Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-06 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернулась в суд з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області про визнання за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що з 1992 року вона проживала у будинку за адресою: [ADDRESS] , який належав її родичу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 07.06.1985 року, однак останній [INFO] помер. 20.03.1990 року спадкоємцями [PERSON] (відомості їй не відомі) зазначений будинок з господарськими будівлями було передано на баланс Старокостянтинівської ЖЕК. Виконавчим комітетом Старокостянтинівської міської ради 17.06.1992 року було прийнято рішення за № 123 про продажу позивачці в особисту власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,3 кв.м. 24.06.1992 року нею було сплачено кошти в сумі 3920 крб. на рахунок виконавчого комітету, однак договір купівлі-продажу оформлено не було Позивачка в судове засідання не з`явилася та звернулася до суду з письмовою заявою, в якій позов підтримала, просить його задовольнити та розглядати справу за її відсутності. Відповідач повідомлений про дату, час і місце розгляду справи належним чином, його представник у судове засідання не з`явився та подав заяву, в якій під час розгляду справи покладається на думку суду. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши докази у справі, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 07.06.1985 року [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Старокостянтинівською державною нотаріальною конторою р/№1771 і записано в реєстрову книгу 20.06.1985 року за № 1535, зареєстровано право особистої власності домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] в м. Києві. Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 22.05.1992 року за № 118 відповідно до акту від 20.05.1990 року будинок по [ADDRESS] передано на баланс Старокостянтинівської ЖЕК. Рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 17.06.1992 року було прийнято рішення за № 123 про продаж [PERSON] в особисту власність квартиру [ADDRESS] загальною площею 49,3 кв.м. 24.06.1992 року [PERSON] було сплачено кошти в сумі 3920 крб. на рахунок виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради, однак договір купівлі-продажу оформлено не було. Зазначені обставини підтверджуються: свідоцтвом про смерть [PERSON] серії [NUMBER] від 05.02.1990 року; технічним паспортом на садибний житловий будинок; довідками Старокостянтинівського БТІ; рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 22.05.1992 року за № 118; актом від 20.03.1990 року; рішенням виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради від 17.06.1992 року; квитанцією від 24.06.1992 року; довідкою про склад сім`ї; оціночним актом. Відповідно до ч.3 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Згідно з технічним паспортом на квартиру, виготовленим Старокостянтинівським БТІ, вказане житло є квартирою у житловому будинку, не відноситься до об`єктів, що не підпадають приватизації згідно з ч.2 ст.2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно ст.328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. У частині першій статті 344 ЦК України передбачено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України та п.9 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» інститут набувальної давності базується на сукупності таких обставин: тривалого добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном як своїм власним. Тривалість володіння передбачає, що має закінчитися визначений законодавством строк перебування речі у володінні певної особи. Відкритість та безперервність володіння теж є необхідними умовами для набуття права власності за набувальною давністю і означають, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, а також те, що протягом зазначеного в законі строку володілець не вчиняв дій, що свідчили б про визнання ним обов`язку повернути річ власнику, а також йому не пред`являвся правомочною особою позов про повернення майна. Володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Враховуючи, що позивачка відкрито, безперервно більше десяти років володіє та користується житловим будиноком з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , яка не має власника, вона має право на визнання за нею право власності на зазначений житловий будинок за набувальною давністю.

Outcome: approved