Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

У серпні 2016 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся з позовом до [PERSON], [PERSON], про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, виселення. В обґрунтування позову позивач зазначив, що 05.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0GA00002179, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 46\~640,00 дол. США. На забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором, 05.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS]. Позивач зазначає, що свої зобовязання за кредитним договором ПАТ КБ «Приватбанк» виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредит у розмірі, передбаченому умовами кредитного договору, натомість відповідач свої зобовязання щодо повернення кредитних коштів не виконав та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON], проте відповідач з квартири добровільно не виселяється З урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати [PERSON], яка діє від імені [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартиру [ADDRESS],виселити їх з квартири та зняти з реєстраційного обліку. В судове засідання представник позивача не зявився, надавши заяву про слухання справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволені. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не зявилися, про місце, дату та час судового розгляду справи були сповіщені належним чином, про причини неявки суд не повідомили, не надавали заяв про розгляд справи за їх відсутності, не скористалися правом надання заперечень проти позову, у звязку з чим суд за згодою представника позивача вирішує справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 05.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №DNG0GA00002179, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у сумі 46\~640,00 дол. США. На забезпечення виконання зобовязання за даним кредитним договором, 05.03.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS], яка належить останній на праві приватної власності. З договору іпотеки №DNG0GA00002179 убачається, що квартира [ADDRESS] належала Іпотекодавцю [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу від 20 грудня 2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] по реєстру №3301, зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації від 23.01.2003. Згідно довідки №2106 від 23.05.2016 року, виданої КП «Жилсервіс -9» ДМР, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 20.12.2012 року за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності [PERSON]. Відповідно до ч.1 ст. 575 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобовязання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобовязання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Згідно ст. 589 ЦК України, ч.1 ст.33 Закону України«Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із ч.3 ст.33 цього Закону звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Порядок та підстави виселення із займаного житлового приміщення встановлено ст. 109 ЖК УРСР. За змістом ч..2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Згідно ст. 391 ЦК України. власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. На підставі зазначеного суд приходить до висновку щодо задоволення позовних вимог позивача у повному обсязі.

Outcome: approved