Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить ухвалити рішення, яким визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування належним йому житловим будинком, який знаходиться у [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку у будинку. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він є власником домоволодіння, яке знаходиться у [ADDRESS] . Крім нього у житловому будинку зареєстровані, але фактично не проживають більше одного року його колишня дружина [PERSON] та її рідна сестра [PERSON] , яка являється інвалідом дитинства та над якою [PERSON] здійснює догляд. Останні наприкінці 2018 року перейшли на постійне місце проживання у збудований відповідачкою [PERSON] будинок, що в с. Сваричів Рожнятівського району, і з того часу в будинку позивача не проживають. Позивач несе всі витрати по обслуговуванню свого житлового будинку та сплаті комунальних платежів, що ставить його у важке матеріальне становище, а реєстрація відповідачів в будинку перешкоджає йому отримувати субсидію на житло. Відповідачі у добровільному порядку знятися з реєстрації в будинку не бажають чим порушують його майнові права. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю покликаючись на викладені у позовній заяві обставини, просив про задоволення позову. Окрім цього пояснив, що перебував з відповідачкою [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 2002 року, який у вересні 2018 року розірвано. Ще до розлучення остання забрала з його будинку свої речі та належне їй майно, перевезла їх у свій новозбудований будинок в с. Сваричів, куди в листопаді 2018 року разом із своєю сестрою [PERSON] перейшла проживати. З того часу останні у належному йому будинку в [ADDRESS] не проживають, їхнього майна та речей у ньому немає. Разом з тим зазначив, що ще до кінця грудня 2018 року відповідачка [PERSON] користувалася його домогосподарством, доглядала за худобою. Відповідка [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечила, пояснила, що не проживає у належному позивачеві будинку в [ADDRESS] з кінця грудня 2018 року з вини позивача, який після розлучення у вересні 2018 року, постійно їм з сестрою [PERSON] , за якою вона здійснює постійний догляд, чинив перешкоди, а саме: відключив світло, опалення, зачиняв двері на замок та не впускав їх у будинок. З даного приводу вона неодноразово зверталася у поліцію, на що позивача було попереджено про неприпустимість таких дій. До кінця грудня 2018 року вона користувалася належним позивачу домоволодінням разом із сестрою [PERSON] , збирала сіно та доглядала за худобою. Однак, у зв`язку із діями позивача, вона змушена була переїхати до свого нового недобудованого будинку в с. Сваричів, а свою сестру [PERSON] тимчасово віддала на проживання до своєї сестри [PERSON] , що проживає у [ADDRESS] , оскільки в її будинку повністю відсутнє опалення. На даний час вона не має наміру проживати у будинку позивача, проте не бажає щоб її, та сестру [PERSON] , за якою вона здійснює догляд, знімали з реєстраційного обліку у належному позивачу будинку, оскільки вона вклала значні кошти у його ремонт. У зв`язку з вищевикладеним просила у позові відмовити. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що до листопада 2019 року проживала у будинку позивача, однак у зв`язку з діями позивача, який чинив їм перешкоди, вона змушена переїхати проживати до своєї сестри [PERSON] . Просила в позові відмовити. Вислухавши сторін та вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Ползивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно рішення Рожнятівського районного суду від 03.09.2018 (а.с. 6-7). Позивач [PERSON] являється інвалідом другої групи, що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії [NUMBER] від 15.07.2015 (а.с.3). Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 06.12.2008, витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.12.2008, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 17.12.2008 (а.с. 8-11). З довідки № 3047 виданої Сваричівською сільською радою 12.12.2019 вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та позивач [PERSON] , зареєстровані у будинку [ADDRESS] . [PERSON] веде догдяд за сестрою [PERSON] , яка являється інвалідом другої групи та проживають на одній житловій площі (а.с. 28). Згідно довідки до акта огляду медико-соціальною експертною комісією серії АВ № 0376758 від 26.03.2015 вбачається, що [PERSON] являється інвалідом другої групи (а.с.29). Згідно з актом складеним представниками громадськості в складі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] від 04 листопада 2019 року, затвердженого Сваричівським сільським головою М.Рибчаком, [PERSON] та [PERSON] хоча і зареєстровані у житловому будинку в [ADDRESS] , однак понад один рік у ньому не проживають. (а.с.12). Вирішуючи спірні правовідносини суд виходить з того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України). За змістом ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Частиною 4 статті 9\~ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до статті 156\~ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16 грудня 1966 року (стаття 10). При цьому, як вбачається із пункту 1 статті 12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16 грудня 1966 року, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього. Правова позиція Європейського суду з прав людини відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів позитивні зобов`язання вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Powell and Rayner v. the U.K.» від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Gillow v. the U.K.» від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Larkos v. Cyprus» від 18 лютого 1999 року). При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності, та враховувати принцип пропорційності втручання у право на повагу до житла, гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про права людини 1950 року. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справах «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року та «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Положеннями частини 1 статті 4\~Цивільного процесуального\~кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частина 2 статті 129\~Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Аналогічні приписи передбачені частиною 3 статті 12 та частиною 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Частиною 2 статті 77\~Цивільного процесуального\~кодексу України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина 2 статті 78 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно частини 6 статті 81\~Цивільного процесуального\~кодексу України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами частини 1 статті 13\~Цивільного процесуального\~кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина 2 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку позивача і набули право власності або право постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це відповідно до статтей 12 та 81 Цивільного процесуального\~кодексу України є його процесуальним обов`язком. Наданий позивачем на підтвердження своїх вимог акт обстеження будинковолодіння по [ADDRESS] від 04 листопада 2019 року, складений комісією в складі представників громадськості суд оцінює критично, оскільки як вбачається з пояснень відповідачів [PERSON] та [PERSON] , а також підтверджується пояненнями самого позивача у судовому засіданні, відповідачка [PERSON] користувалась домогосподарством позивача до кінця грудня 2018 року включно, доглядала худобу, а відповідачка [PERSON] проживала у будинку позивача по листопад 2018 року. Крім цього вказаний акт взагалі не містить відомостей, з якого саме часу [PERSON] та [PERSON] не проживають у будинку позивача та не зазначено причини їх непроживання. При цьому, факт реєстрації двох осіб у будинку [PERSON] , що позбавляє позивача права на отримання субсидії, не свідчить про порушення прав позивача, передбачених статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (права мирно володіти своїм майном). Суд також вважає за необхідне зазначити, що початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання, тому при розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24 жовтня 2018 року, справа № 490/12384/16-ц, провадження № 61-37646св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 листопада 2018 року, справа № 760/13113/14-ц, провадження № 61-30912св18. Таким чином судом встановлено, що відповідачка [PERSON] хоча і проживала після розлучення з позивачем в іншому житлі, однак до кінця грудня 2018 року включно користувалась належним позивачу будинковолодінням, прибирала та здійснювала догляд за худобою, а відповідачка [PERSON] проживала у будинку позивача по листопад 2018 року, а тому на час звернення [PERSON] із даним позовом до суду - 12 листопада 2019 року, не минув річний строк передбачений ст. 405 ЦК України. З огляду на вказане та встановлені обставини, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про визнання особи\~такою,\~що втратила\~право на\~користування житлом належить відмовити в повному обсязі. Згідно ст. 5 ч. 1 п. 9 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Враховуючи, що позивач [PERSON] , відповідачка [PERSON] являються особами з інвалідністю другої групи, а відповідачка [PERSON] здійснює догляд за [PERSON] , відповідно до закону звільнені від сплати судового збору, тому з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed