Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-25 00:00:00

У серпні 2019 року представник позивача звернулася до суду з позовом до [PERSON] , по якому просить стягнути з відповідача на користь [PERSON] , законним представником якого є [PERSON] , 36 910,05 грн. компенсації вартості Ѕ частки автомобіля ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . В обґрунтування позовних вимог зазначено, що рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.08.2018 року [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною, встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON] . З 23.11.2007 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням суду від 17.07.2019 року. В період шлюбу, а саме 20.02.2016 року подружжям було придбано автомобіль ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] . Опікуну [PERSON] стало відомо, що відповідач без згоди дружини відчужив вказаний транспортний засіб. В порядку забезпечення доказів до подання позову до суду Регіональним сервісним центром МВС в Кіровоградській області 08.08.2019 року повідомлено, що 25.11.2017 року спірний автомобіль [PERSON] продав [PERSON] , яка в свою чергу 22.09.2018 року перепродала його [PERSON] . Враховуючи, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя, підлягає поділу в рівних частках, зважаючи на те, що [PERSON] розпорядився транспортним засобом на власний розсуд без письмової згоди [PERSON] , то остання має право на грошову компенсацію Ѕ вартості транспортного засобу. Згідно висновку експертного дослідження №18 від 14.08.2019 року, складеного судовим експертом Кіровоградського науково-дослідного експертного криміналістичного центру, середня ринкова ціна автомобіля ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення експертного дослідження (14.08.2019 року) становить 73 820,10 грн. За вказаного, змушена звернутись до суду з позовом про стягнення Ѕ частки вартості спірного транспортного засобу у розмірі 36 910, 05 грн. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 28.08.2019 року відкрито провадження та призначено підготовче засідання /а.с. 18-19/. Ухвалою Кіровського районного суду м. Кіровограда від 07.11.2019 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті /а.с. 61-62/. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просила задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, в разі задоволення позовних вимог врахувати дійсну вартість автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOO - 59 085 грн. Вказала, що за відповідачем був зареєстрований транспортний засіб ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , у період з 20.02.2018 року по 25.11.2017 року. Зазначає, що спірний автомобіль хоча і був придбаний у період шлюбу, але за особисті кошти відповідача (надані йому матір`ю), тому не може вважатись об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою власністю відповідача. [PERSON] перед придбанням автомобіля тривалий час не отримувала доходів, які б дозволяли їй придбати майно, вона була звільнена з посади провідного спеціаліста за угодою сторін з 30.10.2015 року, дані щодо її працевлаштування та доходу після 30.10.2015 року відсутні. Відповідач за період з 4 кварталу 2015 року по 1 квартал 2016 року не мав постійного доходу, тому вважає, що на момент придбання автомобіля у подружжя були відсутні спільні сумісні кошти та автомобіль був придбаний за рахунок коштів, отриманих матір`ю відповідача [PERSON] від продажу належної їй на праві власності частки житлового будинку, що розташований на [ADDRESS] , та наданих нею особисто відповідачу для придбання автомобіля. Згідно довідки Територіального сервісного центру 3541 від 10.05.2019 року автомобіль був зареєстрований за відповідачем до 25.11.2017 року. Шлюб між подружжям був розірваний згідно рішення суду від 17.07.2019 року. Отже, відчуження автомобілю відбулось під час шлюбу позивача з відповідачем, отже діє презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, а кошти від продажу витрачено в інтересах сім`ї. Також, вказує, що позивачем до суду надано висновок №18 від 14.08.2019 року, згідно якого визначено вартість середньої ринкової вартості подібного за своїми якостями транспортного засобу, з посиланням на Постанову ВС у складі Об`єднаної палати КЦС від 03.10.2018 року, якою роз`яснено порядок визначення вартості майна лише у разі відсутності можливості встановлення дійсної вартості. Проте, в даному випадку можливість визначення дійсної ринкової вартості саме спірного транспортного засобу наявна. Так, згідно звіту про визначення ринкової вартості ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] на момент розгляду справи складає 59 085 грн. Також вказувала, що згідно довідки ТСЦ 3541 від 26.04.2019 року вартість автомобіля на момент укладення договору купівлі-продажу складала 49 000 грн. Свідок [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, в судовому засіданні пояснила, що в 2015 році відчужила свій будинок. Кошти від продажу будинку розділила між синами порівну по 3 500 дол. США. [PERSON] віддала гроші на купівлю автомобіля. Суд, вислухавши виступи представників сторін, пояснення свідка, дослідивши матеріали справи, у їх сукупності, приходить до висновку щодо часткового задоволення вимог, виходячи з наступного. У п.п. 1, 3 ст. 129 Конституції України передбачено, що основними засадами судочинства є: рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява N 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 14.08.2018 року, яке набрало законної сили 14.09.2018 року, [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною, встановлено опіку та призначено опікуном [PERSON] (а.с. 6). З 23.11.2007 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано рішенням суду від 17.07.2019 року (а.с. 5). Частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст.. 68 СК України). Відповідно до бази даних НАІС Єдиного державного реєстру МВС України за громадянином [PERSON] , [INFO] , дійсно було зареєстровано транспортний засіб марки ЗАЗ-DAEWOO, моделі [NUMBER] , 2006 року випуску у період з 20.02.2016 року по 25.11.2017 року (а.с. 40). Опікуну [PERSON] стало відомо, що відповідач без згоди дружини відчужив вказаний транспортний засіб. Регіональним сервісним центром МВС в Кіровоградській області 08.08.2019 року повідомлено, що спірний автомобіль [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 25.11.2017 року №3541/2017/723500, укладеного в ТСЦ №3541 РСЦ в Кіровоградській області відчужив громадянці [PERSON] , яка в свою чергу 22.09.2018 року відчужила його [PERSON] (а.с. 12-зворотня сторона). Відповідно до положень ст.61 СК України спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. За ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Сторони не дійшли згоди щодо поділу вказаного майна. Відповідач заперечує той факт, що придбаний ним автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки хоч і придбаний у період шлюбу, але за особисті його кошти, які надані йому матір`ю. Проте, суд не погоджується із даними запереченнями відповідача , з наступного. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так судом з`ясовано, що [INFO] [PERSON] , яка є матір`ю відповідача, продала Ѕ частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд за номером [ADDRESS] ) за 48 780 гривень 00 копійок, що підтверджується договором купівлі-продажу від 02.10.2015 року посвідченим приватним нотаріусом Кіровоградського міського нотаріального округу Куценко І.В. (а.с. 42-47). Суд не погоджується з позицією сторони відповідача про те, що кошти для придбання відповідачем 20.02.2016 року спірного автомобіля було надано [PERSON] , із коштів, які нею отримано з продажу 02.10.2015 року Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, так як зазначене не прослідковується із наданих [PERSON] письмових доказів. Під час розгляду справи в суді Карпінський Г.П. не довів обставин, що спростовують презумпцію спільності майна подружжя. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (статті 77, 78 ЦПК України), і це є її процесуальним обов`язком (статті 81 ЦПК України). Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. За приписами статтей 77, 78 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд критично відноситься до показів свідка та позиції сторони відповідача, тому вважає, що останні не спростували що саме за кошти матері відповідача придбано спірний автомобіль. Окрім того, згідно характеристики від 15.02.2019 року [PERSON] працювала в управлінні охорони здоров`я обласної державної адміністрації на посаді провідного спеціаліста юрисконсульта консультативно-методичного відділу з 17 вересня 2008 року по 30 жовтня 2015 року та за відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків [PERSON] за період з 1 кварталу 2012 року по 4 квартал 2015 року отримувала доходи (а.с. 58-59). Враховуючи викладене, суд вважає, що автомобіль є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Згідно з ч.3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Матеріали справи не містять письмової згоди [PERSON] на відчуження 25.11.2017 року [PERSON] спільного сумісного майна подружжя, а саме вище зазначеного транспортного засобу. Наявність вказаної згоди заперечує сторона позивача. Висновок щодо необхідності отримання письмової згоди другого з подружжя при розпорядженні транспортним засобом, який є спільною сумісною власністю подружжя, висловлений також Верховним Судом у постанові від 27.11.2019 року по справі № 133/3928/14-ц. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Також Верховним Судом зазначаються способи захисту такого порушеного права (постанова від 27.11.2019 року по справі № 133/3928/14-ц). Зокрема, право колишнього подружжя на майно, яке було об`єктом спільної сумісної власності, може бути захищено двома способами: шляхом визнання недійсним договору, за яким спірне майно відчужене на користь іншої особи, та шляхом отримання грошової компенсації вартості належної одному з подружжя частини майна. Право вибору способу захисту належить особі, чиї права порушено та залежить від її намірів: отримати спірний об`єкт у володіння і користування чи отримати грошову компенсацію за частку у цьому об`єкті. Обидва способи захисту є належними та ефективними. Позивач звертаючись до суду з позовом обрала спосіб захисту порушеного права шляхом стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частки спірного транспортного засобу. Таким чином, суд вважає, що [PERSON] набув автомобіль у власність у період його шлюбу з [PERSON] , розпорядився ним на власний розсуд без письмової згоди [PERSON] , а відтак остання має право на грошову компенсацію 1/2 вартості спірного транспортного засобу. Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до укладеного в ТСЦ 3541 РСЦ МВС в Кіровоградській області договору купівлі-продажу транспортного засобу №3541/2017/723500 від 25.11.2017 року, вартість автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOO, моделі [NUMBER] , 2006 року випуску, який належав на праві власності громадянину [PERSON] на момент купівлі складала 49 000 грн. (а.с. 35). Згідно висновку експертного дослідження №18 від 14.08.2019 року, складеного судовим експертом Кіровоградського науково-дослідного експертного криміналістичного центру, середня ринкова ціна автомобіля ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , станом на момент проведення експертного дослідження (14.08.2019 року) становить 73 820,10 грн. Як вбачається із звіту про визначення ринкової вартості ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] на момент розгляду справи складає 59 085 грн. (а.с. 28-32). Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 22, 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Отже, вартість майна, що підлягає поділу, слід визначати виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи, що в ході розгляду справи, сторони не заявляли клопотання про призначення по справі судової автотоварознавчої експертизи щодо встановлення дійсної (ринкової) вартості автомобіля марки ЗАЗ-DAEWOO T13110 (TF699P-73), 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , суд вважає, що заявлені вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, шляхом стягнення з відповідача на її користь Ѕ частини вартості проданого відповідачем транспортного засобу (59 085 : 2 = 29 542,50 гривень). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи те, що позивач в силу п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» при зверненні до суду з цим позовом звільнена від сплати судового збору, в такому разі судовий збір по справі необхідно стягнути у дохід держави. Суд стягує з відповідача - 615,02 грн. (29 542,50 грн. х 100% : 36 910,05 грн. х 768,40 грн.) судового збору на користь держави.

Outcome: partial