Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулася до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська із позовною заявою до [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що під час перебування у шлюбі з відповідачем у них народився син [PERSON], [INFO]. Відповідач жодної участі в матеріальному забезпеченні їх спільної дитини не приймає, у зв'язку з чим просить стягнути аліменти на утримання їх спільної дитини, із врахуванням її особистих потреб та особливостей розвитку у розмірі 1/4 з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Від позивача на адресу суду надійшла заява, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач надав суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів підлягають задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач та відповідач мають спільну дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії 1-КИ № 248616, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Індустріального районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 194. Статтею 180 СК України встановлено, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ратифікованої Постановою Верховної ради України № 789-XII від 27.02.1991 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, держава докладає всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (стаття 18 Конвенції). Згідно з частинами 1, 2 Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Таким чином, з огляду на те, що [PERSON], [INFO] є спільною дитиною позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], враховуючи, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, суд приходить до висновку про необхідність стягнення аліментів із відповідача. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, а також інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Вирішуючи питання про розмір аліментів, які підлягають стягненню, суд бере до уваги вимоги ст. 182 СК України та враховує матеріальне становище відповідача те, що він інших неповнолітніх дітей та утримань по виконавчим документам не має, інвалідом не являється, при цьому працює та має можливість утримувати сина. Згідно з ч. 1ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Враховуючи, що позивач [PERSON] звернулась до суду з позовними вимогами щодо стягнення аліментів 21.08.2017 року, суд присуджує стягнення аліментів з 21.08.2017 року. Судом також вирішується питання про розподіл судових витрат. На виконання приписів Закону України «Про судовий збір» позивача було звільнено від сплати судового збору, утім на виконання ч. 3 ст. 88 ЦПК України, згідно зі змістом якої, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави.

Outcome: approved