Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

У серпні 2016 року до Менського районного суду звернулась з позовною заявою [PERSON] до [PERSON], Городищенської сільської ради Менського району Чернігівської області, третя особа - Менська районна державна адміністрація про скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки. Позовна заява мотивована тим, що позивачка згідно рішення Менського районного суду від 18 січня 2016 року є власником ? частки житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по вул. Набережна, 37 в с. Городище, Менського району Чернігівської області, власником іншої ? частини є відповідач [PERSON] Не зважаючи на це, Городищенська сільська рада Менського району Чернігівської області на десятій сесії шостого скликання вирішила питання «Про надання дозволу на розробку проектно технічної документації із землеустрою про передачу безоплатно у власність земельної ділянки [PERSON]Д.» для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, орієнтовно площею 0,25 га, що знаходиться за адресою вул. Набережна, 37 с. Городище Менського району Чернігівської області. На цьому ж засіданні вирішується питання «Про надання дозволу на розробку проекту землеустрою по відводу земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства [PERSON], орієнтовно площею 0,62 га на території Городищенської сільської ради за адресою: вул. Набережна, 37 с. Городище Менського району Чернігівської області. 30 січня 2015 року Городищенська сільська рада затверджує проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок для надання у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства [PERSON] Пізніше, державним реєстратором реєстраційної служби Менського РУЮ [PERSON] було видано три свідоцтва про право власності на нерухоме майно та здійснена їх державна реєстрація. Вищевказані рішення та державну реєстрацію права власності на земельні ділянки за [PERSON] позивачка вважає такими, що не відповідають вимогам закону, порушують її права, а тому просить визнати їх незаконними та скасувати. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та наполягав на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнали, посилаючись на те, що [PERSON] отримав земельні ділянки відповідно до вимог діючого законодавства України, позивач у своїх позовних вимогах не посилається в чому порушено її право на оспорювані земельні ділянки та яка підстава скасування рішень. Надали суду заперечення проти позову та просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини викладені в запереченні. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовних вимог не визнав, посилаючись на те, що позивачем пропущено строки позовної давності, надав суду письмове заперечення проти позову та просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на обставини викладені в запереченні. Показав суду, що сільській раді було відомо про наявність двох спадкоємців, які оформили право власності на житловий будинок. Потім [PERSON] звернувся з заявою про приватизацію земельної ділянки, посилаючись на те, що він обробляв землю та сплачував податки, тому і прийняли таке рішення. [PERSON] з заявою не зверталась, будь яка інформація щодо неї сільською радою не перевірялась. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без їх участі, проти задоволення позову не заперечують. За таких обставин, справу можливо розглянути без участі представника третьої особи, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення сторін, суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1\~ст. 11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних і юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно\~ст.10 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Частиною другою\~статті 16 ЦК України\~передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, у тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~та ч. 4\~ст. 60 ЦПК України\~передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.\~\~ Згідно ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених\~ст.61 цього Кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Як встановлено в судовому засіданні рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 14 серпня 2007 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності, по ? частині кожному, на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташовані по вул. Набережна, 37 в с. Городище, Менського району Чернігівської області (а.с.12). Рішенням Менського районного суду Чернігівської області від 18 січня 2016 року [PERSON] та [PERSON] виділено в натурі частки з житлового будинку № 37 по вул. Набережна в с. Городище Менського району Чернігівської області (а.с.14-16). Стаття 61 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є співвласниками по ? частині житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований по вул. Набережна, 37 в с. Городище Менського району. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних спорів» Верховний Суд України розяснив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 ЗК України до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівля та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 року в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст. 120 ЗК України на підставі цивільно правових угод, а право користування на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 року, згідно зі ст. 377 ЦК України з часу внесення змін до статті 120 ЗК України, переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. При переході права власності на будинок або його частину за договором довічного утримання до набувача переходило право на земельну ділянку, де розташовані, на умовах, на яких ця ділянка належала відчужувачу. В разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівля та споруди, якщо інше не передбачалось в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 року до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівля або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК України і статті 120 ЗК України. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 373 ЦК України, власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 345 ЦК України право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду про державну реєстрацію прав до Державного реєстру вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. За положенням ст. 144 Конституції України, рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт згідно ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України визнається недійсним. Як встановлено судом, даний спір виник в 2016 році, коли проводилася експертиза, про що сказав відповідач в присутності експерта, тому позивачкою не пропущені строки звернення до суду, в звязку з цим посилання відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] на пропущення позивачем строку звернення до суду є безпідставним. Відповідно до ст. 88 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в розмірі 551 грн. 20 коп. підлягає стягненню з відповідача на її користь. Стаття 213 ЦПК України передбачає, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням зазначеного, суд, на підставі наданих доказів в їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved