Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свій позов мотивує тим, що в 2010 році Білоцерківським міськрайонним судом Київської області розглядалася справа за позовом [PERSON] до неї про розподіл спільного майна. Постановою ВДВС Фастівського МРУЮ б/н від 26 травня 2010 року було накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якої на той час був [PERSON] .. Позивач зазначає, що Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 28 вересня 2010 року у справі № 2-5859/2010 було затверджено мирову угоду, за умовами якої право власності на вищевказану квартиру було визнано за нею, у зв`язку з чим 03 листопада 2010 року, вона зареєструвала право державної власності за собою. Зазначає, що згодом з`ясувалося, що судом при затвердженні мирової угоди та винесенні ухвали, не було знято арешт з даної квартири. Разом з тим зазначила, що станом на 02 січня 2020 року у відділі ДВС виконавчих проваджень відносно неї та її колишнього чоловіка [PERSON] не перебуває. Тому, у зв`язку із порушенням її прав на вільне користування та розпорядження власним майном, вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся вчасно та належним чином. Направив до суду клопотання, в якому просив суд розглянути справу без участі державного виконавця та прийняти рішення на розсуд суду. Вислухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, з наступних підстав. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Перевіряючи обставини у справі судом встановлено, що ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2010 року, було визнано мирову угоду, укладену між гр. [PERSON] та гр. [PERSON] . Відповідно до даної мирової угоди за гр. [PERSON] було визнано, серед іншого, право власності на квартиру [ADDRESS] . З мировою угоди від 28 вересня 2010 року вбачається, що сторони просили суд, серед іншого, зняти арешт який був накладений на майно по справі. Між тим, у вищевказаній ухвалі суду питання про зняття арешту з майна не вирішено. 03 листопада 2010 року, гр. [PERSON] на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 28 вересня 2010 року, зареєструвала за собою право приватної власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджено Витягом про державну реєстрацію прав Комунального підприємства Київської обласної ради «Фастівське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 27863237 від 03 листопада 2010 року. Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 195452193 від 02 січня 2020 року, на підставі\~постанови про\~відкриття виконавчого\~провадження,\~б/,\~26.05.2010,\~ВДВС Фастівського\~МРУЮ, накладено арешт на квартиру [ADDRESS] . Крім того, відповідно до довідки № 15.28-41/17 від 02 січня 2020 року, наданої Фастівським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції України (м. Київ), вбачається, що згідно даних АСВП станом на 02 січня 2020 року, на виконанні у відділі не перебувають будь-які виконавчі провадження, де стороною є [PERSON] та [PERSON] . Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. ст. 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимоги позивача, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Така позиція викладена в постанові Верховного Суду України №6-26цс13 від 15 травня 2013 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для суду. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. У разі виявлення порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом, арешт з майна боржника знімається згідно з постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. На сьогодні позивач має намір вільно користуватися та розпоряджатися належним їй майном, проте через наявність арешту позбавлена можливості це зробити. Таким чином, арешт накладений на майно порушує право власності позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до положень ч. 1, ч. 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановлено сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Даючи юридичну оцінку зібраним по справі доказам, суд приходить до висновку, що позивач довела ті обставини, на які посилалася як на підставу своїх позовних вимог. Таким чином, виходячи з вищевикладеного, з метою захисту порушеного права власності позивача, внаслідок чого вона позбавлена змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: approved