Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обгрунтування вимог позивач посилалася на те, що на підставі договору дарування від 31 серпня 2007 року вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. 07 березня 2008 року її донька, [PERSON], уклала шлюб із [PERSON], у зв'язку із чим вона надала дозвіл відповідачу вселитися до належного їй на праві власності будинку та зареєструвати своє місце проживання. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. На протязі останніх шести місяців відповідач не проживає в будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], не сплачує платежів за надані комунальні послуги, не несе витрат за його утримання, в добровільному порядку з реєстрації не знімається. Оскільки, відповідач не є членом її сім'ї, а його реєстрація за вказаною адресою створює їй, як власнику, перешкоди у вільному користуванні та розпорядженні її нерухомим майном, звернулася до суду із вказаним позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, у якій вказала, що позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує та просила провести розгляд справи без її участі. Відповідач [PERSON] до суду повторно не з'явився, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Зі згоди позивача суд виносить рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Броварського бюро технічної інвентаризації № 16166051 від 04 жовтня 2007 року. Вказана квартира належить їй на підставі договору дарування будинку від 31 серпня 2007 року посвідченого приватним нотаріусом Броварського районного нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 9347. 07 березня 2008 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER], виданим Виконкомом Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області. Згідно із відміткою на цьому ж свідоцтві, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано на підставі рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 17 грудня 2012 року. Із довідки № 551 від 07 липня 2014 року, виданої Виконавчим комітетом Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області вбачається, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], належить [PERSON] В даний час, [PERSON] у цьому ж будинку зареєстрований, але в ньому не проживає. Вказане, також, підтверджується актами обстеження за місцем проживання [PERSON], від 03 липня та 20 вересня 2014 року, складеними депутатом Рожнівської сільської ради Броварського району Київської області Бещуком А.А., про те, що обстеженням місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS], у будинку, який належить [PERSON], встановлено, що фактично [PERSON] в ньому не проживає з 06 січня 2014 року. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пленум Верховного Суду України у п. п. 26, 27 постанови № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснив, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (ст. ст. 58, 59 ЦПК України) в порядку, передбаченому ст. ст. 85, 187, 189 ЦПК України. За змістом ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що ґрунтують вимоги і заперечення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушим. Згідно із ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно із ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 150 ЖК України, передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом уразі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши зібрані у судовому засіданні докази у їх сукупності, враховуючи, що реєстрація відповідача у житловому будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] перешкоджає позивачу [PERSON] вільно володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, суд дійшов висновку про задоволення позову шляхом визнання [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням. На підставі викладного та

Outcome: approved