Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

У серпні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернулася [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення, посилаючись на те, що відповідач є її колишнім чоловіком, позивач є наймачем кв.22,23 в будинку № 53-А по вул.. Торська (Комунарів) в м. Словянську. Відповідач в цьому приміщенні зареєстрований, але не проживає з 20.10.2014 року, а тому просить визнати відповідача таким, що втратив право користування вказаним жилим приміщенням. Позивач підтримала позовні вимоги, прохала їх задовольнити, подавши до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] повідомлявся про час та місце розгляду справи, в судове засідання повторно не зявився, суд зі згоди позивача вважає можливим розглянути справу за його відсутності на підставі наявних у справі доказів, що відповідає вимогам ст.. 224 ЦПК України. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є наймачем житлового приміщення квартир № 22,23 в будинку № 53-А по вул.. Торська (Комунарів) в м. Словянську на підставі договору найму житла від 01.01.2015 року ( а. с. 7) В зазначеному вище жилому приміщенні зареєстрований колишній член сімї наймача відповідач [PERSON], що підтверджено довідкою про склад сімї № 1361 від 02.08.2016 року ( а. с. 6) Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області по справі № 2/243/126/2016 від 13.01.2014 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а. с. 23) Згідно з актом огляду квартири [ADDRESS] від 18.08.2016 року, який було проведено техніком-доглядачем КП «ЖЕК № 7» за участю головного інженеру, паспортиста та власників квартир № 19 та № 21 (а. с. 21), [PERSON] у квартирі № 22-23 не мешкає з 20.10.2014 року по теперішній час. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав наймача житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідача, який не проживає в жилому приміщенні, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини наймача житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення перебуває в користуванні позивача. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є наймачем будинку, а відповідач був зареєстрований в цьому жилому приміщенні як колишній член сімї наймача, звільнив спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про колишнього члена сімї наймача житлового приміщення. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статі 316-319 ЦК), то власник на підставі ст. 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71,72,109,110,116 ЖК УРСР. Частина 1 ст. 71 ЖК України передбачає, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Ст. 72 ЖК України передбачає, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до довідки Словянського МВ ГУМВС України в Донецькій області від 03.09.2015 року № 2/10616, [PERSON], [INFO] з 20.10.2014 року розшукується за скоєння злочину, його місцезнаходження не встановлене ( а. с. 3) У звязку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сімї, попередніми членами його сімї, а також членами сімї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] через зміну місця проживання не проживає в спірному жилому приміщенні з 20.10.2014 року, тобто більше шести місяців, позивач до суду з даним позовом звернувся у серпні 2016 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшло більше шести місяців, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідач може бути позбавлений права на користування цим житлом, а позовні вимоги підлягають задоволенню. Оскільки позовні вимоги задоволенню підлягають, то судові витрати позивача по сплаті судового збору під час звернення до суду покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved