Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення права користування жилим приміщенням шляхом зняття з реєстраційного обліку, в обґрунтування якого вказує, що вона є власником 1/3 частини квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 25 грудня 2001 року. Відповідач [PERSON] [INFO], жодного дня за місцем реєстрації не проживав, не сплачував квартирну плату, комунальні послуги, не ніс витрат пов'язаних з утриманням житлового приміщення. На теперішній час місце проживання відповідача не відомо. З вини відповідача позивачка вимушена сплачувати комунальні платежі за користування водопостачанням та інші послуги з урахуванням всіх зареєстрованих осіб, що вимушує її нести додаткові фінансові витрати. З урахуванням того, що відповідач не проживає за місцем реєстрації, позивачка просить визнати відповідача - [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилася,надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути без її участі, позовні вимоги просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином та своєчасно у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку вищевикладеним, на підставі ст.224 ЦПК України, за згодою представника позивача,суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши всі представлені докази в сукупності, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до вимог ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Судом встановлено, що позивач є власником 1/3 частини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], на підставі договору дарування від 25 грудня 2001 року. Згідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] без жодних поважних причин з моменту реєстрації не мешкає в квартирі, особисті речі в квартирі відсутні, оплату за комунальні послуги не здійснює. Таким чином, проаналізувавши у сукупності надані докази в обґрунтування позовних вимог, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню, шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування жилим приміщенням та зняття його з реєстраційного обліку з частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved