Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

У серпні 2018 року заявники звернулися до суду в порядку окремого провадження з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, заінтересовані особи: Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація. Свої вимоги обґрунтували наступним. Заявники народилися в Донецькій області та до серпня 2014 року проживали і були зареєстровані в м. Горлівка Донецької області, працювали в цьому місті та володіли частиною будинку [ADDRESS] . У серпні 2014 року заявники вимушені були переміститись з Донецької області до м. Києва, де й проживають на даний час. При цьому вказують, що причинами їх переміщення слугували наступні обставини. Починаючи з кінця лютого 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків почали окупацію Кримського півострова, а в подальшому 21.03.2014 владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектов - Республики Крым и города федерального значения Севастополя». Незаконно анексувавши Автономну Республіку Крим, в квітні 2014 року Російська Федерація почала другу фазу збройної агресії проти України, під час якої контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07.04.2014) та «Луганської народної республіки» (27.04.2014). 11.05.2014 на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся незаконний референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з погано прихованою метою відокремлення та проголошення так званих «Луганської Народної Республіки» та «Донецької Народної Республіки», однак сам референдум так і не був визнаний, як Україною, так і міжнародною спільнотою. З серпня 2014 року розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. За наслідками військової агресії Російської Федерації 17.03.2015 Верховною Радою України було прийнято постанову № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей. Факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території України є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних організацій. В результаті збройної агресії Російської Федерації, наслідком якої стала окупація частини території Донецької області України, заявники [PERSON] та [PERSON] втратили усе, що в них було, зокрема, звичний ритм життя та можливість проживання на рідній землі та вимушені були повністю змінити своє життя, погіршився їх стан здоров`я, що потребує медикаментозного лікування, у отриманні якого у зв`язку з складною економічною ситуацією в країні, що обумовлена військовим конфліктом з державою-агресором, у заявників виникають труднощі. Заявники зазначають, що у зв`язку з такими обставинами їм завдано моральну і майнову шкоду. Встановлення даного юридичного факту необхідно заявникам для визначення свого статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949, що зумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Посилаючись на викладене, заявники просили встановити юридичний факт, що їх вимушене переселення у серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Ухвалою судді від 16.08.2018 заяву [PERSON] , [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Представник заявників у судовому засіданні вимоги заяви підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Заінтересовані особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, заяв, клопотань на адресу суду не надіслали. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності заінтересованих осіб. Заслухавши пояснення представника заявників, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши зібрані докази, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Заявник [PERSON] народилася в м. Торез Донецької області, з 18.12.1984 була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 32-36). Заявник [PERSON] народився в м. Горлівка Донецької області, з 10.10.2000 був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] (т. 1, а.с. 42-47). Постановою Верховної Ради України від 17.03.2015 № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями», визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, серед яких значиться м. Горлівка. Відповідно до довідок про взяття на облік внутрішньо-переміщених осіб від 21.10.2014 №№ 3005000539, [NUMBER] та від 10.11.2017 №№ 539, 541, виданих Управлінням праці та соціального захисту населення, у серпні 2014 року заявники [PERSON] та [PERSON] перемістилися з м. Горлівки Донецької області в м. Київ та проживають на даний час в [ADDRESS] (т. 1, а.