Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-11 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], яким просив суд визнати дійсним укладений 19 липня 2003 року між [PERSON]Г (дарувальник) та [PERSON] (обдарований) у простій письмовій формі договір дарування садового будинку з надвірними господарськими будівлями та спорудами, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Красносільська сільська рада, ОС «Степове», вул. Тридцять сьома, № 2334. Також позивач просив визнати за ним право приватної власності на вищевказаний садовий будинок. В судовому засіданні представник позивача вимоги свого довірителя пдтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з правових підстав, викладених у позові. [PERSON] подала заяву про розгляд справи у свою відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Отже, на переконання суду, [PERSON] жодним чином не ухиляється від нотаріального посвідчення правочину. У липні 2015 року сторони подали заяву про затвердження укладеної між ними мирової угоди, просили заяву задовольнити, визнати мирову угоду укладену між сторонами, та провадження по справі закрити. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.07.2015 року у задоволенні поданої заяви про визнання мирової угоди та закриття провадження по справі відмовлено. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, суд встановив наступні правовідносини: 23.10.1995 року на імя [PERSON] виконкомом Красносільської сільської ради Комінтернівського району Одеської області видано свідоцтво про право власності на садовий будинок, який розташований за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Красносільська сільська рада, ОС «Степове», вул. Тридцять сьома, № 2334. Вказаний договір зареєстрований у Комінтернівському РБТІ 02.07.1996 року. У 2003 році земельна ділянка, яка розташована за адресою: Одеська область, Комінтернівський район, Красносільська сільська рада, ОС «Степове», вул. Тридцять сьома, № 2334, і належала на праві користування [PERSON] як члену ОС «Степове» була переоформлена (з одного члена товариства на іншого) на [PERSON] Пізніше, а саме 24.01.2007 року [PERSON] отримав на своє імя державний акт серії ЯГ № 943554 на право власності на вищевказану земельну ділянку. 19.07.2003 року між сторонами у простій письмовій формі укладено договір дарування вищевказаного садового будинку. Як пояснює представник позивача в теперішній час сторони не мають можливості укласти договір дарування садового будинку у нотаріальному порядку, оскільки позивачка, як власник садового будинку ухиляється від нотаріального посвідчення договору, власником земельної ділянки є позивач, і тому нотаріальне посвідчення договору відносно садового будинку унеможливлено. Позивач посилається на положення ст. ст. 717, 722, 202 ч.1, 204 ЦК України, і вважає, що в обраний ним спосіб суд має захистити його порушене право. Відповідно до ст. 243 ЦК УРСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Відповідно до ст. 244 ЦК УРСР договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Отже, даний спірний правочин має бути нотаріально посвідчений. За змістом положень ст. ст. 227, 244 ЦК УРСР договір дарування нерухомого майна підлягає реєстрації у виконкомі місцевої ради народних депутатів. В силу ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обовязкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» увагу суддів звернуто на наступне: «з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемним є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обовязковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. 210 та 640 ЦК повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилась від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи не має інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню». Таким чином, спірний договір дарування є неукладеним, і не створює для сторін прав та обовязків. Посилання позивача на рішення ВСУ від 21.05.2012 року № 6-20цс11 є безпідставними, оскільки правовий висновок у цій справі не стосується встановлених судом правовідносин по даній справі. Отже суд не знаходить підстав для задоволення позову. З цих же правових підстав не приймається судом визнання позову відповідачем. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed