Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому після уточнення просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя та стягнути з відповідача судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що з 29.08.1997 року перебувала в шлюбі з відповідачем - [PERSON], від якого мають сина - [PERSON], [INFO]. 14.06.2005 року сторони за спільні кошти придбали за договором купівлі-продажу житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]. Ціна будинку складала 160000,00 грн. У вказаному будинку [PERSON], [PERSON] та їх син проживали у вищевказаному будинку. На теперішній час родина розпалась, у зв'язку з чим позивач з сином була змушена переїхати до батьків за адресою: [ADDRESS], де і мешкає зараз. [PERSON] вважає житловий будинок за адресою: [ADDRESS] з надвірними будівлями спільною сумісною власністю, тому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, зазначили, що до реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] проживав разом зі своєю матір'ю [PERSON] проживав у квартирі [ADDRESS], яка була приватизована відповідачем та його матір'ю. Після цього зареєстровано їх право власності на вказану квартиру. У 2005 році [PERSON] разом з [PERSON] вирішили продати належну їм квартиру та придбати житловий будинок. Після пошуку покупця на квартиру та підбору варіанта житлового будинку, в один день було вчинено два правочини. 14.06.2005 року у приватного нотаріуса ХМНО Малікової О.К. укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з другого. Вартість квартири склала 160650 грн. Після цього, того ж дня між [PERSON] з одного боку та [PERSON] - з другого, укладений договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS], вартість будинку склала 132600 грн. Таким чином, будинок, на 1/2 частку якого просить визнати право власності позивач, був придбаний за грошові кошти, які були особистою приватною власністю [PERSON] та [PERSON] Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримала позицію відповідача та зазначила, що спірний будинок дійсно купувався за кошти, які були отримані від їх з сином квартири, та належали особисто їм. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали цивільної справи, дійшов наступного висновку. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.08.1997 року. 24.06.2005 року сторони придбали житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно копії договору купівлі-продажу № 4339 від 14.06.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Маліковою О.К., [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] за суму 132600 гривень. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статті 69,70 СК України передбачають можливість поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя в рівних частках. Дружина, чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України, ч. 1 ст. 60 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно до. п. 24 вищевказаної постанови Пленуму не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте під час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, які були особистою власністю кожного з них. За правилами ч.3 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених ЗК України. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя (постанова Верховного Суду України від 25 листопада 2015 року №6-2333цс15). Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, виданого центром приватизації державного житлового фонду 03.03.1999 року, реєстраційним номер № 1-99-160414, зареєстрованого в Харківському міському бюро технічної інвентаризації 18.03.1999 року, реєстр № П-1-32493, належала квартира [ADDRESS]. Відповідно до Договору купівлі-продажу № 4334 від 14.06.2005 року [PERSON] та [PERSON] продали вищевказану квартиру [PERSON] за 160650 грн. Того ж дня [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS], вартість будинку склала 132600 грн., що підтверджується Договором купівлі-продажу № 4339 від 14.06.2005 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] За таких обставин, суд дійшов висновку, що спірний будинок був придбаний за кошти, які належали [PERSON] та були його особистою власністю, оскільки були отримані від продажу квартири, яка належала відповідачу на праві спільної сумісної власності з його матір'ю [PERSON] Таким чином, житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] був набутий [PERSON] у власність під час шлюбу, однак за кошти, які належали особисто відповідачу, тому суд, виходячи із положень ч. 3 ст. 60 СК України, та врахувавши правові висновки Верховного Суду України, дійшов висновку про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю сторін та не підлягає поділу між ними в рівних частках. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] На підставі викладеного,

Outcome: dismissed