192, 1194 ЦК України,

Outcome: partial