Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернувся в суд із зазначеним позовом. Посилаючись на статті 62, 68 Конституції України, статті 296, 297, 299 ЦК України, позивач просив суд про наступне: -визнати недостовірною та такою, що порушує його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію, поширену у рішенні Кременчуцької міської ради «Про звернення депутатів Кременчуцької міської ради до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON].» від 20.07.2017 року: «… [PERSON] організатор та замовник вбивства міського голови міста Кременчука [PERSON] та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука [PERSON] …»; -визнати цю інформацію такою, що є недостовірною та порушує презумпцію його невинуватості; -визнати незаконними дії Кременчуцької міської ради, що полягали в обнародуванні його імені у вказаному рішенні; -визнати незаконним та скасувати це рішення; -зобов`язати Кременчуцьку міську раду відкликати та видалити оспорюване рішення з офіційної Інтернет-сторінки відповідача; -зобов`язати припинити порушення його цивільних прав; -зобов`язати припинити втручання у діяльність судових органів під час розгляду кримінального провадження № 532/308/15-к та не здійснювати тиск на судові органи шляхом поширення недостовірної інформації з порушенням презумпції невинуватості відносно [PERSON] , як у формі заяв так і у формі прийняття рішень на сесії Кременчуцької міської ради; -спростувати недостовірну інформацію; -стягнути з Кременчуцької міської ради на користь позивача моральну шкоду в сумі 1 000 000 грн. 00 коп. [PERSON] зазначав, що 20 липня 2017 року депутати Кременчуцької міської ради прийняли звернення до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON] У тексті звернення містилася недостовірна інформація про те? що він є організатором та замовником вбивства міського голови м. Кременчука [PERSON] та судді Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] Кременчуцька міська рада прийняла рішення про підтримання цього звернення, направила його до зазначених державних установ та оприлюднила на своєму веб-сайті. Мельник вважав, що міська рада у такий спосіб намагалась здійснити незаконний тиск на суддю, а також свідомо поширила неправдиву та таку, що порочить його честь, гідність і ділову репутацію, інформацію. На думку позивача, назвавши його ім`я у зверненні, відповідач порушив його немайнове право на використання імені і презумпцію невинуватості. Такі неправомірні дії відповідача завдали йому моральної шкоди, оскільки він відчував тривогу, приниження, безпорадність. Через пригнічений психологічний стан погіршилося здоров`я, боліло серце, підвищувався тиск, що змушувало його звертатися за медичною допомогою. Моральну шкоду позивач визначив у 1 000 000,00 грн. В судовому засіданні позивач та його представник адвокат Лазоренко Р.В. позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Представник відповідача адвокат Ульянов Р.А. позовні вимоги заперечував. Суду пояснив, що у зверненні депутатів міститься достовірна інформація про те, що [PERSON] та [PERSON] обвинувачуються у кримінальному провадженні як організатори та замовники вбивств міського голови та судді районного суду. Правила статті 17 КПК України щодо презумпції невинуватості особи стосуються виключно учасників кримінального провадження в межах цього провадження, і не можуть регламентувати порядок висловлювання депутатом або фізичною особою своїх думок та переконань поза межами кримінального провадження. Посилаючись на статтю 34 Конституції України, представник зазначав, що депутатам, як і іншим особам, гарантовано право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Статтею 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено право органів місцевого самоврядування через своїх керівників або представників звертатися зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді. Мета звернення депутатів полягала в оскарженні дій судді Логвинової, а не у поширенні недостовірної інформації щодо позивача (відзив, т. 2, а.с. 61-70). Вимоги [PERSON] щодо видалення оскаржуваного рішення з офіційного веб-ресурсу не відповідають положенням Закону України «Про доступ до публічної інформації». Третя особа на стороні позивача [PERSON] та його представник адвокат Стіхін А.М. позовні вимоги [PERSON] підтримували повністю. Третя особа Київський районний суд м. Полтави просив суд слухати справу без його участі (т. 1, а.с. 161). Третя особа Кременчуцький міський голова [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про розгляд справи повідомлявся належним чином. Провадження у справі було відкрито ухвалою судді Автозаводського районного суду м. Кременчука від 07 серпня 2017 року (т. 1, а.с. 105). За клопотанням представника позивача суд ухвалив забезпечити участь позивача [PERSON] та третьої особи [PERSON] в режимі відео-зв`язку з Полтавською установою виконання покарань № 23 (т. 1, а.с. 141). Ухвалами суду від 22 вересня 2017 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про розгляд справи в закритому судовому засіданні та про зупинення провадження у справі. Також суд залучив до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - Кременчуцького міського голову Малецького В.О. (т. 1, а.с. 156-158). У зв`язку з відрядженням судді [PERSON] для здійснення правосуддя до Оболонського районного суду м. Києва? був призначений повторний автоматичний розподіл судової справи, за результатами якого цивільна справа була передана у провадження судді Кривич Ж.О. Ухвалою суду від 31 січня 2018 року до участі у справі за клопотанням представника позивача було залучено як третю особу без самостійних вимог [PERSON] (т. 1, а.с. 186). Ухвалою суду від 23 квітня 2018 року підготовче провадження у справі було закрито (т.2, а.с. 93). Ухвалою суду від 28 лютого 2018 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження у цивільній справі до набрання чинності вироку суду у кримінальному провадженні № 12014170110000192 (т. 2, а.с. 245-247). Ухвалою суду від 27 травня 2019 року суд задовольнив частково клопотання представника відповідача [PERSON] про огляд в судовому засіданні електронних доказів, які знаходяться в мережі інтернет (т.3, а.с. 35). Ухвалою суду від 4 жовтня 2019 року суд відмовив у задоволенні клопотання представника [PERSON] про допит в судовому засіданні експерта Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. М.С. Бокаріуса Ковкіної Є.В. (т. 3, а.с. 55). Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду та дослідивши надані ними докази, встановив такі фактичні обставини справи: Кримінальне провадження № 12014170110000192 було порушено за фактами умисних вбивств судді Автозаводського районного суду м. Кременчука [PERSON] та Кременчуцького міського голови [PERSON]. У даному кримінальному провадженні [PERSON] обвинувачується прокурором за частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 377, частиною третьою статті 27 п.п. 6, 11, 12, частиною другою статті 115 Кримінального Кодексу України, як замовник та організатор убивств зазначених осіб. В даний час справа перебуває у провадженні Гадяцького районного суду Полтавської області. Умисні вбивства відомих осіб привернули неабияку увагу громадськості та викликали широкий резонанс у засобах інформації міста та області. Весь час подробиці досудового розслідування та судового слідства широко висвітлювалися друкованими ЗМІ, а також журналістами телеканалу «Візит», засновником якого є позивач. 4 вересня 2014 року [PERSON] було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. 12 липня 2017 року під час перебування кримінальної справи в провадженні Київського районного суду м. Полтави [PERSON] було змінено запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за місцем проживання. Цей факт викликав занепокоєння у депутатів обласної ради та у депутатів Кременчуцької міської ради. 14 липня 2019 року депутати Полтавської обласної ради вирішили звернутися до Вищої ради правосуддя України зі зверненням про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON] 20 липня 2017 року депутати Кременчуцької міської ради на пленарному засіданні ХХІV сесії Кременчуцької міської ради сьомого скликання прийняли звернення до Президента України, Верховної Ради України та Вищої ради правосуддя України про звільнення з посади судді Київського районного суду м. Полтави [PERSON] Текст звернення депутатів є додатком до рішення Кременчуцької міської ради від 20 липня 2017 року, яке підписано міським головою [PERSON] (т. 1, а.с. 89-91). Зі змісту цього звернення можна зробити висновок про те, що депутатів занепокоїв як сам факт зміни запобіжного заходу на такий, що не пов`язаний з позбавленням волі, так - і це особливо - той факт, що суддя змінила запобіжний захід одноособово, хоча справа розглядалася судом присяжних. Незважаючи на те, що такі дії головуючого у справі судді повністю узгоджувались із положеннями абзацу третього частини третьої статті 331 та частиною третьою статті 383 КПК України, депутати розцінили дії судді як такі, що порочать звання судді, і просили розглянути питання про її звільнення. Отже, метою звернення депутатів міської ради було притягнення судді до заходів суворої дисциплінарної відповідальності. У третьому реченні четвертого абзацу тексту звернення зазначено, буквально, наступне: «В результаті, суддя Логвинова, фактично одноосібно дозволила звільнити з-під варти обвинуваченого громадянина [PERSON] та обвинуваченого громадянина [PERSON] , як організаторів та замовників вбивства міського голови міста [PERSON] та судді Автозаводського районного суду міста Кременчука [PERSON]». Статтею 107 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» передбачено право будь-якої особи на звернення зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді; органи місцевого самоврядування реалізують таке право через своїх керівників або представників. