Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-20 00:00:00

У серпні 2018 року АТ КБ Приватбанк (далі «позивач») звернулося до суду з позовною заявою до [PERSON] (далі «відповідач») про стягнення заборгованості у розмірі 45 622, 43 грн. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на наступні обставини. Відповідно до укладеного кредитно-заставного договору №DN81ARI7460381 від 20.02.2008 року, відповідач [PERSON] отримала кредит у розмірі\~ 18 520,40 грн. терміном до 18.02.2011 року. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється щомісяця в період сплати. Відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші передбачені договором витрати. У випадку порушення зобовязань, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, оскільки надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідач не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, а також іншими платежами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином, у порушення умов кредитного договору, відповідач зобовязання за вказаним договором не виконав. За розрахунком позивача, [PERSON] станом на 07.06.2018 року. має заборгованість в розмірі 45 622 грн. 43 коп., яка складається з наступного: - 6 800,63 грн. заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 381,89 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом; - 872,47 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; а також штрафи відповідно до Договору: - 35156,85 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; - 250,00 грн. штраф (фіксована частина). - 2 160,59 грн. штраф (процентна складова). Посилаючись на приписи законодавства України, позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за кредитним договором №DN81ARI7460381 від 20.02.2008 року у загальній сумі 45 622,43 грн. та судові витрати у розмірі 1 762,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Надав пояснення, аналогічні, викладеним у позовні заяві, просив позов задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, в якому просив застосувати строк позовної давності та у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Суд, дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення сторін приходить до висновку про те, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини та зміст спірних правовідносин. 20.02.2008 року між позивачем АТ КБ «Приватбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитно-заставний договір №DN81ARI7460381 (далі «договір»), на підставі якого відповідач отримала кредит у розмірі 10934,00 грн., з датою погашення - до 18.02.2011 року (а.с. 6-14). У подальшому розмір кредиту було збільшено до 18 520,40 грн., при цьому дата погашення кредиту була залишена без змін. Проте, відповідач [PERSON] порушила умови договору у звязку з чим утворилася заборгованість перед банком, яка станом на 07.06.2018 року складається з наступного: 6 800,63 грн. заборгованість за кредитом; 381,89 грн. заборгованість по процентах за користування кредитом; 872,47 грн. заборгованість по комісії за користування кредитом; 35156,85 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; 250,00 грн. штраф (фіксована частина) та 2 160,59 грн. штраф (процентна складова). Також судом встановлено, що останній платіж за кредитом відповідачем було внесено 02.11.2009 року у сумі 92,00 грн., із яких 13.11.2009 року 2,25 грн. було утримано комісії, а залишок зараховано на погашення основної кредитної заборгованості (а.с. 5). Вищевказані обставини підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін, а тому відповідно до ч.1 ст.82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того, у відзиві на позовну заяву та у своїх усних поясненнях в судовому засіданні представник позивача просив суд застосувати до вимог позивача позовну давність (а.с. 32-33). Таким чином, зміст спірних правовідносин у даній справі складає стягнення заборгованості за кредитом (тілом кредиту), відсотками, комісії, пенею, а також штрафів (фіксованої частини та процентної складової) після спливу передбаченого договором строку погашення кредиту. Враховуючи, що поняття «строк дії договору» та «строк виконання зобовязання» є відмінними, суд окремо зазначає, що у п.4.4. розділу 4 «Порядок розрахунків» договору сторони встановили порядок погашення заборгованості шляхом сплати щомісячних платежів відповідно до пункту 17.8 договору, до складу якого входять платежі з винагородою (у випадку її наявності, процентом та кредитом). У свою чергу, пунктом 17.8 договору також встановлено зобовязання позичальника сплачувати щомісячні платежі для погашення заборгованості за кредитом, винагородою та процентами за користування ним. Розглядаючи дану цивільну справу суд керується наступними нормами права. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою ЄСПЛ до такого майна відносяться й грошові кошти. У той же час, ЄСПЛ зазначає, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до відповідальності у суді після закінчення певного періоду часу після вчинення правопорушення. Періоди позовної давності, які є звичним явищем у національних правових системах Договірних держав, переслідують декілька цілей, що включають гарантування правової визначеності й остаточності та запобігання порушенню прав відповідачів, які могли би бути ущемлені у разі, якщо би було передбачено, що суди ухвалюють рішення на підставі доказів, які могли стати неповними внаслідок спливу часу» (рішення у справах «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії» від 20 вересня 2011 року, «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства» від 22 жовтня 1996 року). Крім того, національне законодавство України встановлює наступне. Щодо виконання зобов'язання простроченого боржника після спливу строку (терміну) такого виконання. Згідно зі статтею 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати кредит позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит і сплатити проценти. Тобто, зобов'язання з надання кредиту, його повернення та сплати процентів є основним, а зобов'язання зі сплати штрафу та пені є додатковим до основного. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. У відповідності зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов'язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов'язання є його порушенням. Проте у випадку спливу позовної давності заява про захист цивільного права або інтересу приймається судом до розгляду, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини друга та четверта статті 267 ЦК України). Щодо нарахування та стягнення процентів від суми позики (кредиту) після спливу строку кредитування суд зазначає наступне. Відповідно до частини другої статті 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 («Позика») глави 71 («Позика. Кредит. Банківський вклад»), якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. \~ Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, суд\~ вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Щодо перебігу позовної давності за вимогами, що складаються із сукупності прострочених щомісячних зобов'язань та комісії за користування кредитом. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) - тривалістю в один рік (пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). А за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята цієї статті). Оскільки договір встановлює окремі зобов'язання, які деталізують обов'язок відповідача повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування, право позивача вважається порушеним з моменту порушення відповідачем терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов'язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Відтак, за наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Щодо вимог про стягнення неустойки (пені). Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання (ст. 610, п.3 ч.1 ст.611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання (ч.1. ст.549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов'язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов'язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов'язання. Тобто, вона може нараховуватись на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Але відповідно до п.1 ч.2 статті 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (як штрафу, так і пені) застосовується позовна давність в один рік. Відтак, стягнути неустойку (зокрема і пеню незалежно від періоду її нарахування) можна лише у межах спеціальної позовної давності. Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього кодексу. На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення його права. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним з прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки (пені). Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Судом встановлено факт пропуску позивачем позовної давності, зокрема, щодо вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Крім того, оскільки після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, то спливла і позовна давність за вимогою про сплату процентів за цим кредитом. При цьому, оскільки позовна давність до основної вимоги спливла до звернення позивача до суду, вважається, що позовна давність спливла і до додаткової його вимоги про стягнення з відповідача штрафу та пені. Відтак, не може бути стягнута неустойка, нарахована на суму заборгованості за вимогами, щодо яких позовна давність була пропущена. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є й вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки. Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12, висновки щодо застосування якої враховує суд при виборі та застосуванні норми права до спірних правовідносин на підставі ч.4 ст.263 ЦПК України. Висновки суду. З огляду на викладене суд погоджується з аргументами відповідача про те, що позивач пропустив позовну давність, а тому у задоволенні його позовних вимог\~ необхідно відмовити повністю. Правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за кредитом (тілом кредиту), заборгованості по процентам за користування кредитом, заборгованості по комісії за користування кредитом, пені за несвоєчасність виконання зобовязань за договором; штрафу (фіксованої частини), штрафу (процентної складової) у суду немає. Обставин, які б слугували підставою для зупинення або переривання строку позовної давності судом не встановлено. Про поважність пропущення позовної давності позивачем заявлено не було. Щодо судового збору. На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України у звязку з відмовою у задоволенні основних позовних вимог, не підлягають задоволенню й вимоги про покладення на відповідача судових витрат. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed