Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

У серпні 2013р. позивач звернувся до суду з даним позовом. Посилався на те, що 3 квітня 2006р. відповідачу був наданий кредит в сумі 2936,69 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості. Згідно з умовами кредитного договору, який складається із заяви та Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» позичальник повинен щомісяця надавати банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Відповідач зобов'язання належним чином не виконував, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку позивач просив стягнути з відповідача у сумі 33 784,44 грн., з яких 2233, 89 грн. заборгованість за кредитом, 10952,19 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 873, 39 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1584, 97 грн. штраф (процентна складова). Заочним рішенням Ленінського районного суду міста Донецька від 29 жовтня 2013р. у задоволенні позову відмовлено у зв'язку із пропуском строку позовної давності. У апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення суду, посилаючись на його незаконність, необґрунтованість, порушення та неправильне застосування норм матеріального і процесуального закону та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема, апелянт зазначає, що суд помилково застосував загальну позовну давність до правовідносин, що склались між сторонами. Зобов'язання не виконане, отже не припинилось, тому позивач звернувся до суду в межах позовної давності. Крім того, буквальний зміст положень ч. ч. 3,4 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд застосував саме ці норми ЦК України, але відмовив у позові без відповідної заяви відповідача, зробленої під час розгляду справи в суді першої інстанції. Суд не врахував, що відповідач до цього часу користується грошовими коштами банку, відповідно термін дії договору не припиняється і тому правовідносини продовжуються. В засіданні апеляційного суду представник апелянта Бондаренко Д.Ю. підтримав апеляційну скаргу та наполягав на її задоволенні. Відповідач в засідання апеляційного суду не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений, що підтверджено розпискою про вручення йому 1.02.2014р. судової повістки. Заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду слід скасувати з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що позивач пропустив строк позовної давності, визначений договором у 5 років та позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від заяви сторони у спорі. З вказаним висновком суду погодитись неможливо, оскільки він зроблений з порушенням вимог матеріального закону. Так, із справи вбачається, що 3.04.2006р. між ЗАТ Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір, який складається із заяви позичальника № DNH4 KP 99690329, підписаної відповідачем 3.04.2006р. та Умов надання споживчого кредиту фізичним особам і Тарифів. За умовами договору відповідачу надано строковий кредит для розрахунку за товар - мобільний телефон GSM SAMSUNG D 720 вартістю 2259 грн. та сплати комісії банку та ТОВ «Приват кредит» за консультативні послуги, у загальній сумі 2 936,70 грн. на строк 18 місяців по 3.10.2007р. включно, з умовою сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09% у місяць на суму залишку заборгованості по кредиту в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в обумовлені у заяві та умовах надання споживчого кредиту фізичним особам строки, а також строком дії, яка зазначена в умовах. Погашення зобов'язання здійснюється щомісяця, в період сплати з 3 по 10 числа кожного місяця позичальник повинен надати банку грошові кошти (щомісячний платіж) у сумі 107,94 грн. для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісією, а також інші витрати згідно умов. Згідно з п. 3.2.9 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт») позичальник зобов'язується повністю повернути кредит до дати, зазначеної у заяві. При непогашенні кредиту в строки, зазначені в заяві, заборгованість в частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється відповідно до п.4.2 цих умов з дати виникнення простроченої заборгованості. Пунктом 4.2 Умов визначено, що згідно ст. 212 ЦК України, при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.3.3 даних умов, позивальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі від розміру, зазначеному у тарифах та заяві. Розраховані відповідно до цього пункту Умов відсотки сплачуються позичальником окремо понад зазначену у заяві суму щомісячного платежу по кредиту, разом з несплаченим залишком попереднього щомісячного платежу. У заяві позичальника № DNH4 KP 99690329, підписаній відповідачем зазначено, що згідно п.4.2 Умов при порушенні позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом у розмірі 6% на місяць, розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 4.7 Умов при непогашенні кредиту в строки, установлені у заяві і п.п.3.2.2, 3.3.3 даних умов, заборгованість у частині вчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простроченій сумі кредиту нарахування відсотків здійснюється згідно п.4.2 даних Умов з дати виникнення простроченої заборгованості. Пунктом 5.1 Умов визначено, що при порушенні позичальником будь -якого із зобов'язань, передбачених заявою та п.п.3.2.2, 3.2.3 даних умов , банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожен день прострочки платежу. Згідно з п.5.3 Умов при порушенні позичальником строків платежів по будь -якому з грошових зобов'язань, передбачених договором більше ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500 грн. +5% від суми заборгованості. Згідно з пунктом 5.5 Умов термін позовної давності по вимогам про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, винагороди, неустойки - пені, штрафів за даним договором встановлюється сторонами у 5 років. Відповідачем умови договору виконувались не у повному обсязі, утворилась заборгованість, яка станом на 29.07.2013р. становить 33 784,44 грн., з яких 2233, 89 грн. заборгованість за кредитом, 10952,19 грн. заборгованість по процентам за користування кредитом, 18 873, 39 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до пункту 2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. штраф (фіксована частина) та 1584, 97 грн. штраф (процентна складова). Розмір заборгованості підтверджений наданим банком розрахунком. Згідно із ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 1 ст. 261 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, а частиною 5 цієї статті передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Договором, зокрема, заявою позичальника встановлено строк його виконання, а саме визначено, що кредит строковий, на 18 місяців, до 3.10.2007р. Зі спливом цього строку почався перебіг позовної давності, яка договором, зокрема, пунктом 5.5 визначена у 5 років. Отже, 4.10.2012р. сплив строк позовної давності і суд правильно прийшов до висновку про те, що позивач, звернувшись із даним позовом 13.08.2013р. пропустив строк позовної давності. Згідно із частинами 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У даній справі відповідач в судові засідання, що призначались на 9 вересня 2013р., 23 вересня 2013р, 15 та 29 жовтня 2013р. не з'явився, судові повістки отримував, що підтверджено наявними у справі розписками про вручення поштових відправлень, заперечень на позов та заяви про застосування строку позовної давності не подав. Застосовуючи наслідки спливу строку позовної давності без заяви відповідача суд виходив із того, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Частина 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачає, що кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Правила про заборону вимагати повернення кредиту, строк давності якого минув, ця норма не містить. Частиною 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що якщо кредитодавець у позасудовому порядку або до судового провадження звертається з вимогою про повернення споживчого кредиту або погашення іншого боргового зобов'язання споживача, кредитодавець не може у будь-який спосіб вимагати будь-якої плати або винагороди від споживача за таке звернення. При цьому кредитодавцю забороняється ( у числі ряду інших дій) вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно з правовою позицією, висловленою 20 листопада 2013р. Верховним Судом України у справі №2-136 цс13, пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному зв'язку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. ЦК України не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням позовної давності. Згідно з ч.1 ст. 360 -7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Оскільки позовна давність застосовується лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а відповідачем такої заяви зроблено не було, підстав для застосування наслідків пропуску строку позовної давності немає. За вказаних обставин, судом неправильно застосовано матеріальний закон, тому рішення слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову, оскільки встановлено, що зобов'язання відповідачем зі сплати кредиту у порядку, встановленому договором, не виконано. Із розрахунку, наданого банком, вбачається, що заборгованість за кредитом становить 2233, 89 грн., за процентами за користування кредитом 10 592, 19 грн., пеня нарахована в сумі 18 873, 39 грн., також нараховано штраф (фіксована частина) 500 грн. та штраф (відсоток від суми заборгованості 1584,97 грн.). В частині вимог про стягнення заборгованості за кредитом в сумі 2233,89 грн. та заборгованості за відсотками в сумі 10 592,19 грн. позов підлягає задоволенню у розмірі, заявленому позивачем, оскільки підтверджений наданими позивачем письмовими доказами, а саме, копіями заяви позичальника, Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») («Стандарт»), розрахунком заборгованості. Згідно з ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Збитками є неповернений позивачу кредит в сумі 2233, 89 грн. та проценти за користування кредитом 10 592, 19 грн., всього 12 826,08 грн., отже неустойка у вигляді пені значно перевищує розмір збитків. Апеляційний суд також враховує інші обставини, які мають істотне значення, а саме, ту обставину, що позивач протягом 6 років після настання строку виконання зобов'язання не звертався ні до відповідача у позасудовому порядку, ні до суду, та нараховував проценти за користування кредитними коштами, внаслідок чого, проценти більше, ніж у 4 рази перевищують розмір тіла кредиту. За вказаних обставин, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати ч.3 ст. 551 ЦК України та зменшити розмір неустойки до 12 800 грн. Також позивачем невірно нарахований штраф (відсоток від суми заборгованості), передбачений п. 5,3 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт) оскільки він нарахований на суму заборгованості за тілом кредиту, відсотками та на суму пені. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. За змістом зазначеної норми закону пеня і штраф, як різновиди неустойки, обчислюються у відсотках саме від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, можливість нарахування одного виду неустойки на інший виключається. Тому підлягає стягненню штраф в сумі 500 грн. та 641,30 грн. (5% від суми заборгованості за тілом кредиту та за відсотками - від 12 826,08 грн.). Таким чином, апеляційну скаргу слід задовольнити частково, рішення суду скасувати та частково задовольнити позов і стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитом в сумі 2 233,89 грн., заборгованість за відсотками в сумі 10 592,19 грн., пеню в сумі 12 800 грн., штрафи 500 грн. та 641,30 грн. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, слід стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на сплату судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог. Позовні вимоги були заявлені на суму 33 784,44 грн., задовольняються на суму 26 767,38 грн., тобто на 79,2%. Судовий збір позивачем сплачений за подання позову 337,84 грн. та за апеляційну скаргу 188,92 грн., всього 526,76 грн., 79,2% від цієї суми становить 417,19 грн., витрати позивача у цій сумі підлягають відшкодуванню позивачем відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. Згідно з п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для скасування рішення та ухвалення нового рішення.

Outcome: partial