Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-24 00:00:00

У січні 2018 року позивачка звернулась до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 26.06.2004 вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі, від якого [INFO] у них народився син [PERSON]. Шлюбне життя не склалося, у зв'язку з чим 20.09.2007 шлюб було розірвано. Син [PERSON] залишився проживати разом з позивачкою, та станом на теперішній час перебуває на повному її утриманні. Після розпаду сім'ї, з січня 2007 року відповідач життям сина не цікавився, не телефонував, не виявляв бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у його вихованні. Син завжди знаходився на повному утриманні позивачки. З 2014 року по 2016 рік [PERSON] перераховував на ім'я позивачки по 1500,00 грн. на місяць на утримання дитини і бачився з сином лише один раз на півроку. Але починаючи з 2016 року відповідач повністю перестав цікавитись життям дитини, жодного разу не прийшов до школи, не телефонував на свята та дні народження, на надавав матеріальної допомоги, не хвилювався щодо матеріального забезпечення, фізичного та духовного розвитку, тобто зі сторони відповідача відсутні будь-які намагання налагодити стосунки як батька з дитиною. Позивачка вважає, що [PERSON] самоусунувся від виховання сина, а тому така поведінка відповідача є не припустимою і такою, що дає всі підстави щодо позбавлення батьківських прав. Просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору. В підготовчому судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, в судове засідання 25.06.2018 не з'явився, подав суду заяву про слухання справи без його участі, на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач відзиву на позов не надав, будучи належним чином повідомлений про час та місце судового засідання у встановленому ЦПК України порядку, жодного разу в судове засідання не з'явився. Із заявою про слухання справи без його участі до суду на звертався. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району Маньковська Л.Г. в підготовчому судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову та просила при вирішенні справи врахувати обставини, викладені у висновку Органу опіки та піклування Запорізької міської ради по Дніпровському району № 05/01-27/0350 від 03.05.2018 року щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судове засідання 25.06.2018 не з'явилася. Суд, за згодою представника позивача, ухвалив провести заочний розгляд справи, на підставі матеріалів справи, у відповідності до п.4 ч.1 ст.280 ЦПК України. Вивчивши надані суду письмові докази, дослідивши та оцінивши їх у сукупності, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.06.2004 року [PERSON] у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зареєструвала шлюб з [PERSON], про що зроблено актовий запис № 414, що підтверджується копією Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00011264148 від 26.10.2012 року, виданого Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції. Від вказаного шлюбу у сторін [INFO] року народилася дитина - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження ([NUMBER]), виданого 03.06.2005 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції м. Запоріжжя, актовий запис № 593. Спільне життя подружжя не склалося, у зв'язку з чим 20.09.2007 року шлюб було розірвано, про що в Шевченківському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис № 456, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу ([NUMBER], виданим 03.04.2008 року. 09.06.2012 року позивачка уклала шлюб з [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів Комунарського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції зроблено актовий запис №302, що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб ([NUMBER]) та після шлюбу отримала прізвище «[PERSON]». Згідно свідоцтва про зміну імені ([NUMBER] виданого 08.05.2014 року Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]». Малолітній [PERSON] проживає разом з матір'ю - позивачкою по справі, та повністю перебуває на її утриманні, що підтверджується наданими до позову довідками про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання / перебування фізичних осіб Голосіївської РДА Київської області, згідно яких позивачка [PERSON], [INFO]. уродженка с. Чистополля Чистопольського району Кокчетавської області, Казахстан, з 30.03.2017 року зареєстрована та проживає разом зі своїм сином [PERSON], [INFO], за адресою: [ADDRESS]. Також факт сумісного проживання позивачки разом із сином підтверджується Актом перевірки житлових умов від 15.01.2018 року, згідно якого [PERSON] та її син [PERSON] починаючи з жовтня 2017 року проживають у [ADDRESS] Згідно відповіді Відділу моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Запорізькій області від 02.02.2018 року, [PERSON], [INFO] з 2009 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] Згідно доводів позивачки, які не спростовані відповідачем, з моменту припинення спільного життя між сторонами відповідач лише декілька разів бачив дитину. [PERSON] в утриманні сина участі не бере, не надає матеріальної допомоги, ним зовсім не цікавиться не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, своїх батьківських обов'язків не виконує. На підтвердження цього надано довідку №222 від 19.12.2017 «Голосіївського» ліцею № 241 м. Києва, згідно якої [PERSON], [INFO], навчається у 7-А класі відповідного ліцею, питаннями навчання, виховання та поведінки зі слів класного керівника останнього, займається мати - [PERSON] Батько [PERSON] у батьківських зборах участі жодного разу не брав, у телефонному режимі з класним керівником стосовно сина не спілкувався. Згідно характеристики учня, наданої класним керівником [PERSON], [INFO], вихованням учня займається мати [PERSON], яка постійно цікавиться навчанням сина, відповідально ставиться до його виховання, регулярно відвідує шкільні заходи та батьківські збори. Жодного разу батько [PERSON] до школи не з'явився та не цікавився успішністю свого сина. Відповідно до довідки БК «Кара Каплан» від 18.12.2017 №1/1-001-17, [PERSON], [INFO], з вересня 2017 року тренується у спортивній секції по змішаним єдиноборствам, усіма питаннями з приводу відвідування тренувань займається його мати, батько ніякої участі у спортивному вихованні сина не приймає. Згідно висновку органу опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Дніпровському району № 05/01-27/0350 від 03.05.2018 року, фактично після розпаду шлюбу з 2007 року по 2014 рік [PERSON] не піклувався про сина. Не цікавився його життям, здоров'ям, не брав участі у житті малолітнього, не відвідував сина та не проявляв бажання бачитись з ним. Починаючи з кінця 2014 року відповідач почав перераховувати сину аліменти у розмірі 1500,00 грн. на місяць та бачитись з дитиною один раз на півроку. З початку 2016 року [PERSON] знову перестав цікавитись життям сина, не бачиться з ним взагалі. 28.03.2018 року головним спеціалістом служби у справах дітей Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації була заслухана думка малолітнього [PERSON], [INFO], з питань позбавлення батька [PERSON] батьківських прав, де хлопчик повідомив, що давно не бачив його, батько ніколи з ним не ходив на прогулянки, не дарував подарунки, не приходив до школи, не телефонує йому, та погодився з позбавленням батька батьківських прав. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на pівень життя, достатнiй для її фiзичного, iнтелектуального, морального, культурного, духовного i соцiального розвитку. Батьки або особи, якi їх замiнюють, несуть вiдповiдальнiсть за створення умов, необхiдних для всебiчного розвитку дитини, вiдповiдно до законiв України. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов'язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України батько, мати можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ст.165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я або навчальний заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов'язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов'язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Встановлені судом обставини справи свідчать про те, що відповідач дійсно не піклується про фізичний і духовний розвиток свого сина, він з 2016 року не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, не спілкується з сином та не виявляє жодного інтересу до його внутрішнього світу, не цікавиться навчанням і не приймає участі у створенні умов для отримання ним освіти, тобто свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків. Частиною 8 ст.7 СК України передбачено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю (батьком). З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що позбавлення [PERSON] батьківських прав не призведе до розлучення дитини з батьком, оскільки він на власний розсуд, свідомо тривалий час не приймає жодної участі у житті дитини. Відповідач не ставився відповідально до виконання своїх батьківських обов'язків та нехтував ними, бажання відновити спілкування з сином, змінити ставлення до виховання дитини задля повного і гармонійного розвитку його особистості не виявляє. З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що поведінка відповідача відносно його сина є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками, що є підставою для позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON], [INFO]

Outcome: approved