Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

У серпні місяці 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що 07.06.2017 року ним було укладено договір фінансового лізингу № 170852 з ТОВ «Автотехнікс Україна». За умовами даного договору ТОВ «Автотехнікс Україна» мав придбати у свою власність предмет лізингу транспортний засіб марки «Peugeot Partner», вартістю 17110,27 доларів США, та передати цей транспортний засіб у користування позивача, який, в свою чергу, зобов'язувався сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов договору. На виконання умов вказаного договору [PERSON] було сплачено на рахунок відповідача платіж у розмірі 45 000,00 грн., що підтверджується квитанцією за № QS50417201 від 07.06.2017 року. [PERSON] вважає за необхідне визнати договір фінансового лізингу № 170852 недійсним, тому що договір складений з порушенням чинного законодавства, зокрема ЗУ від 12.05.1991 року № 1023-ХІІ «Про захист прав споживачів», оскільки його умови є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності. Оскільки відповідачем ТОВ «Автотехнікс Україна» було введено його в оману щодо предмету і ціни договору. Крім того, підставою для визнання договору недійсним є і відсутність його нотаріального посвідчення. Згідно умов укладеного договору, при його розірванні лізингоодержувач не може повернути вкладені кошти, що також є порушенням його прав, як споживача. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначили вартості предмета лізингу, не погодили графіку сплати лізингових платежів згідно з додатком 3 до договору, на який робиться посилання у змісті договору фінансового лізингу, однак який до договору не додається. При цьому згідно з пунктом 4.3 договору лізингу, разом з підписаним актом приймання-передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів, який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання-передачі. Таким чином, на момент укладення договору фінансового лізингу лізингоодержувач [PERSON] був позбавлений можливості ознайомитися з обсягом своїх грошових зобов'язань та графіком лізингових платежів, що свідчить про невизначеність загального обсягу грошових зобов'язань лізингоодержувача. Відповідно до пункту 1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За такими зобов'язаннями відповідає продавець. Однак в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, достроково погасити лізингові платежі можна не раніше ніж через 12 календарних місяців після підписання акту приймання-передачі предмета лізингу між лізингодавцем та лізингоодержувачем. За дострокове погашення лізингових платежів у термін до 12 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмета лізингу лізингоодержувач сплачує штраф у розмірі 10% від суми дострокового погашення (пункт 10.14).Просить суд визнати недійсним укладений між ТОВ «Автотехнікс Україна» та [PERSON] договір фінансового лізингу № 170852 від 07.06.2017 року; стягнути з відповідача на користь позивача сплачені грошові кошти у сумі 45000,00 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. У судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали та просять його задовольнити із викладених підстав. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином. Повідомлення про причину неявки в засідання представника відповідача до суду не надійшло, а тому суд вважає за можливе відповідно до п.4 ст. 169 ЦПК України провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши доводи позивача та йог представника, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Матеріалами справи встановлено, що 07.06.2017 року між сторонами укладено договір фінансового лізингу № 170852, відповідно до умов якого відповідач бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу транспортний засіб марки «Peugeot Partner», вартістю 17110,27 доларів США. у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на умовах, передбачених договором, а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору. В п.8.2 договору зазначено, що вартість предмета лізингу на момент укладення даного Договору становить 17110,27 дол. США, що в гривневому еквіваленті складає 450 000,00 грн. Відповідно до п.4.1 Договору, лізингодавець передає у користування предмет лізингу лізигоодержувачу не пізніше 120 робочих днів з дати отримання на поточний рахунок лізингодавця наступних платежів: адміністративного платежу; авансового платежу; комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, оплатити різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. 9 даного договору, або різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених в п.9.6 ст. 9 Договору. На виконання умов договору фінансового лізингу позивач [PERSON] сплатив на користь ТОВ «Автотехнікс Україна» грошові кошти в розмірі 45 000,00 грн., які він вважав авансом за транспортний засіб. В подальшому позивачу стало відомо, що грошові кошти в розмірі 45 000,00 грн. це не аванс, а адміністративний платіж за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору. В розділі «Визначення термінів» Договору зазначено, що адміністративний платіж це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору, незалежно від назви призначення платежу у квитанції на сплату. Відповідно до ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу, строк на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу), розмір лізингових платежів, інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Чинним законодавством чітко передбачено, що послуги з фінансового лізингу можуть надаватися тільки юридичною особою, що має статус фінансової установи та має ліцензію на здійснення лізингових послуг. Частиною 2 ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг» визначено, Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. З наведеного вбачається, що адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Відповідно до п.п. 2 п.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі, коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У п.12.1.договору зазначено, що лізингоодержувач який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю сплатив авансовий внесок та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвати договір, шляхом направлення відповідного листа рекомендованою кореспонденцією на адресу лізингодавця. У строк, встановлений чинним законодавством, лізингодавець розглядає заяву лізингоодержувача та надає письмову відповідь, в якій повідомляє про розірвання договору та про наслідки його розірвання. В такому випадку поверненню підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Дана норма обмежує права споживача передбачені ЗУ «Про захист прав споживачів»; «Про фінансовий лізинг» та ЦК України, зокрема вони не відповідають принципу добросовісності та рівності сторін договору, його положення в цілому містять істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін договору, а тому на шкоду споживача, є несправедливими і порушують вимоги чинного законодавства. Пункти 4 ч.5 ст.11; ч.ч.1-2, п.3 ч.3 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачають, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ч.6 ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Згідно п.14 ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів», нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. Враховуючи положення п.п.2 п.6 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», у разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача: договір може бути визнаним недійсним у цілому. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» №5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Частиною 1 ст. 216 ЦК України встановлено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Крім того, споживач має право на необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця), що передбачено п.4 ч.1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів», підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, позивачу було невірно розтлумачено призначення платежу в розмірі 45000,00 грн., крім того, позивачу не було вірно розтлумачено інформацію щодо предмету лізингу. Порушення цієї норми Закону полягає в тому, що при укладенні з позивачем договору фінансового лізингу відповідач завуалював призначення адміністративного платежу в розмірі 45000,00 гривень під вигляд платежу за договором, який за умовами договору не повертається в жодному випадку та є платою за укладення самого договору. Враховуючи наведене, договір фінансового лізингу №170852 від 07.06.2017 року по своїй природі порушує вимоги ЗУ «Про фінансовий лізинг» та ЗУ «про захист прав споживачів», а тому є несправедливим, порушує принцип добросовісності, умови якого призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягають стягненню понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1 280 грн. На підставі наведеного та

Outcome: approved