Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-22 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до відповідача [PERSON], третя особа [PERSON], про припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, стягнення заборгованості, посилаючись на те, що 16 лютого 2007 року постановою ВДВС серії АА № 300548 на майно боржника було накладено арешт та заборону відчуження будь-якого майна по [ADDRESS]. В порушення заборони відчуження майна спадкоємець [PERSON] заселила в арештований будинок [PERSON], яка розкрадає, знищує та приховує арештоване майно, чим порушує право [PERSON] як кредитора отримати борг за рахунок вартості спадкового майна. З метою припинення розкрадання, приховування та знищення арештованого майна, на виконання рішення Києво-Святошинського суду від 02 листопада 2006 року, позивач [PERSON] просив суд зобов'язати [PERSON] припинити дію, яка порушує право, а саме припинити здавати арештований будинок у найм, відновити становище, яке існувало до порушення, а саме виселити наймачів з арештованого будинку, та повернути до будинку вкрадені, приховані та знищені речі, відновити технічний та естетичний стан будинку та надвірних споруд, примусити [PERSON] виконати обов'язок в натурі, а саме сплатити [PERSON], як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. В судове засідання відповідач [PERSON] не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, у поданих суду запереченнях позов [PERSON] не визнала та просила відмовити у його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду невідомі. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 листопада 2006 року Києво-Святошинський районний суд Київської області задовольнив позов [PERSON], та стягнув із [PERSON] суму боргу за договором позики у розмірі 257 000 грн. 16 лютого 2007 року державний виконавець Кучеренко В.І. ВДВС Києво-Святошинського РУЮ у Київській області, в межах здійснення виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 257 000 грн., своєю постановлю про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 300548 постановив накласти арешт на все майно, що належить [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS], та заборонити здійснювати відчуження будь-якого майна, яке їй належить. Із поданих суду заперечень відповідача [PERSON] суду зрозуміло, що необґрунтованою є ціна заявленого [PERSON] позову, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про вартість арештованого будинку, адже, як зазначала [PERSON], спадкоємець несе відповідальність у межах вартості спадкового майна. Окрім того, вимога [PERSON] про виселення наймачів не ґрунтується на нормах житлового законодавства, оскільки позивач не є власником будинку. Вимога [PERSON] щодо повернення вкрадених речей не підтверджена матеріалами справи, адже факт крадіжки не підтверджено. Щодо вимоги [PERSON] про примушування виконати обов'язок в натурі та сплатити йому, як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій, [PERSON] зазначала, що стягнення такого боргу, щодо якого є рішення суду, яке набрало законної сили, здійснюється в межах відкритого виконавчого провадження, і не потребує окремого рішення суду щодо спадкоємців. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Вимоги позивача [PERSON] про припинення здачі у найм арештованого будинку та виселення з нього наймачів не можуть бути задоволені, оскільки не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та порушують права та законні інтереси інших осіб. Відповідно до вимог ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з правилами ч. 1 ст. 158 ЖК України наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Правила ст.ст. 167-168 ЖК України встановлюють, що договір найму може бути розірваний за ініціативою наймача, або за ініціативою наймодавця. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] не є власником будинку, що здається у найм, а також на вказаний будинок не звернуто стягнення для задоволення вимог [PERSON], як кредитора. З викладеного зрозуміло, що [PERSON] не має жодних прав на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS], і тому не вправі ставити вимогу про припинення здачі будинку в найм та виселення мешканців. Окрім того, [PERSON] вимагає виселити із займаного будинку [PERSON], не надаючи при цьому жодного доказу на підтвердження того, що вона проживає у даному будинку у якості наймача. Щодо вимоги позивача [PERSON] про повернення до будинку вкрадених, прихованих та знищених речі, відновлення технічного та естетичного стан будинку та надвірних споруд, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Вимогами ч. 2, ч. 4 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим кодексом. Згідно з положеннями ч.ч. 2, 3 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За вимогами ст.ст. 57-59 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. З матеріалів справи суду не вдалося з'ясувати, на підставі яких фактів [PERSON] заявив зазначену вимогу, позивач не надав суду достатніх доказів в обґрунтування заявлених вимог, які б підтверджували факт викрадення, приховування або знищення речей з будинку, пошкодження його естетичного чи технічного стану, а тому суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість заявленої [PERSON] вимоги. Щодо вимоги позивача [PERSON] про зобов'язання [PERSON] виконати обов'язок в натурі, а саме сплатити йому, як кредитору, борг спадкодавця з урахуванням штрафних санкцій, суд дійшов висновку, що вона не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ч.ч. 2, 4 ст. 1231 ЦК України до спадкоємця переходить обов'язок відшкодувати майнову шкоду (збитки), яка була завдана спадкодавцем. Майнова та моральна шкода, яка була завдана спадкодавцем, відшкодовується спадкоємцями у межах вартості рухомого чи нерухомого майна, яке було одержане ними у спадщину. За правилами ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. При зверненні до суду із зазначеним позовом [PERSON] не довів, що [PERSON] є спадкоємицею [PERSON] Однак, у зв'язку з тим, що у поданих суду запереченнях відповідач [PERSON] не оспорювала вказаного твердження позивача, суд бере вказаний факт до уваги як такий, що не потребує доказування відповідно до вимог ч. 1 ст. 61 ЦПК України. Однак, заявлена [PERSON] вимога не може бути задоволена, оскільки вже існує рішення суду, яке набрало законної сили і перебуває на примусовому виконанні, з приводу стягнення боргу на користь [PERSON], і чинним законодавством України не передбачено обов'язку суду переглядати стягнення боргу у зв'язку із смертю боржника та прийняттям спадщини його спадкоємцями. У матеріалах справи також відсутні відомості, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею померлої [PERSON], і що саме вона має повертати борг спадкодавиці у повному обсязі. За правилами ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вимоги ст. 16 ЦК України встановлюють, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Враховуючи, що позивач [PERSON] не довів суду, яким чином були порушені саме його права з боку відповідача [PERSON], заявлені ним вимоги є необґрунтованими та не підкріплені жодними доказами, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні заявлених ним вимог.

Outcome: dismissed