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди? завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до частини першої статті 277 Цивільного Кодексу України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної особи, зазначено, що суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. У п. 19 вказаної Постанови надано роз`яснення про те, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Аналіз змісту звернення депутатів дають підстави для висновку про те, що депутати не стверджували, що [PERSON] є тією особою, яка замовила та організувала умисні вбивства судді [PERSON] та міського голови [PERSON]. Депутати, звернувшись до державних установ, інформували їх про те, що суддею звільнено з-під варти [PERSON] , який обвинувачується у кримінальному провадженні як замовник та організатор умисних вбивств зазначених осіб. Зазначена інформація відповідає дійсності, оскільки факт обвинувачення [PERSON] у кримінальному провадженні за № 12014170110000192 за частиною третьою статті 27, частиною другою статті 28, частиною другою статті 377, частиною третьою статті 27 п.п. 6, 11, 12, частиною другою статті 115 Кримінального Кодексу України, має місце. Суд не приймає до уваги висновок № 367/553 комплексної лінгвістичної експертизи (т. 2, а.с. 7-15), оскільки експертиза була проведена у зв`язку із розглядом іншої цивільної справи, а предметом дослідження був інший, хоча і схожий за змістом текст. З цих підстав позовні вимоги [PERSON] в частині визнання поширеної інформації недостовірною, такою, що порушує честь, гідність та його ділову репутацію, а також в частині спростування недостовірної інформації задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про порушення відповідачем немайнового права позивача на використання імені, суд виходить з наступного: Частинами першою, другою статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Конституційні права особи мають цивілістичний вимір як абсолютні і невідчужувані цивільні права фізичної особи, які згідно з частиною першою статті 269 ЦК України належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Такими правами є передбачені статтями 294-296 ЦК України право на ім`я, яке забезпечує особі правову індивідуалізацію і надає їй право вимагати від інших звертатися до неї відповідно до її імені; право на зміну імені (імені, по батькові та прізвища); право на використання імені, яке полягає у наданні фізичній особі можливості використовувати своє ім`я у всіх сферах суспільних відносин, а також передбачає певні обмеження щодо використання імені фізичної особи іншими особами. Частиною четвертою статті 296 ЦК України передбачено, що ім`я фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення, може бути використане (обнародуване) лише в разі набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Зазначене положення є похідним від гарантованої частиною першою статті 62 Конституції України презумпції невинуватості, яка передбачає, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Наведені положення чинного законодавства узгоджуються із частиною другою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), яка передбачає, що кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку, а також із практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Хужин та інші проти Росії» від 23 жовтня 2008 року зроблено висновок, що презумпція невинуватості, закріплена у частині другій статті 6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається у частині першій цієї статті (рішення у справі «Аллен де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року, п. 35), і спрямована на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи у суді. Зокрема цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій би відображалася думка про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина була доведена відповідно до закону (рішення у справі «Мінеллі проти Швейцарії» від 25 березня 1983 року). Разом із тим ця вимога стосується і висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість обвинуваченої особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом (рішення у справах «Аллен де Рібемон проти Франції», п. 41; «Дактарас проти Литви» від 24 листопада 2000 року п.п. 41-43; «Бутвевічюс проти Литви» від 26 березня 2002 року, п. 49). Водночас частиною четвертою статті 296 ЦК України встановлено пряму заборону на використання (обнародування) імені фізичної особи, яка затримана, підозрюється чи обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, або особи, яка вчинила адміністративне правопорушення до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї або винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частини другої статті 272 ЦК України фізична особа має право вимагати від посадових і службових осіб вчинення відповідних дій, спрямованих на забезпечення здійснення нею особистих немайнових прав, а згідно із частиною третьою статті 273 цього Кодексу діяльність фізичних та юридичних осіб не може порушувати особисті немайнові права. Наведені положення законодавства виконують функцію утримання балансу між необхідністю здійснення розслідування кримінальних проваджень з метою забезпечення захисту суспільних інтересів та недопущенням нанесення шкоди репутації підозрюваної чи обвинуваченої особи, яку буде важко відновити у разі закриття кримінального провадження або ухвалення виправдувального вироку суду з підстав, передбачених КПК України. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Фатуллаєв проти Азербайджану» від 22 квітня 2010 року наголошено, що пункт 2 статті 6 Конвенції не забороняє владі інформувати суспільство про здійснювані кримінальні розслідування, проте вимагає роботи це із максимальною обережністю та обачністю, які необхідні для дотримання принципу презумпції невинуватості. Суд зазначає, що наявність суспільного інтересу не виключає необхідності дотримання положення частини четвертої статті 296 ЦК України, адже цивільним законодавством встановлено заборону не на поширення інформації про кримінальні провадження, яка може бути предметом суспільного інтересу, а саме на використання імені обвинуваченої особи до набрання законної сили обвинувальним вироком суду стосовно неї при поширенні цієї інформації. Більше того, частиною сьомою статті 296 ЦК України передбачено можливість використання початкової літери прізвища фізичної особи у засобах масової інформації, літературних творах, і це не є порушенням її права. Суд враховує при цьому, що обнародування імені обвинуваченого у зверненні депутатів, яке мало на меті домогтися дисциплінарної відповідальності судді за дії, які видавалися депутатом незаконними, не було необхідним. Таке обнародування імені обвинуваченого органом місцевого самоврядування не є виправданим незважаючи на те, що широкому загалу громадськості було відомо і до цього із повідомлень різних засобів масової інформації, в тому числі із трансляцій судових засідань ТРК «Візит», про фігурантів кримінального провадження. Водночас суд не встановив підстав для стягнення з відповідача моральної шкоди за порушення його немайнового права на використання імені. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до статті 280 ЦК України, якщо фізичній особі, внаслідок порушення її особистого немайнового права, завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. За правилами частини першої статті 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Судом встановлено, що позивач тривалий час (більше п`яти років) перебуває під вартою. Зрозуміло, що ізоляція від суспільства порушила його нормальні життєві зв`язки, унеможливила продовження активного громадського життя, є причиною його моральних переживань. Проте, суду не надані переконливі докази того, що обнародування імені позивача у зверненні депутатів до державних органів, поглибило його душевні страждання та викликало додаткові негативні зміни у його житті. У цьому контексті суд враховує той факт, що сам позивач та його захист у кримінальному провадженні виступали за широке висвітлення процесу судового розгляду кримінальної справи. Сама констатація судом факту порушення немайнового права позивача на використання його імені у зверненні депутатів міської ради є достатньою компенсацією тих неприємних переживань, яких міг зазнати позивач у зв`язку з обнародуванням його імені у зверненні депутатів. Інші позовні вимоги позивача також задоволенню не підлягають. Як було зазначено, орган місцевого самоврядування має право ініціювати притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Отже, підстав для визнання незаконним та скасування рішення Кременчуцької міської ради від 20 липня 2017 року, покладення на відповідача обов`язку відкликати та видалити оспорюване рішення з офіційної інтернет-сторінки відповідача немає. Судом не встановлено фактів, які б свідчили про те, що відповідач вчиняє дії або має намір у майбутньому вчинити дії, спрямовані на втручання у діяльність суду. Отже, підстав для задоволення позовних вимог в частині покладення обов`язку припинити втручання у діяльність суду немає. Позивач, як інвалід другої групи відповідно до пункту дев`ять частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640,00 грн. Позивачем заявлено також про компенсацію йому витрат на професійну правничу допомогу. Розрахунок таких витрат в загальній сумі 30 000,00 грн. суду наданий (т.1, а.с. 196). Вирішуючи питання про компенсацію цих витрат відповідно до положень статті 137 ЦПК України - з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на виконання послуг, та пропорційно до задоволених позовних вимог, суд вважає, що співмірною компенсацією цих витрат є 3 000,00 грн.

Outcome: partial