Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-06 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої позовні вимоги обґрунтовувала тим, що з 25.06.2016 р. перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Під час перебування у шлюбі у них народилась дитина [PERSON] , [INFO] . Окрім того, за спільні кошти, 27.12.2016 р. сторони придбали автомобіль марки ВАЗ-2107, 1991 року випуску, легковий седан-В. Автомобіль було зареєстровано на відповідача. [PERSON] володіє спільно нажитим автомобілем та використовує у своїх інтересах. Позивач зазначила, що не має доступу до даного автомобіля, а тому просила суд визнати автомобіль марки ВАЗ-2107, 1991 року випуску, легковий седан - В, спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] . Також просила поділити автомобіль, шляхом виділення у власність відповідача [PERSON] спірного автомобіля та стягнути на користь [PERSON] Ѕ частини вартості, що становить 20000 грн. Судові витрати просила покласти на відповідача. Ухвалою Тростянецького районного суду від 11.03.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження та призначено підготовче засідання. 06.05.2019 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, представник позивача подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу без його участі та участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, у якій просив суд розглянути справу без його участі, заявлені позовні вимоги визнав частково, а саме в частині визнання автомобіля спільною сумісною власністю подружжя. Також пропонував позивачу сплатити 5000 грн. Згідно з частиною третьою статті 211 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності; якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи дійшов до наступного висновку. За ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 25.06.2016 року перебували у шлюбі, який зареєстрували у Ладижинському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області, актовий запис №87 (а.с.4). Під час перебування у шлюбі, 27.12.2016 року подружжям [PERSON] був придбаний транспортний засіб типу - легковий седан -В, марки - ВАЗ 2107, 1991 року випуску, що не оспорюється сторонами. З витягу з Єдиного державного реєстру Міністерства внутрішніх справ стосовно транспортних засобів вбачається, що транспортний засіб ВАЗ 2107 зареєстрований на [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 07.05.2018 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25.06.2018 р., розірвано. Після розірвання шлюбу позивачці залишено прізвище « [PERSON] » (а.с.36,37). В силу приписів ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. За змістом ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, в судовому засіданні відповідач не заперечував факт того, що спірний автомобіль придбаний за спільні кошти з позивачем, а отже майно набуте подружжям за час шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя. У відповідності до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Частиною 2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначену позицію висловлено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 року в справі № 372/504/17. Враховуючи вищевикладене, а також часткове визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання автомобіля марки ВАЗ 2107, 1991 року випуску, спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовної вимоги про поділ автомобіль, шляхом виділення у власність відповідача [PERSON] спірного автомобіля та стягнення на користь [PERSON] Ѕ частини вартості, що становить 20000 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України (частина четверта статті 71 СК України). Так, присудження судом грошової компенсації одному з подружжя замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених; статтею 365 ЦК України. Положення цієї статті передбачають підстави, за наявності яких суд може задовольнити позов співвласника про припинення права особи на частку у спільному майні, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Крім того, відповідно до частини третьої статті 370 ЦК України виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу, частиною другою якої передбачено, що якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Згідно із частиною п`ятою статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність цієї умови дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. Отже, процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. У пункті 25 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Пленум Верховного суду України роз`яснив, що, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (стаття 11 цього Кодексу) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, в разі, коли один з подружжя не вчинив передбачених частиною п`ятою статті 71 СК України дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Судом встановлено, що автомобіль марки ВАЗ 2107, 1991 року випуску, є не подільною річчю. Окрім того, матеріали справи не містять інформацію про дійсну вартість автомобіля, на момент звернення до суду. Клопотань про призначення авто-товарознавчої експертизи сторонами не заявлялось. [PERSON] не здійснено внесення відповідної грошової суми компенсації на депозитний рахунок суду, відповідно до вимог ст. 71 СК України. Також судом встановлено відсутність згоди одного із подружжя на отримання грошової компенсації у тій самій сумі, яку запропоновано одним з подружжям, що є обов`язковою умовою при вирішенні питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, а тому в задоволення цій частині позовних вимог слід відмовити. У відповідності до ст.ст. 133, 141 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 352,40 грн., що становить половину сплаченого [PERSON] судового збору при звернені до суду.

Outcome: partial