Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Національної поліції України, Генеральної прокуратури України, про солідарне відшкодування моральної шкоди, завданої неналежним виконанням службових обов'язків та завданої невиконанням ухвали слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2017 року у справі №755/1246/17, якою зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві та/або прокурора Київської місцевої прокуратури № 4, які здійснюють досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 12016100040017518, вчинити одну з дій передбачених ст. 220 КПК України щодо розгляду клопотання [PERSON] від 27 квітня 2017 року, посилаючись на те, що уповноваженою особою у вказаному кримінальному провадженні не було належним чином виконано вимоги зазначені у вказаній ухвалі, із вирішенням порушених у ній питань. В судове засідання позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, до суду подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Представники відповідачів в судове засідання не з'явились, повідомлялись належним чином, до суду подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, у яких проти вимог позову заперечували, просили у його задоволенні відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що Слідчим відділом Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві здійснюється досудове розслідування, а Київською місцевою прокуратурою № 4 процесуальне керівництво у кримінальному провадженні № 12016100040017518 за фактами заподіяння [PERSON] тілесних ушкоджень за ч. 1 ст. 125 КК України. 27 квітня 2017 року до Київської місцевої прокуратури №4 [PERSON] подано клопотання про проведення слідчих дій у вказаному кримінальному провадженні, яке 28 квітня 2017 року направлено для розгляду до Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві. Ухвалою слідчого судді Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2017 року у справі №755/1246/17, якою зобов'язано слідчого Дніпровського управління поліції ГУ Національної поліції в місті Києві та/або прокурора Київської місцевої прокуратури № 4, які здійснюють досудове розслідування в рамках кримінального провадження № 12016100040017518, вчинити одну з дій передбачених ст. 220 КПК України (клопотання задовольнити чи відмовити у його задоволенні шляхом постановлення умотивованої постанови) за клопотанням [PERSON] від 27 квітня 2017 року, у цьому провадженні в строки визначені ст. 220 КПК України та з урахуванням положень ст. 28 КПК України. Згідно із ст. 220 КПК України клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов'язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав. Про результати розгляду клопотання повідомляється особа, яка заявила клопотання. Про повну або часткову відмову в задоволенні клопотання виноситься вмотивована постанова, копія якої вручається особі, яка заявила клопотання, а у разі неможливості вручення з об'єктивних причин - надсилається їй. На виконання вказаної ухвали листом за підписом в.о. Начальника Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції в місті Києва Кузьміна О.П. від 27 грудня 2017 року за № 26127/125/50-2077 позивача повідомлено про те, що за результатами розгляду його клопотання постановою Київської місцевої прокуратури № 4 Мовчанюк О.С. від 06 червня 2017 року відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. Також, [PERSON] повідомлено вказаним листом про проведення слідчих (розшукових) дій у вказаному кримінальному провадженні. Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач посилається на те, що внаслідок невиконання судового рішення йому спричинено моральну шкоду. Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені ст. 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала; особа, яка завдала шкоду, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоду завдано не з її вини. Вказана стаття регулює загальні підстави для відшкодування шкоди в межах позадоговірних (деліктних) зобов'язань. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відповідно до ст. 1167 ЦК України відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Фактичною підставою для застосування такого виду відповідальності є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених ст. 1173 ЦК України є шкода, протиправна поведінка та причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих же елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною - є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв'язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв'язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, з огляду на положення ст. 1173 ЦК України, що передбачають відповідальність за завдану шкоду незалежно від вини заподіювача, позивач повинен довести не тільки протиправність поведінки відповідача, а й наявність самої моральної шкоди та причинний зв'язок між поведінкою відповідача та заподіяною шкодою. Аналогічна позиція викладена у пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» в якому зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Проте, позивач не навів обґрунтування позовних вимог немайнового характеру та не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, проведенням не повноцінного досудового розслідування щодо факту заподіяння позивачу умисних легких тілесних ушкоджень та порушення його конституційних прав і свобод. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed