Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 06.04.2017 відкрито провадження по зазначеній справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. Згідно розпорядження керівника апарату № 471 від 20.10.2017 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. від 23.10.2017 прийнято справу до провадження. Згідно розпорядження керівника апарату № 1351 від 29.06.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із закінченням строку повноважень судді Голосіївського районного суду м. Києва Мирошниченко О.В. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] від 03.07.2018 дану справу прийнято до провадження та призначено розгляд за правилами загального позовного провадження. Згідно розпорядження керівника апарату № 4183 від 15.11.2018 «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» здійснено повторний автоматизований розподіл справи у зв`язку із звільненням судді Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON] . В листопаді 2018 до провадження судді Голосіївського районного суду м. Києва Мазур Ю.Ю. надійшла вищезазначена цивільна справа. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що під час проведення 26.11.2016 загальних зборів членів кооперативу член кооперативу, [PERSON] безпідставно звинуватив Правління і позивача, як Голову правління, в тому, що вони продають майно кооперативу, розкрадають матеріальні цінності кооперативу, незаконно продають гаражі кооперативу. Даний факт безпідставного звинувачення можуть підтвердити члени кооперативу, які були присутні на загальних зборах 26.11.2016. Відповідач на засіданні членів кооперативу ображав позивача, висловлював образливі, грубі слова, поширював неправдиві відомості, в присутності свідків публічно висловлювався про те, що позивач нечесна людина, ображав його нецензурними виразами, висловлював завідомо неправдиві образливі і грубі слова, що принижують позивача і ганьблять його честь і гідність та наносять шкоду його діловій репутації, як Голови правління кооперативу. Також позивач зауважує, що відповідачем йому заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в моральних переживаннях та стражданнях. З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить зобов`язати відповідача публічно вибачитись перед позивачем на загальних зборах членів кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок» та спростувати, у спосіб яким вони були розповсюджені, відомості про те, що я як Голова правління кооперативу, продавав майно кооперативу, розкрадав матеріальні цінності кооперативу, незаконно продавав гаражі кооперативу; стягнути з відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000,00 та судові витрати. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.07.2020 закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників не направив. Надав до суду заяву, в якій зазначив, що просить провести розгляд справи за його відсутності. Відповідачі в судове засідання не з`явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлені в установленому законом порядку, своїх представників не направив, про причини неявки суд не повідомив. Надав суду письмові пояснення та заперечення проти позову. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до статей 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12). Частиною 1 ст. 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 4 ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вилучення будь-якої інформації. Згідно ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Відповідно ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на відповідь, а також на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» роз`яснено, що чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Пунктом 15 цієї Постанови роз`яснено, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі - Постанова) відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Судом встановлено, що 27.05.2015 відбулись загальні збори членів кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок», де було обрано відповідача членом правління кооперативу у відповідності до пп. 27, 28.2, 35 статуту кооперативу, який відповідно до ст. 8 Закону України «Про кооперацію», є правовим документом, що регулює його діяльність, що підтверджується довідкою № 1\\28-04-16 від 28.04.2016. 21.07.2015 було проведено перше засідання членів правління кооперативу, на якому шляхом голосування, відповідача було обрано секретарем правління. На позачергових загальних зборів членів кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок» 19.12.2015 позивача було обрано Головою правління кооперативу, про що складено протокол № 7. Наказом № 1 гаражного кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок» від 21.12.2015 призначено головою правління зазначеного кооперативу, що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Кільцева, 12А [PERSON] . Як вбачається із заяви [PERSON] від 26.11.2016, заяви [PERSON] від 29.11.2016, заяви [PERSON] від 29.11.2016, заяви [PERSON] від 28.11.2016, заяви [PERSON] від 27.11.2016, член кооперативу [PERSON] вів себе неадекватно, звинувачував позивача в тому, що він продає майно гаражного кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок». Окрім того, як зазначено у вказаних заявах, відповідач привів із собою групу осіб з метою зірвати збори, які не є членами гаражного кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів « Пролісок », які також звинувачували позивача у розкраданні майна кооперативу. Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2016 позов [PERSON] до кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок» про визнання рішення членів правління кооперативу від 21.06.2016 задоволено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 22.02.2017 апеляційну скаргу голови правління кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок» [PERSON] в інтересах кооперативу відхилено. Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.11.2016 залишено без змін. Положеннями ч. 4 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів справи 07.06.2018 в судовому засіданні були допитані свідок [PERSON] , який зазначив, що відповідач хотів зірвати збори, привів на збори біля 50 осіб, які не є членами кооперативу і звинувачували позивача в тому, що він продає гаражі. В результаті чого був визваний наряд поліції. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - це відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. У відповідності до абз. 5 п. 15 Постанови Пленуму ВСУ, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Очевидно, що навіть без використання формулювань, передбачених Кримінальним Кодексом України для кваліфікації злочинів, зміст наведеної інформації є в повній мірі зрозумілим та достатнім для висновку про те, що відповідач стверджує про вчинення Позивачем конкретних кримінальних правопорушень, таких як продають майно кооперативу, розкрадають матеріальні цінності кооперативу, незаконно продають гаражі кооперативу, відповідальність за які передбачена Кримінальним кодексом України. Відповідно до принципу презумпції невинуватості, закріпленого положеннями ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України та ст. 17 КПК України, факт вчинення особою злочину може бути встановлений виключно обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Разом з тим, жодного посилання на вирок суду, яким встановлена вина Позивача у скоєнні кримінальних правопорушень та який набрав законної сили, матеріали цивільної справи не містять. Більш того, таке посилання є неможливим, оскільки жоден із злочинів, про які стверджується відповідачем, Позивач не вчиняв та на теперішній час взагалі не існує судових рішень, які б встановлювали вину Позивача у скоєнні будь-яких кримінальних правопорушень. За таких обставин, поширена відповідачем публічно про позивача інформація, на загальних зборах членів кооперативу по будівництву та експлуатації індивідуальних гаражів «Пролісок», а саме, що позивач продавав майно кооперативу, розкрадав матеріальні цінності кооперативу, незаконно продавав гаражі кооперативу викладена неправдиво та є перекрученою. Жодного аргументу щодо спростування цих обставин, який би ґрунтувався на положеннях закону, з боку відповідача не наведено. Право на свободу слова та вираження поглядів передбачене ст. 34 Конституції України та ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція). Саме зазначеними положеннями законодавства та прикладами їх застосування Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) представники відповідачів обґрунтовують свої твердження про те, що ЗМІ є вільними та незалежними під час обрання форми і змісту поширення інформації, вони особисто, на власний розсуд і відповідальність вирішують, яку кількість інформації, про які факти, які оцінки та узагальнення навести і в якій формі це подати аудиторії. Однак, таке вибіркове використання лише окремих положень правових норм, якими регулюється здійснення права на свободу слова, застосоване представниками відповідачів, вочевидь, спрямоване на створення хибного уявлення про відсутність будь-яких передбачених законом обмежень при реалізації такого права, що не відповідає дійсності і явно суперечить нормам чинного законодавства, у тому числі й тим, на які посилаються представники відповідачів. Так, у відповідності до ч. 3 ст. 34 Конституції України, здійснення права на свободу слова може бути обмежене законом, зокрема для захисту репутації або прав інших людей. Відповідно до п. 2 ст. 10 Конвенції, здійснення права на свободу вираження поглядів, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві, у тому числі для захисту репутації чи прав інших осіб. Отже, нормами діючого законодавства прямо передбачена можливість обмеження здійснення права на свободу слова та встановлені підстави для такого обмеження, що в повній мірі узгоджується із практикою ЄСПЛ, який в своїх рішеннях неодноразово зазначав, що преса не може переступати певні межі, зокрема, щодо репутації та прав інших осіб (справа «Перна проти Італії» (Case of Perna v.Italy). Як зазначено у рішенні ЄСПЛ по справі «Санді Таймс» (Sunday Times) проти Об`єднаного Королівства», втручання у свободу вираження поглядів (обмеження) є допустимим, якщо воно встановлене законом та є необхідним в демократичному суспільстві. При цьому, межі здійснення права на свободу слова та вираження своїх поглядів, як і будь-якого іншого цивільного права, не є абстрактними та чітко визначені законом, а саме ст. 13 ЦК України, відповідно до положень якої при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Статтею 28 Конституції України кожному гарантоване право на повагу до його гідності. Відповідно до ч. 1 ст. 201 Цивільного кодексу України, честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до встановленого законом порядку, наданими до позовної заяви доказами та наведеними в ній нормами чинного законодавства в повній мірі підтверджено, що порушення охоронюваних законом прав Позивача відбулося саме внаслідок поширення відповідачами недостовірних відомостей про його особу. Таким чином, дії відповідача явно виходять за встановлені законом межі здійснення права на свободу слова і вираження поглядів та являють собою зловживання цим правом, що прямо заборонено ч. 3 ст. 13 ЦК України, згідно якої не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Спроби відповідача виправдати таке зловживання правом суспільною значимістю поширеної інформації не заслуговують на увагу, оскільки суперечать практиці ЄСПЛ, відповідно до якої за п. 2 ст. 10 Конвенції свобода вираження поглядів пов`язана з «обов`язками та відповідальністю», які застосовуються до засобів масової інформації навіть щодо питань великого суспільного значення. Більше того, ці «обов`язки та відповідальність» мають особливе значення, коли йдеться про посягання на репутацію названої особи та порушення «прав інших осіб» (рішення у справах «Ліндон, Очаковські-Лоран і Жюлі проти Франції», «Педерсен і Бодсґор проти Данії»). Відповідно до принципу презумпції невинуватості, закріпленого у ст. 62 Конституції України, ч. 2 ст. 2 КК України та ст. 17 КПК України, факт вчинення особою злочину може бути встановлений виключно обвинувальним вироком суду, який набрав законної сили. Необхідність дотримання зазначеного принципу в повній мірі підтверджується судовою практикою, зокрема викладеною в Постанові Касаційного цивільного суду від 08.05.2019 по справі №761/37180/17, наведеній в Огляді ВС, в якій зазначено, що за відсутності вироку суду стосовно позивача поширення фактичних тверджень про вчинення позивачем дій, що містять ознаки злочину, порушують презумпцію невинуватості та негативно впливають на немайнові права позивача. У випадку поширення інформації, що не є оціночним судженням, а є констатацією фактів, такі факти можуть і мають бути доведені належними доказами. Таким чином, згідно вимог закону єдиним доказом достовірності поширеної інформації про вчинення Позивачем злочинів може бути виключно вирок суду, яким встановлено вину Позивача у скоєнні цих злочинів, однак такий вирок з боку відповідачів не наданий. Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 299 ЦК України фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 200 Цивільного кодексу України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що поширена відповідачем інформація за своїм характером та змістом ґрунтується на твердженнях про причетність позивача до вчинення кримінальних правопорушень. Відповідно до ст. 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати. Проаналізувавши інформацію, поширену відповідачем, а також характер використаних при її викладенні мовностилістичних засобів, зокрема, відсутність алегорій, сатири, гіпербол тощо, суд дійшов висновку, що вказана інформація подана саме у формі фактичних тверджень (даних) та не може кваліфікуватись як оціночні судження. На підставі всебічної та повної оцінки доказів у справі суд дійшов висновку, що поширена відповідачами інформація про позивача є недостовірною, оскільки доказів про вчинення позивачем кримінальних правопорушень, притягнення його за вироком суду до кримінальної відповідальності за кримінальні правопорушення, відповідачами не надано. Тому, суд погоджується з доводами позивача, що поширення інформації, про спростування якої просить позивач, порушуються немайнові права позивача на повагу до честі та гідності. Щодо порушення діями відповідача особистих немайнових прав позивача, суд зазначає таке. Фізична особа відповідно до ст. 270, 297 ЦК України, серед іншого, має право на повагу до гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Крім того, ст. 299 ЦК України гарантує кожній фізичній особі право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Відповідно до п. 6 Постанови позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред`явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім`ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до п. 4 вказаної Постанови чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Суд вважає, що вищезазначені висловлювання, відносно вчинення позивачем протиправного діяння, формують негативну громадську думку про нього, руйнують репутацію позивача, а тому є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Недостовірна інформація про позивача була поширена серед невизначеного кола осіб, оскільки вона була розміщена в мережі Інтернет Суд також погоджується з тим, що поширена інформація є негативною, оскільки її зміст вказує на те, що розповсюдження такої інформації може створити негативні наслідки для позивача, поставити під сумнів дотримання ним законодавства України та його моральних якостей. Тому, поширена відповідачем інформація складає негативне враження у суспільства про позивача як про людину, яка своїми вчинками порушує приписи закону та вчинила злочин. Поширена відповідачем інформація не відповідає дійсності, не підтверджується зібраними у справі доказами, є негативною, створює негативне уявлення про [PERSON] та безпосередньо порушує його особисті немайнові права і завдає шкоди його честі, гідності та діловій репутації. Відповідно до п. 24 Постанови, задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що поширення інформації, що є предметом розгляду у цій справі, порушує особисті немайнові права позивача, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам. Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Позивач обрав спростування недостовірної інформації як один із способів захисту свого порушеного права. Згідно з п. 25 Постанови спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Вирішуючи питання про спосіб спростування інформації, яка підлягає визнанню недостовірною, суд вважає, що способом спростування поширеної відповідачами недостовірної інформації, найбільш наближеному (адекватному) до способу поширення. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Як передбачено п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 9 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за № 4 від 31.03.1995 року з подальшими змінами та доповненнями, розмір відшкодування моральної шкоди визначається в межах заявлених позовних вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних та фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеню вини відповідача та інших обставин. Відповідно до п. 9 зазначеної постанови: «Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості» Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою. При цьому, обов`язок доведення наявності підстав для відшкодування моральної шкоди покладається на особу, що вимагає її відшкодування, що відповідає змісту ст. ст.12,81 ЦПК України. Суд, зокрема повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Виходячи з викладеного вище, розглядаючи справу у відповідності до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України в межах заявлених позовних вимог, приймаючи до уваги обґрунтування моральної шкоди з боку позивача, обставин її завдання з вини відповідача, моральних переживаннях позивача, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовну вимогу в частині стягнення моральної шкоди та стягнути з відповідача, суму у відшкодування моральної шкоди в розмірі - 10000,00 грн. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, то судовий збір відповідно підлягає стягненню на користь позивача з відповідача 2560,00 грн.

Outcome: approved