с. 63-68). Судом встановлено, що заявники [PERSON] та [PERSON] народилися та до серпня 2014 року проживали на території Донецької області України, однак у серпні 2014 року у зв`язку із тимчасовою окупацією частини території Донецької області були вимушені були покинути місце свого проживання. При зверненні до суду з заявою в порядку окремого провадження, заявниками зазначено про те, що причини, які зумовили їх переселення, а саме збройна агресія Російської Федерації проти України та окупація Російською Федерацією частини території Донецької області, не зазначені у довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи і посвідчують лише факт вимушеного переселення, а не його причини. Звертаючись до суду з даною заявою про встановлення юридичного факту вимушеного переселення з окупованої території Донецької області внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини Донецької області України, заявники посилались на необхідність визначення свого статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949. Відповідно до ч.1 та 2 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, про встановлення фактів, що мають юридичне значення Частиною 1 ст.315 ЦПК України визначено перелік справ про встановлення факту, що розглядаються судом. Зі змісту ч.2 цієї статті вбачається, що даний перелік не є вичерпним і у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих і майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку його встановлення. Отже, для вирішення питання про те, чи може даний факт встановлюватись в порядку окремого провадження слід надати відповідь на два питання: чи залежить від встановлення даного факту виникнення, зміна або припинення особистих і майнових прав фізичних осіб-заявників у справі і чи не визначено законом іншого порядку для встановлення даного факту. Як вже зазначалось вище, у поданій заяві заявниками зазначено, що встановлення даного факту необхідно їм для визначення свого статусу як осіб, які перебувають під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни. Ця Конвенція, підписана у м.Женеві 12.08.1949 року, і ратифікована Українською РСР 03.07.1954 року. Згідно зі ст.2 цієї Конвенції, на додаток до положень, які втілюються в мирний час, ця Конвенція застосовується до всіх випадків оголошеної війни чи будь-якого іншого збройного конфлікту, що може виникнути між двома чи більше Високими Договірними Сторонами, навіть якщо одна з них не визнає стану війни. Конвенція також застосовується до всіх випадків часткової або цілковитої окупації Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не натрапляє на жодний збройний спротив. В статті 3 Конвенції зазначено, що у разі збройного конфлікту, який не має міжнародного характеру й виникає на території однієї з Високих Договірних Сторін, кожна сторона конфлікту зобов`язана застосовувати як мінімум такі положення: 1. З особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: a) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; c) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. 2. Підбирати поранених і хворих та надавати їм допомогу. Безстороння гуманітарна організація, така, як Міжнародний комітет Червоного Хреста, може запропонувати свої послуги сторонам конфлікту. Відповідно до ст.4 цієї Конвенції, особами, що перебувають під її захистом, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Статтею 13 Конвенції визначено, що положення частини II (Загальний захист населення від деяких наслідків війни) стосуються всього населення країн, які перебувають у конфлікті, без будь-якої дискримінації за ознакою, зокрема, раси, національності, релігійних або політичних переконань, і спрямовані на полегшення страждань, спричинених війною. 8 червня 1977 року було прийнято два Додаткові протоколи до Женевських конвенцій: що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів (Протокол I); що стосується захисту жертв неміжнародних збройних конфліктів (Протокол II), які були ратифіковані Україною 18.08.1989 року. Аналіз вищевказаних міжнародних нормативно-правових актів, дає змогу дійти висновку про те, що заявники є жертвами війни у розумінні положень міжнародного гуманітарного права, а саме Женевських конвенцій 1949 року. Визначення характеру конфлікту, що слугував підставою для їх переселення, не впливає на наявність чи відсутність такого статусу і перебування заявників під захистом вищевказаних положень міжнародного гуманітарного права. При цьому, жоден з вищевказаних нормативно-правових документів, не вимагає від заявників отримання підтвердження такого статусу у компетентних органах держав- учасників конфлікту, зокрема у суді. Наявність статусу жертв війни презюмується у випадку наявності збройного конфлікту, незалежно від причин його виникнення, кількості його сторін, його суб`єктів. Отже, з цих підстав, суд доходить до висновку про те, що заявники як особи, які на момент виникнення збройного конфлікту на Сході України проживали на території Донецької області та вимушені були переселитись у зв`язку з його виникненням до м.