Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-12 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» про порушення майнових прав інтелектуальної власності та стягнення з відповідача авторської винагороди, який 04.10.2018 року та 14.11.2018 року було змінено. В обґрунтування пред'явлених вимог позивач посилалась на те, що вона у відповідності до свідоцтва про право на спадщину є спадкоємицею після її померлого чоловіка [PERSON]. Спадщина складається з прав на авторську винагороду за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» двох винаходів та двох корисних моделей, зареєстрованих у відповідному порядку та оформлених патентами за номерами [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER], [NUMBER]. Відповідно до договору від 13.08.1998 року про виплату авторської винагороди між заводом та авторами, в тому числі і [PERSON], який був укладений за використання винаходу «[INFO]» ВАТ «Дніпроспецсталь» (правонаступником якого є ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна») зобов'язувався виплачувати авторам винаходу авторську винагороду протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання. Позивач заявляє, що її чоловік за своє життя, також як і вона після його смерті, жодного разу не отримали авторської винагороди за використання ПрАТ «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» зазначеного винаходу, а тому просить стягнути з відповідача авторську винагороду за використання винаходу, запатентованого під № [NUMBER], за період з 1998 року по 2015 рік у розмірі 1415045, 40 коп. Крім того, просила поновити строк позовної давності для звернення до суду щодо стягнення авторської винагороди за період з 2-го півріччя 1996 року по 2012 рік, адже вона лише після проведення експертизи у 2018 році дізналась про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № [NUMBER], та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику - [PERSON] Відповідно до відзивів на позовну заяву та на заяву про збільшення позовних вимог представник відповідача Берчук С.Г. заперечувала проти їх задоволення та зазначила, що за життя [PERSON] отримував авторську винагороду, а позивач як спадкоємиця не повідомляла підприємство про свої права та не надавала реквізитів для сплати винагороди. Крім того, просила застосувати строк позовної давності, який порушений позивачем без поважних причин. Відповідно до ухвали Заводського районного суду від 06.09.2016 року справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 20.09.2016 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.09.2016 року клопотання позивача було задоволено, витребувано ряд доказів. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 31.10.2016 року клопотання представника позивача було задоволено та витребувано ряд доказів у справі. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 15.11.2016 року було задоволено клопотання представника позивача. У справі була призначена експертиза у сфері інтелектуальної власності. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 06.12.2016 року провадження у справі відновлено з метою залучення іншого експерта. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 19.12.2016 року у справі була призначена експертиза у сфері інтелектуальної власності. Провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 22.03.2017 року провадження у справі відновлено з метою надання сторонами додаткових матеріалів, які необхідні для проведення експертизи. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 16.05.2017 року провадження у справі зупинено на час проведення експертизи, яка була призначена ухвалою суду від 15.11.2016 року. Ухвалою Заводського районного суду м. Запоріжжя від 25.09.2018 року провадження у справі поновлено, призначено до розгляду у відкритому судовому засідання на 04.10.2018 року. У судовому засіданні позивач та її представник просили суд задовольнити заявлені вимоги у повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог. Представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, просила суд відмовити позивачу у задоволені її вимог в повному обсязі з підстав, наведених у відзивах. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] 29.03.1969 року уклала шлюб із [PERSON], що підтверджується відповідним свідоцтвом про шлюб (т. 1 а.с. 13). [PERSON] помер [INFO] року (свідоцтво про смерть від 06.01.2015, актовий запис №163 - т. 1 а.с. 14). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Задачиною Н.В. в реєстрі спадкових справ 08.10.2015 за №1527 у спадковій справі №17/2015, позивач отримала після померлого чоловіка спадщину, яка складалася з: права на авторську винагороду за використання винаходу «[INFO]», оформленого патентом на винахід [NUMBER], зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 17.02.2003; з права на авторську винагороду за використання винаходу «Швидкорізальна сталь», оформленого патентом на винахід [NUMBER], зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 15.03.2005; з права на авторську винагороду за використання корисної моделі «[INFO]», оформленої патентом на корисну модель [NUMBER], зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25.09.2013; з права на авторську винагороду за використання корисної моделі «Виливниця для відливання зливків», оформленої патентом на корисну модель [NUMBER], зареєстрованим в Державному реєстрі патентів України на винаходи 25.02.2014 (т. 1 а.с. 11-12). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. [PERSON] був автором винаходу «[INFO]», запатентованого під [NUMBER], разом з іншими 6 співавторами. Заявка під № [NUMBER] на реєстрацію винаходу була подана заводом до Державної служби інтелектуальної власності України 19.11.1997, патент був зареєстрований 17.02.2003 (т. 3 а.с. 142). Статтею 418 Цивільного кодексу України передбачено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений цим Кодексом та іншим законом. Право інтелектуальної власності становлять особисті немайнові права інтелектуальної власності та (або) майнові права інтелектуальної власності, зміст яких щодо певних об'єктів права інтелектуальної власності визначається цим Кодексом та іншим законом. Захист прав на винахід (корисну модель) забезпечується наявністю офіційного охоронного документа - патенту на винахід (корисну модель). Патент надає його власнику виключне право використовувати винахід (корисну модель) за своїм розсудом (ч.2. ст. 28 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі» від 15.12.1993 № 3687-XII). Відповідно до акту про використання винаходу, реєстраційний № [NUMBER], винахід «[INFO]» використовується з 04.07.1996 року (т. 1 а.с. 59). Відповідачем підтверджений факт, що зазначений винахід використовується заводом протягом дії його патенту. Між ВАТ «Дніпроспецсталь» та авторами винаходу був укладений договір від 13.08.1998 року, у відповідності до якого сторони прийняли на себе певні права та обов'язки, серед яких у п.6 договору передбачено, що завод зобов'язується виплачувати авторам винаходу авторську винагороду за використання винаходу протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання (т. 1 а.с. 17). До вказаного договору між співавторами винаходу була укладена угода про розподіл винагороди, у відповідності до якої сім співавторів, в тому числі і [PERSON], розподілили винагороду майже у рівних частках - по 14,3 % (т. 1 а.с. 18). В силу ч. 2 ст. 151 ЦК України (в редакції 1963 року, що діяла під час укладення між сторонами вказаного договору), зобов'язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 цього Кодексу. Згідно зі ст. 153 ЦК України (в редакції 1963 року) договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Зобов'язання повинні виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, акту планування, договору, а при відсутності таких вказівок - відповідно до вимог, що звичайно ставляться Одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається, за винятком випадків, передбачених законом (ст.ст. 161, 162 ЦК України в редакції 1963 року). Аналогічні норми містяться і у ЦК України в редакції 2003 року, а саме у ст. ст. 525, 526, 629, 651. Договір між ВАТ «Дніпроспецсталь» та авторами заявки на передбачуваний винахід «[INFO]» був укладений 13.08. 1998 року, тобто під час дії ЦК України в редакції 1963 року, проте відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України в редакції 2003 року, який набрав чинності 01.01.2004 року, цивільні відносини, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього кодексу застосовується до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Згідно п. 9 Прикінцевих та перехідних положень, до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів, незалежно від дати їх укладення. Звертаючись до суду із цими вимогами, позивач зазначила, що ні вона, ні її чоловік при житті не отримували авторську винагороду за використання винаходу, запатентованого під [NUMBER], принаймні, це не доведено належними та допустимими доказами. Суд частково відхиляє ці доводи, виходячи з наступного. Відповідно до п.3 ст.48 ЦК України, право інтелектуальної власності є непорушним. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, передбачених законом. В ст.34 Закону України «Про охорону прав на винаходи і корисні моделі», будь-яке посягання на права власника патенту, передбачене статтею 28 цього Закону, вважається порушенням прав власника патенту, що тягне за собою відповідальність згідно з чинним законодавством України. У матеріалах цивільної справи містяться 14 постанов про виплату винагороди за використання у виробництві раціоналізаторської пропозиції № [NUMBER] (винаходу № [NUMBER]), а саме «[INFO]» (а.с. т. 3 а.с. 97-110). Крім того, згідно довідки головного бухгалтера № 439 від 19.10.18 року ПРаТ «Дніпроспецсталь» [PERSON] нараховувалась авторська винагорода (в.о. 479) за період часу з травня 1997 року по квітень 2012 року ( т. 3 а.с. 111-112). Також судом досліджені копії сорока квитанцій «платіжок», де у кожній є призначення платежу під № 479. Суми, зазначені у постановах про виплату винагороди, співпадають із сумами, відображеним у довідці головного бухгалтера та у «платіжках». Крім того, такі саме суми зазначені і в копії трудової книжки (т. 3, а.с. 138-141). Суд визнає зазначені докази належними та допустимим, а отже, приходить до висновку, що за період з травня 1997 року по квітень 2012 року [PERSON] було сплачено 303055,01 грн. авторської винагороди за використання винаходу, запатентованого під [NUMBER]. Доводи позивача про те, що [PERSON] був автором інших винаходів, а отже міг отримувати винагороду за їх використання, суд відхиляє. Так, згідно відповіді № 122-148 від 01.07.2016 року договори між ПАТ «Дніпроспецсталь» і авторами корисних моделей, запатентованих під № [NUMBER] та [NUMBER], та угоди щодо розподілу винагороди між співробітниками зазначених вище корисних моделей не укладались. Термін дії патенту на винахід, запатентований під № [NUMBER] сплив 30.10.2008 року, а строк зберігання документів на винахід закінчився у кінці 2013 року (т. 1 а.