Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-16 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулись з позовом, в якому зазначали, що [INFO] року помер їх батько. 11.09.2014 року консулом посольства України в Португальській Республіці від ім. [PERSON] посвідчено підпис на заяві про прийняття спадщини після померлого [PERSON] 27.09.2014 року приватним нотаріусом Полтавського районного округу посвідчена заява про прийняття спадщини за законом [PERSON], після сперті батька [PERSON] 28.09.1998 року батьком складено заповіт на ім`я [PERSON] Після подачі заяв про прийняття спадщини позивачам стало відомо про існування ще одного заповіту, який був складений [PERSON] в 2009 році на ім`я [PERSON] Просили визнати недійсним заповіт [PERSON] на ім`я [PERSON] Рішенням Зіньківського районного суду Полтавської області від 26 січня 2016 року позов задоволено. Заповіт на майно складений 4 грудня 2009 року [PERSON], [INFO], померлого [INFO] року, посвідчений 4 грудня 2009 року 0 14 год.30 хв. Приватним нотаріусом Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області, реєстр № 2289 на ім`я [PERSON], після реєстрації шлюбу [PERSON] [INFO], визнано недійсним та скасовано. В апеляційних скаргах порушено питання про скасування рішення місцевого суду з підстав неправильного застосування норм матеріального і процесуального права та невідповідності висновків суду обставинам справи з ухваленням нового про відмову у позові. Апеляційний суд, перевіривши законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у межах заявлених вимог та доводів апеляційних скарг, вважає що останні підлягають задоволенню частково. Виходячи з п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального й процесуального права. Місцевим судом вірно встановлено, що 4 грудня 2009 року [PERSON] складено заповіт , яким все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, включаючи все нерухоме і рухоме майно, грошові кошти та майнові права і, взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідано [PERSON] Відповідно акту судово-психіатричної експертизи [PERSON], [INFO] на час складання заповіту страждав психічним розладом, а саме, маячним розладом органічного походження комбінованого (посттравматичного, токсичного) ґенезу з помірно вираженими інтелектуально - мнестичними порушеннями, ускладнений синдром залежності внаслідок алкоголю. Вищевказаний психічний розлад на час складання заповіту позбавляв [PERSON] здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Задовольняючи позов в частині визнання недійсним заповіту складеного [PERSON] на ім`я [PERSON] місцевий суд виходив з того, що [PERSON] страждаючи на психічний розлад не міг розуміти значення своїх дій і керувати ними, внаслідок чого прийшов до висновку щодо доведеності та обґрунтованості позову. Апеляційний суд вважає такий висновок вірним з наступних підстав. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. У відповідності до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Згідно ст. 145 ЦПК України призначення експертизи є обов'язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи обома сторонами.Призначення експертизи є обов'язковим також за клопотанням хоча б однієї із сторін, якщо у справі необхідно встановити: -характер і ступінь ушкодження здоров`я; -психічний стан особи; -вік особи, якщо про це немає відповідних документів і неможливо їх одержати. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п. 18 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року суд визнає заповіт недійсним за позовом заінтересованої особи, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. Для встановлення психічного стану заповідача в момент складання заповіту, який давав би підставу припустити, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу (стаття 145 ЦПК). З огляду на п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Тобто підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 29 лютого 2012 року, прийнятій за результатами розгляду справи № 6-9цс12, що відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Як вбачається із матеріалів справи, акт судово-психіатричної експертизи від 08 грудня 2015 року № 627 містить категоричні дані про те, що [PERSON] в момент складання оспорюваного заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с.122-136). Таким чином, ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції з дотриманням вимог ст.ст. 213, 214 ЦПК України правильно визначився з характером спірних правовідносин та дійшов обґрунтованого висновку в частині задоволення позовних вимог про визнання недійсності заповіту. Проте, з висновком суду першої інстанції в частині скасування заповіту, апеляційний суд погодитись не може, оскільки він не відповідає нормам матеріального та процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тобто, суд першої інстанції, у порушення вимог ч.1 ст.11 ЦПК України, вийшов за межі заявлених позовних вимог [PERSON], [PERSON] Відповідно до ч.1 ст. 1254 ЦК України, заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Згідно з ч.6 ст. 1254 ЦК України, скасування заповіту, внесення до нього змін проводиться заповідачем особисто. За таких обставин, місцевий суд вийшов за межі своїх повноважень скасувавши заповіт. Таким чином, доводи апеляційної скарги в цій частині приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ГЛУШЕНКО В.В. є обґрунтованими. Доводи апеляційних скарги [PERSON] про те, що експертами самовільно змінені питання є необґрунтованими, оскільки відповіді сформовані відповідно до норм закону, а саме, ст.147 ЦПК України. Доводи апеляційної скарги приватного нотаріуса Зіньківського районного нотаріального округу Полтавської області ГЛУШЕНКА В.В., про те, що замість висновку експерта складено акт судово-психіатричної експертизи не грунтуються на законі, оскільки від зміни назви документа, зміст експертизи не змінюється та експерти повідомлені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того, будь-яких клопотань про призначення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи сторонами не заявлялись. Решта доводів апеляційних скарг висновків суду не спростовують. Таким чином, рішення місцевого суду підлягає скасуванню в частині скасування заповіту.

Outcome: partial