Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом, в якому просила: - встановити факт спільного проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , яка померла [INFO] , за адресою: [ADDRESS] з вересня 2011 по 21 грудня 2018 р.; - визнати за [PERSON] , право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] на квартиру [ADDRESS] та земельну ділянку [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що її тітці - [PERSON] , яка померла [INFO] на праві приватної власності належала квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та земельна ділянка [ADDRESS] . [PERSON] була людиною похилого віку, потребувала допомоги та підтримки близьких людей. [INFO] помер онук [PERSON] - [PERSON] . [INFO] помер син [PERSON] - [PERSON] . [PERSON] дуже хворіла, у зв`язку з чим з нею почала проживати її невістка [PERSON] . Весь цей час позивач разом зі своєю родиною, як могли підтримували їх. [PERSON] по своєму характерові була дуже мовчазною людиною і дуже часто, навіть коли їй було дуже погано, вона про це мовчала, не хотіла турбувати ні свекруху, ні інших родичів. Восени 2011 року [PERSON] переїхала жити до своєї тітки [PERSON] у квартиру [ADDRESS] та почала проживати у вказаній квартирі разом з тіткою та [PERSON] . Весь час позивач піклувалася про свою тітку - [PERSON] та [PERSON] , вони вели спільне господарство, мали спільний побут. [INFO] померла [PERSON] . Після її смерті позивач займалася її похованням разом з [PERSON] . Майно, яке за життя належало [PERSON] після її смерті успадкувала [PERSON] на підставі заповіту складеного [PERSON] у 2005 році, у тому числі квартиру [ADDRESS] . [PERSON] забажала і в подальшому проживати у квартирі [ADDRESS] разом з позивачем однією сім`єю, незважаючи на відсутність між ними кровного споріднення. [PERSON] було важко проживати самій у приміщенні, де колись разом збиралася її єдина родина. За час сумісного проживання позивач та її син - [PERSON] стали для [PERSON] її родиною. [PERSON] постійно говорила позивачу, що все, що у неї є, вона хоче залишити сину позивача [PERSON] , оскільки усіх своїх рідних, вона вже втратила, а позивач та її син залишилися для неї єдиними рідними людьми та стали її сім`єю. [PERSON] також стала для позивача та її сина рідною людиною, яку вони не могли залишити саму. Тому, після смерті тітки - [PERSON] , вони продовжили мешкати разом однією сім`єю з [PERSON] у квартирі [ADDRESS] . Вони вели спільний побут, вели спільний бюджет, спільно харчувалися, купували майно для спільного користування, спільно витрачали кошти на утримання та ремонт квартири, в якій разом проживали, узгодили зручний порядок користування квартирою. Між позивачем та [PERSON] виникли взаємні права та обов`язки, пов`язані з фактичними родинними стосунками. Таким чином, позивач та [PERSON] з вересня 2011 по 21 грудня 2018 року фактично проживали сім`ю. [PERSON] часто хворіла та [INFO] померла. Похованням [PERSON] займалася позивач та її родина так, як інших близьких родичів у неї не було. У березні 2019 року позивач звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої тітки [PERSON] , однак отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 13.03.2019 року. Після смерті [PERSON] позивач фактично вступила в управління майном, а саме: квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою у садовому товаристві «Сурське». Позивач не має можливості будь-яким чином отримати документ, який підтверджує, що вона проживала сумісно з [PERSON] на протязі 7 років, які передували смерті останньої, крім встановлення даного факту в судовому порядку, у зв`язку з чим позивач звернулася до суду з позовом. В судовому засіданні представники позивача адвокати Жила Д.І., Губа А.І., кожна окремо, позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, які зазначені у позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав в повному обсязі, так як його мати - позивач у справі, приблизно з 2010 року проживала разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Представник відповідача Дніпровської міської ради Архипенко А.О. просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. За наслідками з`ясування і аналізу обставин справи, пояснення сторін в судовому засіданні, показів свідків в судовому засіданні, дослідження та оцінки наявних в матеріалах справи доказів за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 22 вересня 1997 року, виданого Державним житлово - комунальним підприємством «Південне», квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної спільної власності [PERSON] , [PERSON] , та членам сім`ї [PERSON] . На підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого в Третій дніпропетровській держнотконторі 10.06.1998 р. за № 3-1041 1/3 частина квартири, що належить [PERSON] передана у власність [PERSON] (арк.с.17, 17 зворот). Відповідно до складеного технічного паспорта на квартиру [ADDRESS] , квартира належала по 1/3: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (ар.с.18-22). 06 листопада 1999 року державним нотаріусом Третьої дніпропетровської державної нотаріальної контори видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом за померлим чоловіком [PERSON] , померлим [INFO] . Спадкове майно, на яке видано свідоцтво складається з: двух третіх частин квартири [ADDRESS] , загальна площа квартири 56,6 кв.