Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-31 00:00:00

У січні 2016 р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, просить суд зобов'язати відповідачку не чинити перешкоди позивачу у спілкуванні та вихованні дитини [PERSON], 2008 року народження, визначивши наступні способи участі батька у вихованні: кожної неділі та понеділка, а саме з 12 год. 00 хв. неділі до 20 год. 00 хв. понеділка у відсутності матері; два тижні спільного відпочинку батьку з його дитиною у літній час; дозволити спілкування батька із дитиною з 1.01.2016 під час перерв між заняттями в школі за місцем навчання дитини, посилаючись на ті підстави, що з 1996 року по квітень 2016 року вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після розірвання шлюбу їх спільні діти проживають разом з відповідачкою. У колишнього подружжя на вихованні повнолітній син та малолітня дочка. Після розірвання шлюбу, відповідачка чинить перешкоди у спілкуванні його з дочкою, забороняє спілкуватися з нею, хоча позивач бажає приймати участь у вихованні своєї дитини, проводити з нею час, дарувати свою любов, піклуватися про неї. Оскільки домовитися з відповідачкою він не може, вимушений звернутися до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову в повному обсязі, просили суд про їх задоволення. Представник відповіда в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог частково заперечував, посилаючись на те, що мати не заперечує проти спілкування батька з дочкою, але тільки у її присутності та без залишення дитини на ніч, додавши, що дитина повинна зростати в умовах материнської турботи, оскільки дівчина в такому стану розвитку, що є соромязливою, а обслуговувати саму себе у гигиеничному сенсі ще не вміє. Також, представник відповідача зазначив, що у відповідача є побоювання, що батько може вивезти дівчину за кордон до місця свого народження, оскільки він таємно у Посольстві зареєстрував дитину як громадянина іншої держави та отримав внутрішній паспорт. Представник третьої особи у судове засідання судове засідання не з'явився про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надіславши заяву про слухання справи без їх участі. Проти позовної заяви частково заперечували, надавши їх у письмовому вигляді та запропоновано сприятливі часи відвідування для їх спільної доньки (а.с. 66, 48). Суд, всебічно з'ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 17.08.1996 до 18.04.2016 (а.с. 11, 41). Від шлюбу вони мають повнолітнього [PERSON] [INFO] та неповнолітню дочку [PERSON], [INFO] (а.с. 12, 13). Згідно довідки Форми №3 діти проживають та зареєстровані у [ADDRESS] (а.с. 14, 43). Відповідно до довідки №492/2014 «Про реєстрації особи громадянином України» дочка є громадянином України з 01.02.2008 (а.с. 16). На виконання запиту суду від 14.07.2016 Посольством Ісламської Республіки Іран надіслано відповідь від 27.09.2016 за №15849, що Консульським відділом Посольства Ісламської Республіки Іран в Україні громадянину Ірану [PERSON] було видано внутрішній паспорт Ісламської Республіки Іран на ім'я його дочки [PERSON], [INFO] (а.с. 63). Частиною 2 ст. 2 Сімейного кодексу України врегульовано сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір'ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Відповідно до ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність з виховання, навчання і розвитку дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно вимог ч. 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства» за якою, батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Статтею 153 Сімейного кодексу України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене. Частиною 1 ст. 159 Сімейного Кодексу України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Частиною 2 ст. 159 Сімейного Кодексу України визначено, що суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання, тощо), місце та час їхнього спілкування. Одним із принципових положень, закріплених у Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 р., є те, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3, 18 Конвенції «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 Конвенції передбачено, що дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Як встановлено при розгляді справи, сторони не домовились про порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною її батька, внаслідок чого позивач був змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить визначити порядок участі у вихованні та спілкуванні з дитиною. Відповідно до висновку Святошинської районної в м. Києві державної адміністрації від 22.03.2016 за №107-1562/40 «Про вирішення питання щодо участі громадянина [PERSON] у вихованні малолітньої [PERSON], [INFO]» та визначено способи участі батька у вихованні та спілкуванні з дочкою, а саме: щонеділі з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв.; щопонеділка з 13 год. 30 хв. до 15 год. 00 хв.; два тижні спільного відпочинку в літній період під час шкільних канікул дитини (а.с. 48). З урахуванням вищевикладеного, встановлених судом обставин справи, враховуючи неймовірну можливість безперешкодного перетинання кордону батька із дитиною, суд вважає, що для позивача необхідно встановити уточнений порядок участі у вихованні дитини, який пропонує встановити Святошинська районна у м. Києві державна адміністрація від 22.03.2016 за №107-1562/40, а саме: у присутності матері щонеділі з 10 год. 00 хв. до 18 год. 00 хв. та щопонеділка з 13 год. 30 хв. до 15 год. 00 хв. Суд вважає, що встановлення саме такого порядку зустрічей з дитиною для позивача буде повністю відповідати інтересам дитини, а також не буде порушувати права матері дитини [PERSON] виховання та спілкування з дитиною. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з підстав, зазначених вище. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial