Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-04 00:00:00

У серпні 2013 року [PERSON].(надалі - позивач) звернувся у Голосіївський районний суд міста Києва із вищеозначеним позовом до ПАТ КБ «Приватбанк» (надалі - відповідач, Банк) посилаючись при цьому на наступне. Позивач стверджує у своїй позовній заяві, що 11 серпня 2008 року ним було підписано із відповідачем Кредитно-заставний договір №К2НСАЕ00000436 (надалі договір) згідно з умовами якого Банк зобов'язався надати кредит у сумі 19182,77 доларів США для купівлі автомобілю. Проте, позивач стверджує, що відповідач фактично кошти не передав та не перерахував, а відтак, договір є неукладеним, а тому просить суд визнати даний договір визнати недійсним. При цьому стверджує, що є власником автомобіля Volkswagen T4 і набув його у власність до підписання кредитно-заставного договору. В судовому засіданні позивач позов підтримав з мотивів викладених у ньому і наполягав на задоволенні позову, а саме - визнати договір недійсним з підстав його неукладеності. Представник відповідача категорично заперечував у задоволенні позову позилаючись на його безпідставність і необґрунтованість, просив у задоволенні позову відмовити. Вислухавши пояснення позивача та представника відповідача, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов до висновків про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позивних вимог. Судом встановлено, що 11 серпня 2008 року між позивачем та відповідачем було укладено Кредитно-заставний договір №К2НСАЕ00000436. Позивач в судовому засіданні визнав факт підписання та укладання такого договору. Згідно з умовами даного договору відповідно до п.2.1. та п.2.2. Банк (відповідач) зобов'язується надати позивачу (позичальнику) кредит у розмірі та на умовах визначених у договорі, а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використати та повернути кредит і сплатити проценти за користування кредитом,а також інші платежі відповідно до умов договору. Кредит надається на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання. Для забезпечення повного і своєчасного виконання позичальником зобов'язань за договором, позичальник надає Банку предмет застави в заставу. Відповідно до п.3.3 договору сторони погодили варіаційний механізм видачі кредиту: видача кредиту шляхом перерахування продавцю автомобіля коштів за автомобіль (як це передбачено п.17.4), або видача кредиту готівкою через касу Банку; або видача кредиту, перерахувавши відповідні кошти на рахунок позичальника. Проте позивач в судовому засіданні, наполягаючи на визнанні договору недійсним внаслідок неукладеності заявив, що відповідач своїх договірних зобов'язань не виконав та кредит не видав. При цьому позивач ухилився від прямої відповіді на питання чи отримував він готівку у касі банку, відмовившись відповідати на таке питання. Судом встановлено, що кредитно-заставний договір станом на день розгляду справи, укладений між відповідачем та позивачм недійсним не визнавався та не оспорювався сторонами цього договору у встановленому законом порядку, відтак суд виходить із презумпції його чинності та належності. Відповідно до ст.204 ЦК України, що визначає презумпцію правомірності правочину, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. В судовому засіданні було досліджено Заяву на видачу готівки №07 від 11 серпня 2008 року, у якій у якості «одержувача» зазначено прізвище позивача та наявний його підпис. Позивач із посиланням на матеріали судової практики стверджує, що заява на видачу готівки не є належним доказом отримання коштів, а є лише документом, що свідчить про намір отримання коштів, а не про факт такого отримання. При цьому позивач ані спростовує, ані підтверджує своїми поясненнями факт отримання коштів, ухиляючись від відповіді на таке питання. В той же час доводи позивача не знаходять свого підтвердження матеріалами справи. Суд вважає, що у даному конкретному випадку правозастосування досліджені докази у їх сукупності дозволяють дійти до категоричного висновку про необґрунтованість тверджень позивача. Так, окрім заяви про видачу готівки судом було досліджено: поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВС/0858671, який було укладено 12.08.2008 року, тобто наступного дня після укладання кредитно-заставного договору, згідно з умовами якого об'єктом страхування є автомобіль Volkswagen T4, з метою придбання якого було укладено кредитно-заставний договір; також було досліджено договір страхування наземного транспорту від 11.08.2008р., об'єктом страхування якого також є зазначений автомобіль. Судом досліджено Акт перевірки предмету застави від 11.08.2008 року підписаний у тому числі позивачем, з якого випливає, що об'єктом застави є саме автомобіль Volkswagen T4, № кузова [NUMBER]; Сертифікат [NUMBER] на придбання автомобіля Volkswagen T4 на якому також міститься підпис позивача [PERSON] Окрім того, судом також взято до уваги у сукупності з іншими доказами і Заяву про повний розрахунок, яка була підписана позивачем [PERSON] та продавцем автомобіля [PERSON] і датована 11.08.2008, тобто датою підписання заяви на видачу готівки. Тією ж датою між продавцем і покупцем автомобіля підписано і Акт прийому-передачі, з якого вбачається, що продавець одержав грошові кошти готівкою у доларах США. Також судом було досліджено технічний паспорт на автомобіль Volkswagen T4, № кузова [NUMBER] виданий УДАІ ВРЕВ-12 08.08.2008 року. У технічному паспорті вбачається особлива відмітка, а саме наявність кредиту «Приватбанку». Твердження позивача про неукладеність кредитно-заставного договору внаслідок того, що технічний паспорт на автомобіль було видано раніше аніж підписано кредитно-заставний договір суд не бере до уваги, оскільки оформлення державної реєстрації транспортного засобу у певний проміжок часу не перебуває у причиново-наслідковому зв'язку із фактом укладення виконання договірних зобов'язань за кредитно-заставним договором. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, суд оцінюючи в сукупності пояснення учасників судового засідання і докази досліджені в ході судового розгляду вважає, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження і в обґрунтування такого висновку суду покладаються усі докази і пояснення у їх сукупності, які на переконання суду не залишають місця для гіпотетичної оцінки фактів, а в повній мірі і цілком, надають суду можливість дійти категоричного висновку про необхідність констатувати не доведеність позовних вимог. Не відповідають дійсності і твердження позивача про відсутність правовідносин застави між ним та відповідачем. Із кредитно заставного договору №K2HAE00000436 від 11 серпня 2008 року вбачається, що між Банком та Позичальником врегульовані правовідносини застави розділах 8-13 даного договору. Положеннями ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України,визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Разом з цим суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що свої зобов'язання за кредитно-заставним договором відповідач виконав. В свою чергу, згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Положеннями ч. 1 ст. 527 ЦК України визначено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Окрім того, суд зазначає, що позивач звернувся не у спосіб захисту права передбачений цивільним законодавством України. Відповідно до ст.4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси у спосіб, визначений законами України. Ст.16 Цивільного кодексу України унормовує способи захисту цивільних прав та інтересів і такого способу захисту цивільного права як визнання договору недійсним внаслідок його неукладеності цивільним законодавством не передбачено, оскільки неукладений правочин не тягне будь-яких юридичних наслідків, а отже не потребує визнання його недійсним. Таким чином, суд дійшов до висновку про необхідність відмовити позивачу у задоволенні позову На підставі ст.cт. 1-5, 8, 10, 11, 26, 27, 30, 60, 109, 118, 119, 208-209, 212-215ЦПК України, суд -

Outcome: dismissed