Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . З відповідачем перебувала в шлюбі з 25.09.1993 року, який рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 18.01.2019 року розірвано. Відповідач протягом останніх двох років за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з січня 2019 року. Через реєстрацію відповідача в будинку виникають перешкоди в користуванні житловою площею, а саме проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які не надаються, але оплата за них нараховується. У зв`язку з чим, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою суду від 08.09.2021 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні позивач на позовних вимогах наполягала. Зазначила, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , належав її бабусі [PERSON] , остання заповітом заповіла позивачу все належне їй майно. Після смерті бабусі [PERSON] не оформила свої спадкові права на даний житловий будинок. Тому, вважає, що даний житловий будинок належить їй на праві приватної особистої власності. Представник відповідача адвокат Ярова С.В. в судовому засідання просила відмовити в задоволені позову. Пояснила, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Оскільки позивач оформила даний житловий будинок не в порядку спадкування, а на підставі заяви від 01.12.2015 року, під час перебування у шлюбі з [PERSON] тому він не являється приватною власністю. Крім того, відповідач не втратив інтерес до житлового будинку, іншого житла на праві власності не має. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні ним правовідносини. Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] [PERSON] 25.09.1993 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізивще дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] ». Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 18.01.2019 року даний розірвано. Згідно заповіту, посвідченого 12.02.2009 року [PERSON] заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого воно б не складалося і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона за законом буде мати право - [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про право власності від 01.12.2015 року, індексний номер 48743390, власником житлового будинку за адресою [ADDRESS] , є [PERSON] . Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 01.12.2015 року підставою для реєстрації права власності є заява від 20.11.2015 року [PERSON] . Згідно з актом про не проживання Любимівської селищної ради від 09.09.2021 року комісією встановлено, що [PERSON] , 1973 року народження, фактично не проживає за адресою [ADDRESS] , з 2019 року. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Таким чином, суд встановив, що спірний житловий будинок, хоча й зареєстрований на позивача, проте на це майно розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя, тобто будинок є спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] . Доказів того, що право спільної сумісної власності відповідача на житло припинилось, в матеріалах справи немає. При цьому сама лише державна реєстрація права власності на нерухоме майно за позивачем не може свідчити про те, що таке майно належить позивачу на праві особистої приватної власності, з урахуванням того, що воно набуте під час зареєстрованого з відповідачем шлюбу. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі №209/2642/18 вказав на підстави втрати права користування житловим приміщенням, зокрема, при вирішені спору про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідно з`ясувати наявність та поважність причин не проживання такої особи в приміщенні понад строки, встановлені чинним законодавством. Одночасно з цим суд відзначає, що співвласник майна не втрачає право користування житлом в будь-якому випадку, навіть за наявності підстав, передбачених ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР, а відтак не може бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Подібна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 647/1683/15-ц (провадження № 61-4509св18). Таким чином, судовим розглядом встановлено, що доказів належності спірного житлового будинку на праві особистої власності [PERSON] , а не спільної сумісної, позивач суду не надала, а тому відсутні підстави для визнання [PERSON] , в порядку ч.2 ст.405 ЦК України, таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] , в зв`язку з чим суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити.

Outcome: dismissed