м., приведена площа квартири 57, 4 кв.м., жила площа квартири 40,8 кв.м., що належала спадкодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним житлово - комунальним підприємством «Південне» м. Дніпропетровська 22.09.1997 року № 123-97 (арк.с.16). Відповідно до звіту про оцінку майна, квартири за адресою: [ADDRESS] , вартість квартири складає 614737 грн. (арк.с.68-83). Відповідно до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку за № НВ - 1202109062014, земельна ділянка, що розташована у Дніпропетровській області, Дніпропетровський район, Волоська сільська рада, с.т. « [ADDRESS] , площею 0,0430, належала на праві приватної власності [PERSON] (арк.с.41-42). Відповідно до Державного Акта про право власності на земельну ділянку серії ЯБ №877534, [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , на підставі рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області № 2-795 від 11.01.2005 року є власником земельної ділянки площею 0,0430 га. Земельна ділянка розташована [ADDRESS] (арк.с.43-44). Відповідно до звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки для колективного садівництва, загальною площею 0,0430 га, яка розташована за адесою: [ADDRESS] , вартість земельної ділянки складає 15063 грн. 00 коп. (арк.с.60-66). Відповідно до довідки від 02 березня 2019 року № 768, виданої відділом записів актів цивільного стану Борисівського районного виконавчого комітету Мінської області Республіка Білорусь, у документах архіву відділу загс є запис акта про укладення шлюбу № 88, зроблена 3 лютого 1952 року в Бюро загс м. Борисова Мінської області на [PERSON] , білоруса, [INFO] та [PERSON] , росіянку, [INFO]. При укладенні шлюбу подружжя обрало прізвище [PERSON] (арк.с.28). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] помер [PERSON] у віці 19 років, про що зроблено запис № 1247 (арк.с.24). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] у віці 53 роки помер [PERSON] , про що зроблено відповідний актовий запис № 865. [PERSON] був сином [PERSON] та [PERSON] (арк.с.25,26). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] померла [INFO] у віці 79 років, про що зроблено відповідний актовий запис № 5150 (арк.с.29, 145, 149). 21 лютого 2005 року [PERSON] складено заповіт, яким остання на випадок своєї смерті заповідала усе належне їй майно [PERSON] , [INFO] (арк.с.31, 144). 12 вересня 2012 року [PERSON] звернулася до Третьої дніпропетровської нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за померлою [PERSON] (арк.с.139 зворот). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої КП «Жилсервіс 1», за адресою [ADDRESS] , були зареєстровані: [PERSON] , [INFO], [PERSON] , [INFO] (арк.с.142 зворот). Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [INFO] померла [PERSON] , [INFO] , у віці 66 років, про що складено відповідний актовий запис № 2591 (арк.с.37). [PERSON] приходилася дружиною померлому [PERSON] (арк.с.35). 13 березня 2019 року [PERSON] звернулася з заявою до Третьої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за померлою тіткою - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] (арк.с.146). Відповідно до постанови державного нотаріуса Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. від 13 березня 2019 року, відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно, після померлої [INFO] рідної тітки [PERSON] , так як згідно заповіту складеного [PERSON] , усе належне заповідачеві майно, де б воно не було та з чого б не складалось заповідане не на ім`я заявника [PERSON] , а на іншого спадкоємця (арк.с.39 - 40, 153). Відповідно до доручення посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Румянцевою І.О. від 05.07.2003 року, [PERSON] видано доручення, яким уповноважено [PERSON] , [PERSON] керувати належним йому транспортним засобом (арк.с.52). На підтвердження спільного проживання з [PERSON] позивачем надано медичні довідки, направлення лікарів, медичні виписки за період з 2011 року по 2016 рік (арк.с.53-59). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що з позивачем він познайомився, приблизно у 2012 році. Свідок приходив до позивача за адресою: [ADDRESS] , робити масаж. З позивачем проживала інша жінка на ім`я [PERSON] . Останній раз він був у позивача вдома у 2017 році. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив суду, що приблизно 7 років тому йому телефонував [PERSON] з приводу здоров`я дитини. Свідок приїжджав на вул. Робоча, де на його думку мешкала ще одна жінка. Через деякий час йому подзвонила позивач, сказала, що потрібна консультація дорослій людині. Це було приблизно протягом 2015 - 2016 років. На кожну консультацію для [PERSON] його запрошувала [PERSON] . Консультування [PERSON] свідок проводив, приблизно 5 - 6 разів. Покази свідків в судовому засіданні є логічними, послідовними, взаємоузгодженими між собою, у суду немає підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, даних про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, крім того, показання свідків об`єктивно підтверджуються зібраними та дослідженими у справі доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. За змістом ст.