Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

У січні 2020 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Міністерства юстиції України, Адміністрації Державної кримінально-виконавчої служби України, Центрального міжрегіонального управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, третя особа: Державна установа «Київській слідчий ізолятор», просив стягнути з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України відшкодування моральної шкоди в розмірі 300 000,00 грн, посилаючись на те, що з 30.07.2012 р. до 09.08.2018 р. утримувався у Київському слідчому ізоляторі Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області (з 05.01.2017 р. - Державна установа «Київській слідчий ізолятор»), умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Перебуваючи під вартою в слідчому ізоляторі, неодноразово звертався зі скаргами до Генеральної прокуратури України, Міністерства юстиції України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, на всі скарги приходили формальні відповіді про те, що за результатами перевірки факти, викладені у зверненні, свого підтвердження не знайшли. Ухвалою суду від 24.02.2020 р. відкрито провадження у справі. Відповідачем Міністерством юстиції України подано відзив на позовну заяву. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються, у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини і дійшов наступних висновків. Надані суду довідки Державної установи «Київській слідчий ізолятор» № 08/16779 від 30.08.2018 р., № 27116 від 12.12.2014 р. свідчать про те, що [PERSON] з 30.07.2012 р. до 09.08.2018 р. утримувався під вартою в Державній установі «Київській слідчий ізолятор», тримався у камерах № [NUMBER] площею 9,6 кв.м, розрахованій на 3 ув`язнених; № [NUMBER] площею 31,9 кв.м, розрахованій на 12 ув`язнених; № [NUMBER] площею 58,1 кв.м, розрахованій на 22 ув`язнених; № [NUMBER] площею 12,9 кв.м, розрахованій на 4 ув`язнених; № [NUMBER] площею 12,1 кв.м, розрахованій на 3 ув`язнених; № [NUMBER] площею 13,2 кв.м, розрахованій на 5 ув`язнених, і позивач, обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, в позовній заяві вказує, що умови тримання в установі суперечили нормам національного законодавства та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у камері № [NUMBER] площею 9,6 кв.м проживало 4 особи; у камері № [NUMBER] площею 31,9 кв.м проживало 20 осіб; у камері № 167 площею 58,1 кв.м проживало 32 особи; у камері № [NUMBER] площею 12,9 кв.м 6 осіб; у камері № [NUMBER] площею 13,2 кв.м 6 осіб. Також вказує про незадовільні умови утримування, зокрема, незадовільний стан приміщень, відсутність вентиляції, що в кожній камері є курці, інші співкамерники є заручниками ситуації, вимушені бути пасивними курцями, про недостатнє опалення взимку, про те, що освітлення та загалом електропостачання часто вимикається, про відсутність безперебійного водопостачання, що тільки один раз на тиждень надається можливість прийняти душ, випрати брудну білизну, не видаються для користування предмети першої необхідності та особистої гігієни, про жахливий стан матраців та ковдр, наявність тарганів, клопів, павуків, мишей, недостатнє та неякісне харчування; вказує про умови прогулянок, доступу до свіжого повітря та природного освітлення в ізоляторі, зокрема, про недостатній доступ до свіжого повітря та природного освітлення у камерах через розміщення решіток на вікнах, неможливість здійснення прогулянки на свіжому повітрі у достатньо необхідній кількості часу через відсутність необхідних умов. [PERSON] , звертаючись до суду, посилається на те, що тримання його в умовах Державної установи «Київській слідчий ізолятор» було таким, що принижує його гідність, а поводження з ним було таким, що порушує статтю 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свої вимоги про відшкодування моральної шкоди з Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунка Державного бюджету України через Державну казначейську службу України, обґрунтовує статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», статтею 56 Конституції України, статтями 23, 1173 ЦК України, просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.09.2018 р. у справі № 686/23731/15-ц, правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 11.03.2020 р. у справі № 204/5876/18. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно частин четвертої, восьмої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, суд застосовує міжнародний договір України. Відповідно до статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, на яку посилається позивач як на підставу своїх вимог, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24.01.1997 р. Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (набрала чинність - 01.09.1997 р.), якою передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню. Означений комітет шляхом здійснення інспекцій перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв.м площі (рішення Європейського суду з прав людини: у справах «Мельник проти України» від 28.03.2006 р., заява № 72286/01; «Яковенко проти України» від 25.10.2007 р., заява № 15825/06; «Двойних проти України» від 12.10.2006 р., заява № 72277/01; «Іглін проти України» від 12.04.2012 р., заява № 39908/05; «Давидов та інші проти України» від 01.07.2010 р., заяви №№ 17674/02, 39081/02) У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що, оскільки заявники утримувалися в слідчому ізоляторі у камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Європейським комітетом з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», який регулює відносини, що виникають у зв`язку з обов`язком держави виконати рішення Європейського суду з прав людини у справах проти України, з необхідністю усунення причин порушення Україною Конвенції про захист прав людини у основоположних свобод і протоколів до неї, з впровадженням в Українське судочинство та адміністративну практику європейських стандартів прав людини, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Отже тримання [PERSON] в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор» було таким, що принижує його гідність, з ним поводились всупереч нормам статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Згідно статті 56 Конституції України, на яку посилається позивач як підставу позовних вимог, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Аналогічне положення міститься у статті 1173 ЦК України, яка визначає, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, а також їх посадовими чи службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. До суб`єктів відповідальності згідно з нормами статі 1173 ЦК України належать органи державної влади і управління, які реалізують надані державою функції та повноваження у сфері управління, їх виконавчі органи, посадові або службові особи вказаних державних органів. Основними ознаками органів державної влади є: органи держаної влади є складовою частиною апарату (механізму) держави, уповноважені на здійснення завдань і функцій держави, наділені повноваженнями від імені держави (державно-владними повноваженнями). Наявність державно-владних повноважень відокремлює органи державної влади від інших державних установ, які також утворюються державою для здійснення завдань і функцій держави, але, на відміну від органів державної влади, не наділяються владними повноваженнями. Органи державної влади є складовою частиною державного апарату - системи органів та осіб, які наділяються певними правами та обов`язками щодо реалізації державної влади. У пункті 10-1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що норми статті 56 Конституції України не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. Державна установа «Київській слідчий ізолятор» (ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України: 08563694) є юридичною особою та за організаційно-правовою формою є державною організацією (установою, закладом). Державні організації (установи, заклади), на відміну від державного органу, не мають державно-владних повноважень, не виступають від імені держави та є частиною механізму, а не апарату держави. Державна організація - це створений державою колектив працівників чи службовців, що характеризується організаційною єдністю, а також наявністю нормативно-визначених повноважень в одній зі сфер суспільних відносин. При цьому така організація має власний кошторис. Положеннями частин першої, другої статті 96 ЦК України встановлено, що юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов`язаннями. Юридична особа відповідає за своїми зобов`язаннями усім належним їй майном. Державна установа «Київський слідчий ізолятор», в умовах якої позивач тримався під вартою у період з 30.07.2012 р. до 09.08.2018 р., не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому норми статті 56 Конституції України та, відповідно, статі 1173 ЦК України у цьому випадку застосуванню не підлягають, і такий спосіб захисту позивач обрав помилково, втім він залучив до участі у справі у якості відповідача Державну казначейську службу України, а по суті таким відповідачем є держава Україна, яка гарантує дотримання прав громадян та інших осіб (іноземців, осіб без громадянства), у тому числі і під час відбування покарання. В разі встановлення порушення таких прав саме за рахунок держави відшкодовується завдана шкода. Таке положення відповідає правовим висновкам, сформульованим Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 27.11.2019 р. у справі № 242/4741/16-ц. Позивач, звертаючись до суду із вимогами про відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок утримування в нелюдських умовах, що принижують гідність особи, в Державній установі «Київській слідчий ізолятор», поводження в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, залучив Адміністрацію Державної кримінально-виконавчої служби України, Центральне міжрегіональне управління з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції, які відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 20 від 24.01.2020 р. ліквідовано як юридичні особи (пункт 1 постанови), утворено як юридичну особу публічного права міжрегіональний територіальний орган Міністерства юстиції з питань виконання кримінальних покарань - Департамент з питань виконання кримінальних покарань, який є правонаступником територіальних органів Міністерства юстиції, які ліквідуються (пункти 2, 3 постанови). Закон України «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» визначає правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження, на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань (стаття 1 Закону). Згідно частини першої статті 6 означеного Закону Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України. Державна установа «Київській слідчий ізолятор» є складовою Державної кримінально-виконавчої служби України, на яку покладено завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань, отже, є установою, яка шляхом виконання відповідних повноважень здійснює правозастосовні та правоохоронні функції держави Україна. У своїй діяльності державна установа виконання покарань керується, зокрема, кримінально-виконавчим законодавством України, завданням якого, крім іншого, є визначення правового статусу засуджених, гарантій захисту їхніх прав і законних інтересів. Згідно частин першої, другої статті 23 ЦК України, на яку посилається позивач як підставу позовних вимог, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Суд, враховуючи викладене, дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації, завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, та виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу (правова позиція Верховного Суду, висловлена у постанові від 11.03.2020 р. у справі № 204/5876/18). У зв`язку з наведеним суд зазначає, що права позивача, які були порушені бездіяльністю Державної установи «Київський слідчий ізолятор», може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди у розмірі 5 000,00 грн, розмір якої визначено за критеріями, що мають істотне значення і належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування, тому позовні вимоги [PERSON] з урахуванням розумності і справедливості підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з держави Україна в особі Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунка на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи «Київський слідчий ізолятор», що принижують гідність та є поводженням в порушення статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. [PERSON] при прийнятті рішення просить врахувати правову позицію Великої Палати Верховного Суду, висловлену у постанові від 20.09.2018 р. у справі № 686/23731/15-ц, втім вимоги позивача у справі № 686/23731/15-ц обґрунтовуються статтею 1176 ЦК України «Відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду», Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», при цьому згідно частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду, позов [PERSON] означеними нормами не обґрунтовується.

Outcome: partial