Києва знаходяться під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни і з цих підстав не вбачає необхідності підтверджувати такий статус у рішенні суду. В судовому засіданні представником заявників зазначено про те, що встанволення судом даного факту буде мати значення для заявників у їх взаємовідносинах з міжнародними гуманітарними організаціями, визначення судом статусу конфлікту (міжнародний чи внутрішній) можливо впливатиме на обсяг наданої ними заявникам гуманітарної допомоги. Суд критично ставиться до таких посилань з огляду на те, що жодна міжнародна гуманітарна організація заявниками до участі у справі не залучена, доказів звернення заявників до таких організацій та отримання ними відмови у наданні допомоги або наданні допомоги в меншому обсязі, ніж це виявляється необхідним - матеріали справи не містять. Більш того, відповідно до ст.3 Женевської конвенції про захист цивільного населення під час війни, безстороння гуманітарна організація, така, як Міжнародний комітет Червоного Хреста, може запропонувати свої послуги сторонам конфлікту. З вищевказаних підстав, суд приходить до висновку про те, що встановлення судом факту, про який просять заявники ніяким чином не впливає на виникнення, зміну або припинення їх особистих чи майнових прав. 24.02.2018 року набрав чинності Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 року №2268-VIII (далі - Закон №2268-VIII), метою якого слугувало визначення особливостей державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях. На законодавчому рівні при прийнятті даного Закону визначено те, що тимчасово окупованими територіями у Донецькій та Луганській областях на день ухвалення цього Закону визнаються частини території України, в межах яких збройні формування Російської Федерації та окупаційна адміністрація Російської Федерації встановили та здійснюють загальний контроль, а саме: 1) сухопутна територія та її внутрішні води у межах окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей; 2) внутрішні морські води, прилеглі до сухопутної території, визначеної пунктом 1 цієї частини; 3) надра під територіями, визначеними пунктами 1 і 2 цієї частини, та повітряний простір над цими територіями. Межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, визначаються Президентом України за поданням Міністерства оборони України, підготовленим на основі пропозицій Генерального штабу Збройних Сил України. 07.02.2019 року Указом Президента України №32/2019 визначено межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях, зокрема, до вказаного Переліку включено місто Горлівка, Донецької області, де проживали заявники в даній справі до моменту вимушеного переселення. Законом №2268-VIII у статті 2 визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення, визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. За фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Отже, чинним законодавством України визначено те, що внутрішнє переміщення осіб з тимчасово окупованих територій Донецької та Луганської областей пов`язано зі збройною агресією Російської Федерації. Не зазначення причин переміщення особи у Довідці про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи не вказує про те, що на державному рівні не визначено підстави для внутрішнього переміщення особи, оскільки для з`ясування питання про них необхідно піддати аналізу чинне законодавство, яким урегульовано питання захисту мирного населення Донецької та Луганської областей. Системний аналіз такого законодавства дає змогу дійти висновку про те, що вимушене переселення подружжя [PERSON] в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації. Отже, факт, про який просять заявники в поданій заяві, вже визнаний чинним законодавством України, що унеможливлює його встановлення в судовому порядку за правилами окремого провадження. Окремо у судовому рішенні в даній справі, суд вважає необхідним зауважити про порушення в даній справі державного (юрисдикційного) імунітету суверенної держави Російської Федерації. При зверненні до суду з заявою в порядку окремого провадження заявниками визначено процесуальний статус Російської Федерації як заінтересованої особи у даній справі. Відповідно до частини 3 ст. 42 ЦПК України у справах окремого провадження учасниками справи є заявники, інші заінтересовані особи. У силу положень цивільного процесуального закону України Російська Федерація як заінтересована особа має статус учасника цивільної справи. Державний імунітет - це міжнародно-правова концепція (презумпція), що розвинулась з принципу par in parem not habet imperium (рівний над рівним не має влади). Відповідно до даного принципу жодна держава не підлягає юрисдикції іншої держави. Імунітет ґрунтується на суверенітеті держав, їх рівності та означає, що жодна з них не може здійснювати свою владу над іншою державою, її органами, майном. Це принцип вилучення держави та її органів з-під юрисдикції іншої держави. Судовий імунітет полягає в непідсудності держави без її згоди судам іншої держави. Таким чином, бути учасником справи в судах іншої держави кожна суверенна держава може тільки з її явно вираженої або мовчазної згоди, висловленої через уповноважених на це осіб. Застосування судового імунітету вважається загальновизнаним у сучасній міжнародно-правовій практиці. Закріплення судового імунітету для кожної суверенної держави має безумовний характер. На думку суду, судовий імунітет держав, поширюється на всі види провадження в судах іноземної держави, зокрема на окреме провадження. При цьому звертає на себе увагу та обставина, що Закон України «Про міжнародне приватне право» від 23.06.2005 року № 2709-ІV встановлює порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок та застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом. Стаття 79 цього Закону встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Для вирішення питання про те, чи можуть регулюватись взаємовідносини між заявниками та Російською Федерацією положеннями Закону України «Про міжнародне приватне право» необхідно встановити наявність приватноправових відносин між ними. Як вже зазначалось вище, заявники просили суд встановити факт того, що їх вимушене переселення в серпні 2014 року з території Донецької області відбулось внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області. «Збройна агресія», «окупація» є поняттями міжнародного гуманітарного права, яке є підгалуззю міжнародного публічного права і ніяким чином не викликає між заявниками та Російською Федерацією приватноправових відносин. З цих підстав посилання на Закон України «Про міжнародне приватне право» у цій справі є необґрунтованим і його положення до даних правовідносин застосуванню не підлягають. Зважаючи на те, що іноземна держава має судовий імунітет у судах іншої держави, суд вважає за необхідне зазначити про те, що рішенням Міжнародного Суду ООН від 03.02.2012 року в справі про юрисдикційні імунітети держав (Німеччина проти Італії (за участю Греції) визнано те, що Італія порушила юрисдикційний імунітет Німеччини, оскільки допустила пред`явлення до італійських судів цивільних позовів проти Німеччини, пов`язаних з порушенням міжнародного гуманітарного права Німецьким рейхом в 1943-1945 роках, допустила виконавчі дії відносно її власності, а також прийняла до виконання рішення судів Греції проти Німеччини, обґрунтовані порушеннями норм міжнародного гуманітарного права Німецьким рейхом на території Греції. Під імунітетом держави від іноземної юрисдикції в загальному вигляді потрібно розуміти звільнення однієї держави від виконання нею «приписів влади (законодавчої, виконавчої, судової) іншої держави» як в районах, що знаходяться під суверенітетом останньої (тобто в межах його державної території), так і в районах, які знаходяться під юрисдикцією цієї іншої держави (наприклад, в його виключній економічній зоні або на континентальному шельфі). Комісія міжнародного права ООН в ході роботи над проектом статей про юрисдикційні імунітети держав і їх власності виходила з того, що «імунітет держави від юрисдикції іншої держави - усталений принцип міжнародного права, хоча деякі основні його аспекти є предметом спорів і зазнали значних змін протягом ХХ сторіччя. Юрисдикційний імунітет держави включає в себе судовий імунітет, імунітет від попередніх заходів забезпечення позову та імунітет від примусового виконання іноземного судового рішення. У зазначеному вище рішенні Міжнародного Суду ООН констатовано, що висновок комісії міжнародного права, згідно з яким норма про імунітет держави є загальною нормою міжнародного звичаєвого права і знаходить своє підтвердження в національному законодавстві, в судовій практиці, в заявах держав про право на імунітет і їх коментарях, що зроблені в ході роботи над Конвенцією ООН про юрисдикційні імунітети держав та їх власності 2004 року. Зокрема, в цьому рішенні зазначено, що заявляючи про свій імунітет або визнаючи його за іншою державою, держави за загальним правилом виходять з існування права на імунітет згідно з міжнародним правом і зобов`язання іншої держави поважати і дотримуватись цього права. Таке співвідношення права держави і його обов'язку безпосередньо пов`язане з тим, що норми про імунітет держави витікають з принципу суверенної рівності держав. Міжнародний Суд ООН у вказаній справі підкреслив, що норми про імунітет держави мають процесуальний характер і визначаючи, чи вправі суди однієї держави здійснювати юрисдикцію відносно іншої держави, вони не вирішують питання про правомірність або неправомірність дій останньої. Відповідно до міжнародного звичаєвого права імунітет держави не залежить від тяжкості дій, у вчиненні яких обвинувачується держава, або імперативного характеру норми, внаслідок порушення якої таке обвинувачення пред`явлено. Згідно з позицією Міжнародного Суду ООН держава не втрачає імунітет в силу самого факту обвинувачення в порушенні міжнародного права захисту прав людини чи міжнародного гуманітарного права. З огляду на викладене вище, залучення Російської Федерації до участі в справі за заявою [PERSON] та [PERSON] в якості заінтересованої особи, свідчить про те, що ухвалене судом рішення може вплинути на права суверенної іноземної держави, яка наділена юрисдикційним імунітетом, порушення якого може стати предметом розгляду Міжнародним судом ООН за аналогією зі справою Німеччини проти Італії (за участю Греції), рішення в якій, як зазначалось вище, було ухвалене 03.02.2012. З урахуванням викладених обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення заяви [PERSON] та [PERSON] .

Outcome: dismissed