ст.1261 - 1264 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. З аналізу зазначених норм вбачається, що для набуття права на спадкування за законом на підставі ст. 1264 ЦК України необхідне встановлення таких юридичних фактів як: а) проживання однією сім`єю із спадкодавцем; б) на час відкриття спадщини має сплинути щонайменше п`ять років, протягом яких спадкодавець та позивач (заявник) проживали однією сім`єю. Відповідно до ч. 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Юридичні факти можуть бути встановлені лише для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника. Відповідно до до п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду Украйни від 30.05.2005 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», судам при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), необхідно врахувати правила частини другої статті 3 СК про те що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду Украйни від 30.05.2005 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», якщо постійне проживання особи із спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутись в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про Всеукраїнський перепис населення» передбачено, що домогосподарство - сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь-яких з цих стосунків, або бути і в тих, і в інших стосунках. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЦПК України одним із основних завдань цивільного судочинства є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ. Згідно з ч. 2 ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст.4 ЦПК України при здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Від факту, який просить встановити позивач, залежить виникнення у останньої права на спадкування після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Виходячи з норм чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що встановлення факту, про який зазначає позивач, хоча прямо і не передбачено положеннями ст. 315 ЦПК України, проте не суперечить чинному законодавству та завданням справедливості цивільного судочинства. При цьому, судом враховується, що жодним іншим чином, а ніж в судовому порядку, встановлення факту проживання позивача та [PERSON] , є неможливим. Оцінюючи зібрані у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність факту проживання однією сім`єю позивача та [PERSON] з вересня 2011 року по момент смерті останньої - [INFO] , оскільки даний факт підтверджується зібраними у справі письмовими доказами та показами свідків. При прийнятті рішення щодо задоволення позову в цій частині суд керується також правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 10.01.2019 року по справі №484/747/17 згідно якого, реєстрація спадкодавця за останнім його місцем проживання, зокрема за місцем проживання спадкоємця, не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо такі обставини підтверджуються достатністю інших належних і допустимих доказів. Вирішуючи питання щодо можливості визнання за позивачем [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , суд приходить до наступних висновків. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду Украйни від 30.05.2005 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Зі змісту дослідженої судом постанови складеної 13 березня 2019 року державним нотаріусом Третьої дніпровської державної нотаріальної контори Янкової І.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою до її складання слугувало те, що [PERSON] не була зареєстрована разом із померлою [PERSON] на день смерті останньої, тобто факт прийняття спадщини [PERSON] спільним проживанням та реєстрацією зі спадкодавцем не підтверджується. Згідно заповіту [PERSON] , посвідченого третьою дніпропетровською державною нотаріальною конторою 21.05.2005 року, усе належне заповідачеві майно, заповідане не на ім`я заявниці, а на іншого спадкоємця. При цьому, судом встановлено, що з заявою про прийняття спадщини, до нотаріальної контори, за померлою [PERSON] [PERSON] не зверталася. Таким чином, позивач не позбавлена можливості, як спадкоємець четвертої черги спадкоємців за законом звернутися до нотаріальної контори із заявою щодо видачі свідоцтва про право на спадщину за померлою [PERSON] , що у свою чергу виключає можливість суду у вирішенні і розгляду вимог позивача щодо визнання права власності в порядку спадкування. Відповідно до ст. 12 та ст. 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог, в частині встановлення факту спільного проживання однією сім`єю позивача з [PERSON] . Позовні вимоги щодо визнання за позивачем права власності в порядку спадкування за померлою [PERSON] задоволенню не підлягають, у зв`язку з їх передчасністю. При цьому, при винесенні рішення суд курується ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 та ст. 13 Європейської Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального судочинства. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати віднести на рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial