Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася у суд із позовом до [PERSON] про визнання права власності на ідеальну частину майна подружжя, а саме на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Вимоги обґрунтовує тим, що вказана квартира була придбана у 2004 році за спільні кошти за час перебування із відповідачем у шлюбі, договір купівлі оформлено на ім'я останнього. Після розірвання шлюбу вона з неповнолітньою дитино, батьком якої є відповідач, проживає окремо, а останній без її відома вселив у квартиру сторонніх осіб. В добровільному порядку розділити вказане майно відповідач відмовляється та не визнає її право власності на половину квартири. Третя особа із самостійними вимогами [PERSON] подала зустрічний позов до [PERSON], [PERSON] про визнання за нею права власності на 2/3 квартири [ADDRESS]. Такі вимоги мотивує тим, що спірна квартира придбана за її особисті кошти, що були отримані від продажу належної їй іншої квартири. При нотаріальному посвідченні договору купівлі-продажу за її згодою покупцем квартири зазначено сина - відповідача [PERSON], з яким у неї була усна домовленість, що їй належатиме 2/3 даної квартири. На час придбання квартири подружжя [PERSON] не мали коштів для придбання житла, а їх доходи були незначними. Вважає вимоги позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на ? спірної квартири безпідставними. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлений позов та не визнали позов третьої особи. Пояснили, що позивач і відповідач одружилися у 2002 році та почали проживати в однокімнатній квартирі, яку надала мати відповідача - третя сторона у справі [PERSON] Згодом ця квартира була продана і придбана двокімнатна, на купівлю якої були внесені спільні заощадження подружжя, особисті кошти позивача та її батьків, а також матері відповідача. У серпні 2004 року подружжя продали двокімнатну квартиру і, залучивши позичені гроші, придбали спірну трикімнатну квартиру. Оскільки вказане нерухоме майно придбане за час шлюбу за спільні кошти позивача та відповідача, вважають вимогу про його поділ у рівних частинах обґрунтованою. Відповідач не визнав позов позивача, та повністю визнав позов третьої особи із самостійними вимогами. Пояснив, що за час перебування з позивачем у шлюбі вони не мали достатніх коштів на придбання житла, спірна квартира була придбана за кошти його матері [PERSON], між ними існувала усна домовленість, що матері належатиме частина квартири і в похилому віці вона буде проживати у ній. Третя особа із самостійними вимогами та її представник підтримали заявлений позов, просили відмовити у задоволенні позову позивача. Пояснили, що третій особі на праві власності належала однокімнатна квартира, в яку у 2002 році вона вселила молоде подружжя - позивача та відповідача у справі. У 2004 році дану квартиру вона продала та за отримані гроші повністю оплатила двокімнатну квартиру, а згодом за кілька місяців продала й цю квартиру і, доклавши свої особисті кошти, придбала спірну трикімнатну квартиру, в якій і проживали за час шлюбу сторони у справі. Третя особа не заперечила, що однокімнатна квартира була надана подружжю [PERSON]. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу. Встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10 березня 2002 року по 08 листопада 2013 року. У шлюбі народили одну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.5). Під час шлюбу 25 серпня 2004 року сторони придбали трикімнатну квартиру [ADDRESS] за 10517 грн. Право власності на квартиру зареєстровано на ім'я відповідача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 серпня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу, зареєстрованого у реєстрі за №1374, що підтверджується копіями договору та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.6, 21-22). Дійсність даного договору сторонами, в тому числі третьою особою із самостійними вимогами, не оспорювалася. Згідно з ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частиною 1 ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що частки подружжя в об'єкті сумісної власності є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Оскільки договір купівлі-продажу спірної квартири був укладений відповідачем під час зареєстрованого шлюбу з позивачем, придбана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Докази протилежного у матеріалах справи відсутні. Посилання відповідача та третьої особи на те, що спірну квартиру було придбано за грошові кошти, отримані від реалізації однокімнатної та двокімнатної квартир, належних третій особі на праві приватної власності, - не підтверджені належними доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно зі ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідач не визнає право власності позивача на ? частини даної квартири, тому зважаючи на те, що предметом позовних вимог є не поділ майна, а визначення його частки у праві власності та визнання права власності на частку квартири (ідеальну частину) без її поділу, вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно зі ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Всупереч наведеним правовим нормам третьою особа із самостійними вимогами не доведено те, що саме вона оплатила вартість спірної квартири і придбала її для себе та сина - відповідача [PERSON] Третя особа не зазначена стороною у договорі купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 25 серпня 2004 року. Відсутній і договір про передачу третьою особою грошових коштів відповідачу для придбання цієї квартири. Тому, у задоволенні позову третьої особа із самостійними вимогами [PERSON] слід відмовити повністю. З урахуванням вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача у користь позивача необхідно стягнути понесені нею судові витрати у сумі 243,60 грн., а понесені судові втрати третьої особи і самостійними вимогами - залишити за останньою. На підставі ст. ст. 368, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 65, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved