Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

У серпні 2020 року позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просили визнати відповідача такою, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (вказаному будинку присвоєно два номери 2 та 2/37). Мотивуючи позовні вимоги позивачі вказують, що вони є власниками зазначеної квартири. Також у даній квартирі зареєстрована донька позивача [PERSON] - відповідач [PERSON] , котра після розлучення батьків, тобто з 4 жовтня 2001 року проживає разом з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Таким чином відповідач в квартирі за місцем реєстрації не проживає без поважних причин, залишивши квартиру добровільно, витрат по сплаті житлово-комунальних послуг не несе, особистих речей в квартирі не має. Реєстрація відповідача у належній позивачам квартирі перешкоджає вільному розпорядженні позивачам своєю власністю. Ухвалою суду від 31.08.2020 у справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження (а.с. 62). Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено частиною 8 статті 178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Засвідчена належним чином копія ухвали про відкриття провадження у справі від 31.08.2020 та копія позовної заяви з додатками надсилалася судом на адресу відповідача, вказану у довідці Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА, та повернулися на адресу суду без вручення з відміткою поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання». Відзив на позовну заяву, заяви з процесуальних питань від відповідача до суду не надходили. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність учасників справи в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України. Суд, у порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються відповідно до норм матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивачі [PERSON] , [PERSON] є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наступними документами: -свідоцтвом про право власності на житло, виданим Управлінням справами Академії наук України 02.03.1993, згідно з розпорядженням від 02.03.1993 за № 381, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 27.04.1993 за № 3546, у відповідності до якого квартира належить на праві спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: дружині [PERSON] та сину [PERSON] , в рівних долях (а.с. 12); -свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Шостої Київської державної нотаріальної контори Гушою Оленою В`ячеславівною 21 вересня 2007 року та зареєстрованого в реєстрі за № 3с-594, згідно якого після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , його син [PERSON] успадкував 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.14). 04.10.2001 між позивачем [PERSON] та матір`ю відповідача - [PERSON] шлюб розірвано (а.с. 23). Як вбачається з довідки Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Печерської РДА від 26.08.2020 відповідач зареєстрована в квартирі [ADDRESS] з 18 серпня 1998 року (а.с. 61). З доводів позивачів та актів ДЖКП НПН України від 04.03.2020 та від 02.06.2020 вбачається, що відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживає (а.с. 24, 25, 34, 35). Таким чином, починаючи з 2001 року, відповідач проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , залишаючись зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] . Проте, в ній не проживає, не цікавиться нею, не здійснює оплату житлово-комунальних послуг. У зв`язку з цим, позивачі звернулися з цим позовом до суду. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень глави 29 цього Кодексу (ст. 396 ЦК України). Відповідно до абз. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач у квартирі позивачів понад встановлені законом строки без поважних причин не проживає, але значиться зареєстрованим у ній, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених позовних вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, висловлену у постанові від 17.10.2018 у справі № 521/17805/16-ц, відповідно до якої згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому, норма статті 391 ЦК України не передбачає можливості визнавати особу такою, що втратила право на житлову площу. Також Верховний Суд роз`яснив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статті 405 ЦК України регулює взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням вказаного висновку Верховного Суду позовні вимоги підлягають задоволенню, оскільки відповідач був членом сім`ї позивачів та понад один рік у квартирі позивачів не проживає. Судові витрати у вигляді судового збору по 840, 80 грн., сплаченого кожним з позивачем, відповідно до ст. 141 ЦПК України покладаються на відповідача.

Outcome: approved