с. 16), згідно заяви № 2-9/2016-3 від 20.09.2016 року, корисні моделі, запатентовані під № [NUMBER] та № [NUMBER] на території ПАТ «Дніпроспецсталь» не вводились в експлуатацію (а.с. 53), а отже [PERSON] не міг отримувати авторську винагороду за використання корисних моделей, запатентованих під № [NUMBER] та [NUMBER]. Суду також не надані документи, які б підтверджували факт отримання [PERSON] авторської винагороди за використання винаходу, запатентованого під № [NUMBER]. За період з 2013 року по 2015 рік суду не надано доказів виплати авторської винагороди [PERSON] Так, довідка до винаходу № [NUMBER] (т. 1, а.с. 19) містить розрахунки певних показників, в тому числі суми авторської винагороди на 1-го автора, проте дана довідка не підтверджує факту оплати цієї винагороди, а отже сума авторської винагороди за цей період підлягає сплаті позивачу у повному обсязі. Відповідно до висновку експертів № 022-СІВ/16 за результатами проведення комплексної експертизи у сфері інтелектуальної власності у цивільній справі № 332/2731/16-ц від 15.08.2018 року розмір економічного ефекту від впровадження на ПАТ «Дніпроспецсталь» винаходу за патентом № [NUMBER] за період з 2012 року по 2015 рік становить 3327088 гривень 31 копійка. Розмір авторської винагороди, що належить до виплати авторам заявки на ймовірний винахід «[INFO]» від 13.08.1998 р. згідно Договору між ПАТ «Дніпроспецсталь» за період з 2-го півріччя 1996 року по 2015 рік становить 10006545 гривень 28 копійок (т. 3 а.с. 1-58). Надаючи пояснення до зазначеного висновку, представник відповідача, зазначив, що під час проведення експертизи не був врахований Стандарт підприємства Організація патентно-ліцензійної, винахідницької та раціоналізаторської праці (ОС 02 Технічна підготовка виробництва), а саме п. 7.4.6, де зазначено, що розмір авторської винагороди не може перевищувати 5 % від суми розрахованого економічного ефекту за кожен рік використання (т.1 а.с. 101-109, т. 2 а.с. 190-195. Проте, як уже зазначалось, відповідно до договору від 13.08.1998 року завод зобов'язується виплачувати авторам винаходу авторську винагороду за використання винаходу протягом строку дії патенту в розмірі 15% прибутку, отриманого підприємством від його використання, не пізніше 3-х місяців після кожного року використання. Даний пункт договору є чинним, а отже відповідно до ст.ст. 525, 526, 629, 651 ЦК України в нинішній редакції та відповідно до ст.ст. 161, 162 ЦК України в редакції 1963 року є обов'язковим до виконання. Щодо стандарту підприємства, а саме пункту, де мова іде про авторську винагороду, розмір якої не може перевищувати 5 %, то він не підписаний авторами винаходу, а отже вважається односторонньою зміною договору в частині його істотних умов, що є неприпустимим і вважається порушенням норм законодавства, яке регулює договірні відносини. З урахуванням того, що на підставі ч. 2 ст. 264 ЦПК України суд не може виходити за межі позовних вимог, тому із суми, яка заявлена у позові, а саме 1415045, 30 грн., слід відрахувати суму авторської винагороди, яку [PERSON] отримав за життя, а саме 303055,01 грн., що дорівнює 1111990,29 грн., і саме ця сума підлягає стягненню на користь позивача. У своїх запереченнях представник відповідача просила застосувати строк позовної давності до вимог щодо стягнення авторської винагороди з 1998 року по 2012 рік. У свою чергу позивач просила поновити строк позовної давності до цих вимог, зважаючи на те, що вона лише після проведення експертизи у 2018 році дізналась про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № [NUMBER], та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику - [PERSON] Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В п.5 ст.267 ЦК України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У зв'язку із тим, що позивач лише після проведення експертизи у 2018 році дізналась про дійсний економічний ефект від використання заводом винаходу, запатентованого під № [NUMBER], та дійсний розмір авторської винагороди за винахід, який належав до сплати його винахіднику - [PERSON], у розмірі який би складав не 5 % від суми розрахованого економічного ефекту за кожен рік використання, які сплачувалися заводом, а 15%, а отже, саме з цього моменту позивач дізналась про порушення прав її померлого чоловіка. Про таке порушення ані позивач, ані її чоловік - [PERSON] не могли знати до проведення вищезазначеної експертизи, тому суд вважає, що строк позовної давності позивачем не порушений, тому з відповідача Приватного акціонерного товариства «Електрометалургійний завод «Дніпроспецсталь» ім. А.М. Кузьміна» на користь [PERSON] підлягає стягненню авторська винагорода за використання винаходу «[INFO]», запатентованого під [NUMBER] за 1998 - 2014 рік у розмірі 1111990,29 грн. Враховуючи, що суд задовольняє вимоги, заявлені позивачем частково, то відповідно до ст.141 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді сплати судового збору та оплати експертизи підлягають стягненню з відповідача у розмірі 20950,29 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial