Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просив: - визнати недостовірною та такою, що порочить ділову репутацію [PERSON], інформацію поширену [INFO] ефірі телеканалу «ГРОМАДСЬКЕ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» [PERSON] (посилання на архівне відео [INFO]), а саме: «Протягом вчорашнього дня люди мера Ірпеня та мера Бучі [PERSON] і [PERSON] збирали своїх кишенькових депутатів, збирали через керівників комунальних підприємств Ірпеня, Бучі, Гостомеля, Ворзеля. Тут знаходяться освітяни, бюджетники, тобто всі люди, які фактично, прихід яких сюди є застосуванням адмінресурсу з боку влади Бучі і Ірпеня». «[INFO]». - зобов'язати [PERSON] та ГО «ГРОМАДСЬКЕ ТЕЛЕБАЧЕННЯ» спростувати у такий же спосіб, у який вона була поширена, недостовірну інформацію, висловлену: «Протягом вчорашнього дня люди мера Ірпеня та мера Бучі [PERSON] і [PERSON] збирали своїх кишенькових депутатів, збирали через керівників комунальних підприємств Ірпеня, Бучі, Гостомеля, Ворзеля. Тут знаходяться освітяни, бюджетники, тобто всі люди, які фактично, прихід яких сюди є застосуванням адмінресурсу з боку влади Бучі і Ірпеня». «[INFO]». Позов мотивовано тим, що [INFO] у ефірі телеканалу «Громадське Телебачення» відбулась трансляція акції пікетування під Генеральною прокуратурою України жителями громад Бучі, Ірпеня, Коцюбинського та інших населених пунктів Київської області. Під час телетрансляції пікету відповідач [PERSON] неодноразово розповсюджувала недостовірну інформацію щодо позивача, а саме нею було сказано: «Протягом вчорашнього дня люди мера Ірпеня та мера Бучі [PERSON] і [PERSON] збирали своїх кишенькових депутатів, збирали через керівників комунальних підприємств Ірпеня, Бучі, Гостомеля, Ворзеля. Тут знаходяться освітяни, бюджетники, тобто всі люди, які фактично, прихід яких сюди є застосуванням адмінресурсу з боку влади Бучі і Ірпеня.» (02 хв. 36 сек. випуску програми). «[INFO]» (03 хв. 04 сек. випуску програми). Позивачем в обґрунтування своїх позовних вимог наголошено, що вищезазначену недостовірну інформацію, яка принижує його честь, гідність та ділову репутацію, було донесено невизначеному колу осіб, оскільки поширено в загальнодоступній мережі Інтернет, є фактичними даними та має характер наклепу, тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить позивача. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував позов та просив відмовити у повному обсязі. Присутній представник відповідача ГО «Громадське телебачення» також заперечувала проти задоволення позову, просила відмовити. Суд, заслухавши обґрунтування та заперечення представників сторін, допитавши свідків, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, приходить до наступних висновків. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та передбачає, що кожен має право на повагу до його гідності, що задекларовано ст.ст. 3, 28 Основного закону. За приписами ст. 32 Основного Закону України, передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Разом із цим, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів та переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Відповідно до ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров'я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 297 ЦК України, кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 299 ЦК України, фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Згідно з змістом частини 1 ст. 277 ЦК України, особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування. Згідно з роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України у п. 5 постанови від 27.02.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про захист гідності та честі фізичної особи, а також репутації фізичної та юридичної особи», позов про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні немайнові права. Верховний суд України у п. 18 постанови Пленуму роз'яснив, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Згідно з роз'ясненнями Пленуму ВСУ у п. 15 постанови, при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Судом встановлено, що [INFO] в ефірі телеканалу «Громадське телебачення» відбулася трансляція акції пікетування під Генеральною прокуратурою України, під час якої відповідачем [PERSON] було повідомлено інформацію, яку позивач вважає недостовірною, наклепницькою, обвинуваченням та такою, що порушує його особисті немайнові права, а саме: «Протягом вчорашнього дня люди мера Ірпеня та мера Бучі [PERSON] і [PERSON] збирали своїх кишенькових депутатів, збирали через керівників комунальних підприємств Ірпеня, Бучі, Гостомеля, Ворзеля. Тут знаходяться освітяни, бюджетники, тобто всі люди, які фактично, прихід яких сюди є застосуванням адмінресурсу з боку влади Бучі і Ірпеня». «[INFO]». На сторінці відеохостингу Youtube розміщено відеозапис здійсненого транслювання. Факт її проведення й формулювання висловлювання відповідача [PERSON] підтверджується наявним у матеріалах відеозаписом. Внаслідок трансляції та розміщення відеозапису у загальнодоступному джерелі - мережі Інтернет, зміст відеосюжету став відомим широкому загалу суспільства. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що займає посаду селищного голови Коцюбинської селищної ради, у липні відбувався мітинг під будівлею Генеральної прокуратури України, який був організований мерами міст Ірпінь та Буча, з метою тиску на слідство, та на якому були освітяни та інші бюджетні працівники. Присутнім був завідувач дитсадка, з КП «Зеленбуд», працівники Ірпінського міськвиконкому, а останні підвозили мітингувальників автобусами. Було багато депутатів партії «Нові обличчя», які поводили себе агресивно. Свідок [PERSON] показав, будучи допитаним судом у судовому засіданні, що він був присутній при пікетуванні Генеральної прокуратури України, щоб висловити альтернативну думку. Пікетування було організовано [PERSON] та [PERSON], був присутній на ньому весь бомонд адмінресурсу. У соціальних мережах були оголошення про збір мітингу на підтримку мера. Були присутні: начальник водоканалу, секретар Ірпінської міської ради, завідувач дитячої поліклініки, «Зеленбуд», заступник [PERSON]. Допитана свідок [PERSON] показала суду, що [INFO] вона побачила в Інтернеті оголошення про пікет під Генеральною прокуратурою України, Гостомельський голова повідомив, що мери підтягують адмінресурс для свої підтримки. У «Вконтакте» було оголошення про те, що на цей мітинг набираються люди за плату у 60 грн. Депутати Коцюбинської та Гостомельської ради повідомили її про збір адмінресурсу. Шляхом системного аналізу змісту оспорюваної інформації встановлено, що у ній повідомляється про те, що «люди мера» збирали мітинг під Генеральною прокуратурою, на якому були присутні «освітяни», «бюджетники», без вказівок на будь-які інші ідентифікаційні ознаки цих осіб з використанням у контексті речення тез загальних категорій: «освітяни» та «бюджетники», «влада Бучі і Ірпеня» «адмінресурс», що не містить негативного та/або неправдивого змісту про позивача. Автором - відповідачем [PERSON] - не було наголошено та у реченні не виокремлено, що на пікетуванні були присутніми тільки «освітяни» та «бюджетники», які нібито прийшли на мітинг через «застосування адмінресурсу» головами міст Бучі та Ірпеня. Таке твердження не суперечить дійсності, адже цілком можливо, що на мітингу могли бути присутні такі категорії громадян, про що зазначає і позивач у поданій позовній заяві, та підтвердили у своїх показах допитані у судовому засіданні свідки. Слово «адмінресурс» та словосполучення «кишенькові депутати» не містять фактичних даних, а є лише суб'єктивними характеристиками, які не підлягають спростуванню. В оспорюваній тезі «[INFO]» не міститься вказівок чи посилань на позивача, таким чином повідомлена інформація не стосується його ані прямо, ані опосередковано. У наведених фразах не міститься звинувачення позивача у незаконних, аморальних чи інших діях, тому відсутні підстави вважати поширену інформацію такою, що порушує його особисті немайнові права. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Окрім того, Верховним судом України наголошено у п. 19 вказаної постанови Пленуму, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням - висловлюванням, яке не містить фактичних даних, за виключенням винятком образи чи наклепу, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до ст. 277 ЦК України, не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень ст. 10 Конвенції. Кваліфікація поданої в тексті негативної інформації як фактологічної (ствердної) або суб'єктивно-оцінної (суб'єктивна думка, припущення, оцінне судження) має значення для з'ясування підстав юридизації спірного тексту, наявність або відсутність його елементів у площині правового регулювання. Відповідно до ч. 5 п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1, недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Оцінюючи зміст оспорюваної позивачем інформації та враховуючи вищенаведене, суд надходить до висновку, що інформація про спростування якої пред'явлено вимоги є оціночним судженням, а тому відсутні підстави вважати, що дана інформація є недостовірною. Згідно з ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Спірна інформація, яку позивач у даному позові просить визнати недостовірною інформацією відносно нього, є нічим іншим, як оціночними судженнями, а відтак, згідно зі статтею 30 Закону України «Про інформацію», такі судження не підлягають спростуванню, і за їх висловлювання ніхто не може бути притягнутий до відповідальності. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду» суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Так, статтею 10 Європейської Конвенції з прав людини встановлено (Рим 04.11.1950, ратифікована 17.07.1997), що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Право на свободу вираження поглядів є не лише основною засадою демократії, але і передумовою здійснення багатьох інших прав і свобод, що гарантуються Конституцією. Враховуючи наведену статтю 10 Європейської Конвенції з прав людини, Європейський суд з прав людини на підставі своєї практики застосування Конвенції встановив, що її 10 стаття обумовлює різний ступінь захисту для тих чи інших категорій вираження поглядів. Наводячи конкретну практику Європейського суду з прав людини по застосуванню статті 10 Конвенції, можна відзначити такі справи як «Обершлік проти Австрії» (1991), «Лінгенс проти Австрії», у якій йшлося про те, що критика є неприпустимою й карною за умови її спрямування проти звичайної людини, і є припустимою відносно політика», також у справі «Кастелс проти Іспанії» судді дійшли висновку, що правдивість висловлювань взагалі не має значення, якщо справа представляє великий суспільний інтерес. Зокрема, суд дійшов висновку, що публічні діячі повинні бути відкритими для критики з боку своїх опонентів. Тому, Європейський суд вважає порушенням статті 10 Конвенції задоволення національними судами позовів публічних діячів про спростування поширеної проти них інформації та заборони поширення такої інформації. У справі «Єрусалим проти Австрії» суд встановив, що ступінь публічності, якого набули дії особи, ступінь її участі у публічній дискусії обумовлюють ступінь її толерантності, який вона повинна виявляти стосовно критики. У п. 36 рішення вказано, що свобода вираження поглядів важлива для кожного, для народного обранця вона ще важливіша, бо він (чи вона) представляє електорат, привертає увагу до його першочергових турбот і захищає його інтереси». У п. 49 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хендісайд проти Сполученого королівства» від 07.12.1976) вказано, що свобода вираження поглядів складає одну із основних підвалин суспільства, одну із основних умов його прогресу та розвитку кожного особа. Обмежувана пунктом 2 ст. 10 свобода вираження поглядів пов'язана не лише з «інформацією» або з «ідеями», які ображають, шокують або непокоять країну або якусь частину суспільства. Цього потребують плюралізм, толерантність та дух відкритості, без яких не може бути демократичного суспільства». У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Українська Прес-Група» проти України» (Заява №72713/01) викладено, що суд вважає, що публікації містили критику двох політиків, яка була викладена жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Отже, враховуючи викладену позицію Європейського суду з прав людини стосовно застосування статті 10 Європейської Конвенції з прав людини, що ратифікована Україною, вищенаведені фрази, які позивач просить спростувати, становлять основу права на свободу вираження поглядів та захищені на рівні національного законодавства та Конституції України, навіть у тих випадках, коли зміст висловлювань суб'єктивно здатний викликати негативну реакцію публічної особи, стосовно якої вони поширені. Позивач [PERSON] обіймає посаду міського голови м. Ірпінь і має повноваження, згідно з Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні», відтак є публічною особою у розумінні понять Постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи». Відповідно до п. 21 постанови Пленуму ВСУ № 1 від 27.02.2009, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12.02.2004 на 872-му засіданні Комітету Міністрів Ради Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися «виставити» себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Інформацію, яку позивач вважає недостовірними твердженнями, не може бути витлумачена як така, що містить фактичні дані, з огляду на її зміст, не містить оцінки дій позивача або властивих йому моральних якостей, його особистої характеристики. Виходячи з вищевикладеного, встановлених обставин справи та положень законодавства, яким врегульовано спірні правовідносини сторін, суд вважає, що відсутні підстави вважати інформацію, яка є оціночними судженнями щодо подій, недостовірною та такою, що порочить честь, гідність та ділову репутацію позивача. На підставі та

Outcome: dismissed