Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-14 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання спільної дитини сторін та аліментів на утримання позивача посилаючись на те, що шлюбні стосунки між сторонами припинені, а відповідач не виконує свого обов'язку по утриманню дитини та позивача. У зв'язку із цим просила розірвати шлюб між позивачем та відповідачем, стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO] в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття та аліменти на утримання позивача в розмірі 1000 грн. щомісячно. Під час розгляду справи 05.02.2018 року позивачем було подано уточнену позовну заяву в якій посилаючись на те, що між сторонами не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини - визначити місце проживання дитини з позивачем. В судовому засіданні представник позивача не підтримав заявлені позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між сторонами та не наполягав на їх задоволенні посилаючись на те, що рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Щодо інших позовних вимог то вказав на їх правомірність, тому вони підлягають задоволенню. Представник відповідача в судовому засіданні вказував на те, що шлюб між сторонами дійсно розірвано і позивач визнає заявлені позовні вимоги в частині стягнення з нього аліментів на утримання дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно та визначення місця проживання дитини з матір'ю, однак в частині стягнення аліментів на утримання позивача заперечував та зазначив, що оскільки позивач забезпечена прожитковим мінімумом і отримує пенсію по інвалідності, а відповідач немає змоги надавати допомогу на утримання позивача, тому що не працює, підстав для стягнення аліментів на утримання позивача немає. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Звернувся до суду із клопотання про розгляд справи за його відсутності та надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини сторін разом із позивачем від 16.05.2018 року. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, між позивачем та відповідачем 21.06.2013 року відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб та зроблено відповідний актовий запис №646. [INFO] у позивача та відповідача народилася дитина - [PERSON]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 24.01.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. У зв'язку із ухваленням рішення про розірвання шлюбу між позивачем та відповідачем, представник позивача не наполягав на розгляді та задоволенні позовних вимог в частині розірвання шлюбу між сторонами. Посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, позивач просила визначити місце проживання дитини разом із нею. В частині вимоги про визначення місця проживання дитини з позивачем, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною третьою статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Як убачається з висновку Служби у справах дітей Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.05.2018 року №104-4335 комісією з питань захисту прав дитини Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації рекомендовано визначити місце проживання дитини сторін - [PERSON], [INFO] з позивач. Представник відповідача вимогу про визначення місця проживанні з позивачем визнав. За таких обставин, враховуючи інтереси дитини, суд приходить до висновку про те, що вимога в частині визначення місця проживання дитини сторін разом із позивачем підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Позивач посилається на те, що відповідач не надає допомоги на утримання спільної дитини хоча зобов'язаний це робити. В судовому засіданні представник позивача та представник відповідача вказували на те, що відповідач почав в добровільному порядку сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 1500 грн.. Представник відповідача позовні вимоги в частині стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини в розмірі 1500 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття визнав. Частиною 3 ст. 181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч. 1 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч.2 ст. 184 СК України). Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи наведене, суд вважає, що виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок останньої полягає не тільки у їх матеріальному забезпеченні, а ще й у постійному вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 1500 грн. на дитину щомісячно з їх подальшою відповідною індексацією починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення дитиною повноліття. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на її утримання в розмірі 1000 грн., то суд вважає за необхідне відмітити наступне. За положеннями частин другої-четвертої статті 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, хто є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, хто досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Право на утримання після розірвання шлюбу регламентується статтею 76 СК України, за змістом якої розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу; після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу; особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, зокрема: перебування у зареєстрованому шлюбі або після розірвання шлюбу - якщо особа стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу, а також коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу; непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має зазначена вище непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-1111цс17. Як убачається із довідки до акта огляду МСЕК серії АВ №0976030 від 04.05.2018 року, позивач є інвалідом першої «Б» групи з 01.05.2018 року довічно. З довідки Головного УПФУ в м. Києві від 01.06.2018 року убачається, що позивач отримує пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам першої групи, яка складає 1649, 95 грн. щомісячно. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» визначено розмір прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2018 року - 1373 гривні, з 1 липня - 1435 гривень, з 1 грудня - 1497 гривень. Враховуючи розмір отримуваної позивачем пенсії по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам першої групи, яка складає 1649, 95 грн., суд вважає, що її доходи забезпечують прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність. А тому позивача не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічні висновки суду містяться в постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року, справа № 61-4187св18. Окрім цього суд звертає увагу на те, що відповідач немає постійного місця роботи, тому не може надавати матеріальну допомогу. Вказані обставини позивачем не спростовані. За таких обставин, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання позивача. Судові витрати підлягають розподілу на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial