Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У січні 2020 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , де третя особа Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради, про зобов`язання не чинити перешкоди в користуванні квартирою, відшкодування матеріальної та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначила, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2017 вирішено вселити [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в квартиру [ADDRESS] . При цьому, відповідач довгий час ухилялася від виконання рішення суду. На підставі вказаного рішення було відкрито виконавче провадження. Зазначила, що фактичне вселення позивача та її малолітнього сина здійснено 05.02.2019. Утім, вже з 06.02.2019 відповідач почала чинити перешкоди в доступі до квартири, шляхом зміни замків від вхідних дверей, тоді як речі позивача та її малолітнього сина залишилися у квартирі. На сьогоднішній день, позивач не має можливості проживати у квартирі, оскільки там проживають особи з якими відповідач уклала договір оренди, що є перешкодою у проживанні позивача та її дитини та використанні ними даної квартири. На підставі викладеного, з урахуванням уточнених позовних вимог, просила суд зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання надати можливість проживання їм в одній із кімнат вказаної квартири, стягнути з відповідача матеріальну шкоду у розмірі 86185,93 грн., моральну шкоду у розмірі 107589,94 грн., а також судові витрати по справі (а.с.1-4,137-140,194,212). Ухвалою суду від 27 лютого 2020 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.92). Ухвалою суду від 14 травня 2020 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті (а.с.107). Ухвалою суду від 11 серпня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] представника відповідача [PERSON] про зупинення провадження по цивільній справі (а.с.163). 17 грудня 2020 року справа розглянута по суті з ухваленням рішення. Позивач [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов. Зазначила, що з моменту укладення шлюбу з [PERSON] , вони проживали в спірній квартирі вдвох. Відповідач там не проживала, але була її власником. Вказала, що з 05.01.2016 була змушена винаймати квартиру, що підтверджується договором оренди квартири від 29.12.2015, оскільки [PERSON] перешкоджала проживанню у спірній квартирі. На наступний день після фактичного вселення [PERSON] та її сина, [PERSON] не надала доступ у квартиру, змінивши замки на дверях. На підставі викладеного, просила суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - адвокат Забара А.В. в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Савченко Ю.О. проти задоволення позовних вимог заперечувала, підтримавши наданий суду відзив, в якому зазначила, що спірна квартира на праві приватної власності належить [PERSON] . Здійснюючи свої правомочності власника квартири, 28.04.2017 [PERSON] уклала договір оренди, за яким передала квартиру у користування третім особам, оскільки має абсолютне і беззаперечне право розпоряджатися квартирою на власний розсуд. Вважає, що позивач по справі не є членом сім`ї власника у розумінні Сімейного кодексу України, окрім того, вже давно у спірній квартирі не проживає, а відтак не має жодних прав на проживання у ній. Також позивач не надала належних доказів на підтвердження обставин поганого поводження із нею зі сторони сім`ї колишнього чоловіка. На підставі викладеного, просила суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі (а.с.145-148). Представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору Управління-служба у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпрі ради у судове засідання не з`явилася надавши заяву про розгляд справи за її відсутності, просила ухвалити рішення згідно вимог чинного законодавства та в інтересах дитини (а.с.193). Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 06.07.2017 вирішено вселити [PERSON] та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в квартиру [ADDRESS] . Також вищезазначеним рішенням суду встановлено, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , набули право користування спірною квартирою [ADDRESS] з моменту вселення в квартиру,\~як члена сім`ї власника. Також [PERSON] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , в установленому законом порядку зареєстровані за місцем проживання. Відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2017 видано виконавчий лист. Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Гомілко А.Є. від 05.03.2018 відкрито виконавче провадження з виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2017 Постановою державного виконавця Амур-Нижньодніпровського відділу державної виконавчої служби м. Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Меюс А.О. від 05.02.2019 закінчено виконавче провадження з виконання рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 06.07.2017. Судом також встановлено, що відповідач [PERSON] після виконання рішення суду від 06.07.2017 перешкоджає позивачу [PERSON] та її малолітній дитині користуватись житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] , що не спростовано представником відповідача, а навпаки визнано факт здачі спірної квартири в оренду, а також підтверджується зверненнями позивача до органів поліції. Згідно ст. 156 ЖК України, члени\~ сім`ї\~ власника\~\~ жилого\~\~ будинку\~\~ (квартири),\~\~ які проживають разом з ним у будинку\~ (квартирі),\~ що\~ йому\~ належить, користуються жилим приміщенням нарівні з\~ власником\~ будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.\~ Кожній особі, окрім інших прав, гарантовано право на повагу до її житла, яке охоплює, насамперед, право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (пункт 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод). Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у це право (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50; рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitsky v.Ukraine» заява № 30856/03, п. 41). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Втручання держави є порушенням\~статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до ст.25 Загальної декларації прав людини, кожна особа має право на такий життєвий рівень, включаючи їжу, одяг, житло, медичний догляд і необхідне соціальне обслуговування, що є необхідним для підтримки здоров`я й добробуту її самої та її родини. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі і в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Згідно з п.1 ст.12 Міжнародного пакту про цивільні і політичні права від 16.12.1966, право на житло має реалізовуватися за умови вільного вибору людиною місця проживання. Повага до права людини на житло закріплена також у\~ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини\~і основоположних свобод. Конституція України\~ у\~ ст.47 \~проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Розглядаючи справу, суд враховує і той факт, що дана справа стосується прав малолітньої дитини, яка в силу свого віку не може самостійно визначати своє місце проживання. Оскільки спірна квартира є єдиним житлом позивача та її малолітнього сина, які мають право користування даним житловим приміщенням, зареєстровані в ньому, суд вважає задовольнити позов в частині зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] та [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом зобов`язання надати можливість проживання їм в одній із кімнат вказаної квартири. Щодо позовних вимог про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд зазначає наступне. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей\~1166,\~1167 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України), відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до\~статті 22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, які особа зазнала у зв`язку із знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Крім того, збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). На вимогу особи, якій завдано шкоди, та відповідно до обставин справи майнова шкода може бути відшкодована в натурі (передання речі того ж роду та тієї ж якості, полагодження пошкодженої речі тощо). Для настання деліктної відповідальності за статтями\~1166,\~1167 ЦК України необхідна\~наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди; протиправна поведінка заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. Незважаючи на те, що цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини завдавача шкоди, позивач повинен довести, що протиправні дії вчинено саме особою, до якого пред`явлено позов. В ході розгляду справи, судом встановлено, що саме дії відповідача призвели до того, що позивач [PERSON] зі своїм малолітнім сином вимушена винаймати житло для проживання, у зв`язку із чим витрачати кошти за договором оренди житла, а тому суд вважає позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди в розмірі 86\~185 грн. 93 коп. обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Згідно з приписами\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Статтею 23\~ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншими ушкодженнями здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з того, що неправомірними діями відповідача позивачу та її малолітній дитині було заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у душевних стражданнях у зв`язку із не доступом до свого та дитини зареєстрованого місця проживання і вимагало від неї додаткових зусиль для організації свого життя та життя її малолітньої дитини, з урахуванням засад розумності та справедливості, приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення моральної шкоди у розмірі 10000,00 гривень, яка визначена з урахуванням всіх обставин справи, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Враховуючи результат розгляду справи, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати у вигляді сплаченого судового збору в розмірі 1\~802 грн. 66 коп.

Outcome: partial