Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просив визнати за ним право власності на 44/100 частин житлового будинку, загальною площею 127,77 кв.м, за адресою: [ADDRESS] та право власності на 44/100 частки земельної ділянки від площі 0,0497 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель. В обґрунтування позовних вимог зазначено про те, що [INFO] померла його мати [PERSON], 1922 року народження, яка проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина на рухоме та нерухоме майно, що належало їй на праві особистої приватної власності. У тому числі і на частину житлового будинку, загальною площею 127,7 кв.м. та частину земельної ділянки , кадастровий номер [NUMBER], площею 0,0497 га, які розташовані за адресою: [ADDRESS], що залишилися їй після смерті її чоловіка та батька позивача та відповідача [PERSON], який помер [INFO]. Однак за свого життя мати позивача [PERSON] державну реєстрацію своїх прав на отримане у спадок після смерті свого чоловіка майно не оформила. У встановлений чинним законодавством строк позивач та його брат [PERSON], як спадкоємці першої черги після смерті їх матері [PERSON], звернулися до Другої київської державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, у тому числі і зазначені вище частини житлового будинку та земельної ділянки. 10 травня 2016 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки від площі 0,0497 та, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель у спільну приватну власність з [PERSON], що належала [PERSON], чоловікові померлої, який помер [INFO], спадкоємицею якого була його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, у зв'язку з відсутністю встановлених часток між власниками землі у правовстановлюючому документі - Державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. У зв'язку із захистом своїх прав позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з даним позовом. У судовому засідання позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач не заперечував проти задоволення позовних вимог. Представник третьої особи Другої київської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом належним чином, подано заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [INFO] померла мати позивача [PERSON], 1922 року народження, яка проживала і була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Після її смерті відкрилася спадщина на рухоме та нерухоме майно, що належало їй на праві особистої приватної власності. У тому числі відкрилася спадщина і на належну їй частку земельної ділянки, кадастровий номер [NUMBER], площею, 0,0497 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] та на частку житлового будинку, загальною площею 127,7 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповіту, виданого 25.05.2006 р. державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Литвиненко Л.В., 88/100 частин житлового будинку що розташований за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] після смерті ї чоловіка [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до договору дарування, посвідченого 04.09.1984 р. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Мотицькою С.А. та зареєстрованого в київському міському БТІ за № 20464 від 10.09.1984 р. 12/100 частин житлового будинку належать [PERSON] Згідно державних актів на право приватної власності на землю серії [NUMBER] р. виданого 27.09.2000 р. Київською міською радою [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 07.07.1998 р. за № 65, земельна ділянка належала на праві спільної власності відповідачу [PERSON] та батьку позивача та відповідача [PERSON], який помер [INFO] Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 01.06.2017 р. за позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа Друга київська державна нотаріальна контора про визнання права власності на нерухоме майно визнано за [PERSON] право власності на 56/100 частки земельної ділянки від площі 0,0497 га, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилового будинку і господарських будівель. 10 травня 2016 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори Костенко Л.Ю. винесено постанову про відмову у видачі [PERSON] та [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на частку земельної ділянки від площі 0,0497 та, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована за адресою:[ADDRESS], цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель у спільну приватну власність з [PERSON], що належала [PERSON], чоловікові померлої, який помер [INFO], спадкоємицею якого була його дружина [PERSON], яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, у зв'язку з відсутністю встановлених часток між власниками землі у правовстановлюючому документі - Державному акті на право приватної власності на землю серії [NUMBER] (а.с.10). За свого життя мати [PERSON] державну реєстрацію своїх прав на отримане у спадок майно, а саме 88/100 частин житлового будинку під номером [ADDRESS], не оформила. Відповідно до чч.1,2 ст. 78 ЗК України, право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій ст. 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Аналогічними за змістом нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема, придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, прийняття спадщини. Частина четверта ст. 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Аналіз змісту норм ст. 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст. 120 ЗК України у поєднанні з нормою ст. 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласниками), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної власності. Право спільної власності вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ст. 357 ЦК України встановлено, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до положень ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 Цивільного кодексу України). Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Згідно ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на нерухоме майно, то спадкоємець також не набуває права власності в порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Згідно роз'яснень п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування зі збереженням її цільового призначення, при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільного права та інтересу є визнання права. Згідно ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. На підставі викладеного,

Outcome: approved