Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-29 00:00:00

У серпні 2016 р. [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні дочки [PERSON] та сина [PERSON], визначенні способів його участі у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Позов обґрунтований такими обставинами. [PERSON] та [PERSON] є батьками двох малолітніх дітей: дочки [PERSON], [INFO], та сина [PERSON], [INFO]. У липні 2015 р. шлюб сторін розірвано, більше трьох років вони проживають окремо. Діти мешкають разом з матір'ю, яка перешкоджає батьку спілкуватися з ними та брати участь у їх вихованні. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 137 від 10.03.2016 встановлено графік спілкування батька з дітьми, а саме: щосереди з 16-00 до 19-00 год.; І та ІІІ п'ятниці місяця з 18-00 год. до 15-00 год. неділі; під час літніх канікул - протягом перших десяти днів щомісяця; другу половину осінніх, зимових, весняних канікул. Зазначене розпорядження набрало законної сили, а тому є обов'язковим для виконання. Незважаючи на це відповідач усіляко уникає його виконання, не дає позивачу можливості бачитися з двома дітьми і займатися їх вихованням. Посилаючись на вищевикладені обставини, [PERSON] просив зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди у вихованні дітей та надавати йому можливість спілкуватися з дітьми та виховувати їх згідно способу участі, визначеному у розпорядженні Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 137 від 10 березня 2016 р. Під час розгляду справи позивач змінив предмет позову, заявивши остаточні вимоги про зобов'язання [PERSON] не чинити дії щодо перешкоджання йому у вихованні дочки [PERSON] та сина [PERSON], передавати йому дітей у дні та години, визначені розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації № 137 від 10 березня 2016 р., встановити в перші два місяці з дати набрання рішенням законної сили порядок виконання вищевказаного розпорядження, відповідно до якого впродовж першого місяця зустрічі батька з дочкою [PERSON] проводити в присутності матері та психолога [PERSON] без ночівлі дочки в житловому приміщенні батька, впродовж другого місяця зустрічі батька з дочкою проводити в присутності психолога [PERSON] без присутності матері, без ночівлі дочки в житловому приміщенні батька, зобов'язання [PERSON] впродовж першого місяцяз дати набрання рішенням законної сили відвідувати разом з дочкою та сином Міський центр дитини Служби у справах дітей Київської міської ради для проведення сімейної медіації за участі позивача та зобов'язання її забезпечити особисту явку дитини на заходи медіації. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представники [PERSON] і [PERSON] позов підтримали, просили його задовольнити. Позивач пояснив, що дуже любить своїх дітей, він був присутній при їх народженні і від самого початку турбувався про них, приймав активну участь у їх житті, при цьому діти завжди відповідали йому взаємністю. Проте з моменту припинення спільного проживання відповідачка весь час намагається чинити йому перешкоди у спілкуванні з дочкою та сином: не надає дітей у визначені розпорядженням дні і години, вимагає написання розписок кожного разу, коли він забирає сина, утримує дочку у квартирі і не дає йому можливості спілкуватися з нею. З дочкою він не спілкується з грудня 2015 р., а можливість забирати сина з собою він отримав лише після подачі позову. З приводу інциденту, який мав місце з [PERSON] у листопаді 2015 р., позивач пояснив, що дочка вибігла на дорогу, де їздять машини, а тому його дії були цілком розумними. Представники позивача аргументували свою позицію тим, що відповідачка, маючи вплив на дочку внаслідок спільного проживання, маніпулює нею, фактично розпоряджається її волею і зловживає правом, а усунення батька від виховання дитини шкодить інтересам самої дитини. Вказали, що умова щодо присутності матері та психолога під час побачень батька з дочкою протягом перших двох місяців та участь у заходах медіації буде сприяти більш м'якому вирішенню психологічної проблеми відчуження дитини від батька. Відповідачка [PERSON] та її представник [PERSON] позов не визнали. Відповідачка пояснила, що вона не чинить жодних перешкод у спілкуванні батька з дітьми, а випадки, коли батько у визначені дні не зміг зустрітися з сином, були викликані поважними причинами, а саме: перебуванням дітей на заходах у церковній школі та в дитячому таборі, про що вона позивача заздалегідь попереджала. Що ж стосується дочки, то після певних подій, коли батько чинив на неї тиск, примушуючи поїхати з ним до його подруги, [PERSON] сама не бажає спілкуватися з батьком. Представник відповідачки послався на недоведеність стороною позивача факту вчинення відповідачкою перешкод у спілкуванні з дітьми. За його міркуванням дочка сторін [PERSON] є досить дорослою, щоб мати свою думку з приводу небажання спілкуватися з батьком, і суд не вправі не враховувати цю думку та примушувати дитину робити те, чого вона не хоче. Мати також не може примусити дитину бачитися з батьком, який за півтора року мав можливість, але не зміг чи не захотів налагодити свої стосунки з дочкою. Питання визначення способів участі батька у вихованні дитини повторно розглядалося органом опіки та піклування Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, який надав висновок про доцільність встановлення позивачу часу спілкування з дітьми щосереди з 16-00 до 19-00 год., І та ІІІ п'ятниці місяця з 18-00 год. до 15-00 год. неділі, під час літніх канікул - протягом перших десяти днів щомісяця; другу половину осінніх, зимових, весняних канікул (т. 1 а.с. 114-115, 126). Вислухавши пояснення сторін, їх представників, представника третьої особи, допитавши свідка, заслухавши дитину, психолога та дослідивши письмові докази, суд вважає встановленими такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. З 14 квітня 2006 р. [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у подружжя народилася дочка [PERSON], а [INFO] - син [PERSON] (т. 1 а.с. 8, 9). Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 липня 2015 р., яке набрало законної сили 9 грудня 2015 р., шлюб сторін розірвано (т. 1 а.с. 17-19). Ще до розірвання шлюбу сторони припинили спільне проживання. Наразі позивачка з дітьми мешкає у квартирі її матері за адресою: [ADDRESS], а відповідач - в орендованому житлі за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 10-13). У січні 2016 р. [PERSON] звернувся до служби у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації із заявою про визначення способів його участі у вихованні дітей посилаючись на те, що його колишня дружина чинить йому перешкоди у спілкуванні з ними. Розпорядженням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації від 10 березня 2016 р. № 137 було встановлено такий графік спілкування позивача з дітьми: щосереди з 16-00 до 19-00 год.; І та ІІІ п'ятниці місяця з 18-00 год. до 15-00 год. неділі; під час літніх канікул - протягом перших десяти днів щомісяця; другу половину осінніх, зимових, весняних канікул. Вказаним розпорядженням батька зобов'язано дотримуватись режиму навчання, розвитку та відпочинку дітей, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно матері, а матір - не перешкоджати батьку брати участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними, не допускати протиправних дій та негативних розмов стосовно батька дітей (т. 1 а.с. 16). Позивач стверджує, що відповідачка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування вказуючи, що 17 квітня, 22 травня, 1 червня та 13 липня 2016 р., коли він прибував за адресою проживання дітей, вона та її мати безпідставно відмовляли у побаченні з сином, а з дочкою він взагалі не спілкується з грудня 2015 р. Допитаний на прохання позивача свідок [PERSON], який є першим чоловіком відповідачки і батьком її старшого сина, показав в суді, що двічі був очевидцем як позивач приходив до відповідачки для того, щоб зустрітися з дітьми, але через закриті двері йому було повідомлено, що дітей він сьогодні не побачить, оскільки у них інші плани. Свідок пояснив, що й зі своїм шістнадцятирічним сином [PERSON] він рідко бачиться, оскільки коли він був маленький, мати його переховувала, а зараз також забороняє сину зустрічатися з ним і навіть відповідати на телефонні дзвінки. Наразі син повністю під впливом матері і йому дуже важко з ним спілкуватися. Відповідачка заперечила вчинення позивачу перешкод у спілкуванні з дітьми посилаючись на те, що у вказані дати діти не змогли побачитися з батьком з поважних причин, оскільки перебували на заходах у дитячій недільній церкві та в дитячому таборі, про що вона його заздалегідь попереджала. В інші передбачені графіком дні вона без жодних перешкод надавала і надає позивачу сина, що підтверджується відповідними розписками, а дочка зустрічатися з батьком відмовляється і вплинути на неї вона не може. На підтвердження зазначених доводів стороною позивача надано довідку Церкви християн віри євангельської «Ісус Христос- шлях, правда та життя», відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] відвідують дитячу недільну церкву, де 17 квітня та 22 травня 2017 р. приймали участь у заходах з приводу святкування Паски Христової та Дня Києва (т. 1 а.с. 153). Факт поїздки дітей до дитячого табору у червні 2016 р. позивач визнає, але дії відповідачки, яка самостійно, без погодження з ним, відправила дітей на відпочинок і відмовилася надати інформацію щодо адреси розташування цього табору, вважає такими, що порушують його батьківські права. Водночас доказів на підтвердження поважності причин відмови відповідачки у побаченні батька з сином 17 квітня та 13 липня 2016 р. (т. 1 а.с. 23, 25-26) суду не надано, як не надано і доказів завчасного повідомлення позивача про те, що передбачені графіком зустрічі з дітьми не відбудуться з об'єктивних причин. Суд особисто, в присутності представника органу опіки та піклування, заслухав малолітню [PERSON], яка підтвердила, що відмова від спілкування з батьком є її самостійним рішенням, і це рішення вона не збирається змінювати. [PERSON] пояснила, що перестала спілкуватися з батьком після того як після відвідування дельфінарію він примушував її поїхати до його друга. Вона стомилася і не бажала нікуди їхати, просила відвезти її додому, але батько наполягав. Тоді вона намагалася утікти, але батько її схопив і замкнув в машині. Лише коли вона подзвонила матері, батько відвіз її додому. Пояснюючи своє негативне ставлення до батька, [PERSON] зазначила, що батько ображав і бив маму, сам не хотів працювати, натомість наполягав на виїзді мами на роботу до Канади, погано ставився до її старшого брата [PERSON], був випадок, коли батько душив його, після чого навіть не вибачився за свою поведінку. [PERSON] заявила, що ще два роки назад вона вирішила, що не любить батька і хоче, щоб він зник з їх життя і більше ніколи не турбував. Проте пояснення [PERSON] про події, які стосуються періоду життя однією родиною з батьком, суд не приймає до уваги, оскільки дитина в такому віці, зазвичай, самостійно не може аналізувати різні аспекти поведінки дорослих і давати їм відповідну оцінку, а отже скоріш за все вона ретранслює те, що почула від дорослих. Судом встановлено, що внаслідок вищеописаних подій (після відвідування дельфінарію) у [PERSON] стався нервовий зрив (виник неврозоподібний стан), з проводу чого її мати зверталася за консультаціями до психолога та невролога (т. 1 а.с. 49). Стороною відповідача надано висновок за результатами психологічного обстеження [PERSON] та [PERSON], складений викладачем-дослідником з педагогіки і психології [PERSON] (т. 1 а.с. 154-173). Відповідно до вказаного висновку [PERSON] страждає на вторинний енкопрез, який обумовлений тривалим перебуванням дитини у стані психоемоційної напруги, пов'язаної із внутрішньою сімейною ситуацією, і має індивідуальні особливості, що потребують особливої уваги з боку батьків і вихователів, створення особливих умов навчання та виховання, потребує захисту від стресових ситуацій та хвилювань, великих психологічних та фізичних перевантажень, дотримання режиму праці і відпочинку. Психолог вказує на наявність у [PERSON] переживань, типових для конфлікту лояльності (переживання почуття провини та страху перед втратою любові одного з батьків), та пов'язує ці переживання з активним впливом батька, мета якого формування негативної думки про матір. Натомість у [PERSON] психолог не виявив індивідуально-особистісних особливостей, що потребують особливої уваги і створення особливих умов навчання та виховання. На думку психолога вплив матері на формування негативної думки [PERSON] про батька відсутній, а причиною відмови від спілкування з батьком, а згодом і втрати емоційного зв'язку з ним, стали негативні спогади про період життя однією родиною, нечутливість батька до її потреби у визнанні та повазі. На думку психолога наведені обставини роблять неможливим виконання позивачем батьківських функцій стосовно [PERSON]. Водночас запрошений на прохання позивача практикуючий психолог [PERSON], яку суд залучив до участі у справі в якості спеціаліста, вважає висновок психолога [PERSON] суперечливим і неповним посилаючись при цьому на таке: ствердження про те, що [PERSON] активно впоралася з переживаннями, суперечать висновку про відчуження дочки від батька; результати психологічних досліджень свідчать про те, що конфлікт лояльності в першу чергу присутній у [PERSON]; з огляду на вік [PERSON] неможливо говорити про її повну зрілість і свідомість; у висновку взагалі не дана оцінка ролі матері у формуванні позиції [PERSON] щодо батька, що є необхідним з огляду на статево-рольову ідентифікацію та те, що дитина проживає з матір'ю; майже всі застосовані [PERSON] методики є такими, що виявляють лише свідоме ставлення дитини до ситуації, а результат кольорового тесту відносин А.Еткінда, який виявляє підсвідоме ставлення, є неповним. Спеціаліст [PERSON] також надала психологічний коментар опитування [PERSON] в судовому засіданні. За міркуванням спеціаліста описана дитиною ситуація, коли вона вибігла з машини, в цілому, є звичайною для дитячо-батьківських стосунків, коли батьки мають право вимагати слухняності дитини, адже несуть за неї відповідальність. Водночас у викладенні дитини ця ситуація виставляється як тиск і ледве не насильство над нею, що є ознакою порушення ієрархії стосунків батько-дитина та зниження авторитету батька. Висловлювання дитини типу «тільки на мамині і дідусеві гроші ми тоді жили», «тато не хотів працювати», «це не той випадок, коли треба прощать», «хочеться, щоб він просто зник з нашого життя і нікого з нас більше не турбував», «хоче мати [PERSON] як іграшку» тощо навряд чи належать самій дитини та справляють враження навіюваних. З огляду на категорію заданих представником відповідачки запитань та манери відповідей [PERSON] на них на відміну від відповідей на питання судді, складається враження, що її діалог з представником позивача носить постановочний характер. Інтонації та емоційне забарвлення висловлювань [PERSON] щодо її стосунків з батьком та стосунків з батьком її молодшого брата дозволяють зробити припущення, що з боку дівчинки мають місце ревнощі та деяка заздрість братові з приводу його спілкування з батьком, що є безумовним свідченням значущості особи тата, спілкування з ним та його до неї ставлення (т. 1 а.с. 231). З пояснень сторін в судовому засіданні та наданих ними письмових доказів, зокрема, численних заяв та звернень до правоохоронних та інших державних органів, у яких вони обвинувачують один одного в зловживанні батьківськими правами, інших неправомірних діях і навіть злочинах (т. 1 а.с. 23, 24, 25-26, 27, 51, 52, 53, 54, 55, 57, 58, 59, 61, 62, 63, 64-65, 66, 67, 69, 71, 72), вбачається, що між ними існує тривалий особистісний конфлікт, а відтак є очевидним, що зазначений конфлікт негативним чином вплинув і зараз впливає на життя дітей і їх стосунки з обома батьками. Статтею 159 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. З огляду на встановлені обставини суд дійшов висновку, що ворожі відносини сторін призводять до нерозуміння ними суті і мети рішення органу опіки та піклування та перешкоджають їм діяти виключно в інтересах дітей, а тому наявні підстави для вирішення спору щодо реалізації батьківських прав позивача в судовому порядку. При вирішенні спору суд керується як положеннями національного сімейного законодавства, які регулюють питання здійснення батьківських прав, так і відповідними нормами міжнародного законодавства. Так, відповідно до положень статті 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 153 цього Кодексу передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Дитина, яка розлучена з одним із батьків чи обома батьками, має право регулярно підтримувати особисті стосунки й прямі контакти з обома батьками, крім випадків, коли це суперечить найвищим інтересам дитини. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (стаття 15 Закону України «Про охорону дитинства»). Конвенція про права дитини від 20.11.1989, ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991, яка є першим і основним міжнародно-правим документом, присвяченим широкому спектру прав дитини, визначає, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Такі ж рекомендації містяться і в Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 р. Стаття 18 Декларації проголошує, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини, а найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Європейський суд з прав людини у низці своїх рішень (зокрема у справах «Хокканен проти Фінляндії», «Фуска проти Румунії») наголосив, що при визначенні основних інтересів дитини в кожному конкретному випадку необхідно враховувати, що у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною, та забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Відповідно до положень частини другої статті 159 Сімейного кодексу України суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Судом встановлено, що позивач є психічно здоровою особою, він має нормальні умови проживання (т. 1 а.с. 10-13, 50), достатній дохід, підтримує сімейні зв'язки зі своєю матір'ю та іншими родичами, любить обох своїх дітей і бажає приймати участь у їх вихованні. Доказів наявності у позивача шкідливих звичок, які б перешкоджали нормальному вихованню дітей, чи інших компрометуючих відомостей про його особу, що заслуговують на увагу, суду не надано. Суд погоджується з думкою психолога [PERSON] про те, що описана [PERSON] ситуація, коли вона вибігла з машини, а батько її примусово повернув, є звичайною для дитячо-батьківських стосунків, а отже не вбачає підстав вважати її жорстоким поводженням з дитиною. З огляду на встановлені обставини суд при вирішенні спору відкидає висновок психолога [PERSON] щодо неможливості виконання позивачем батьківських функцій стосовно дочки [PERSON], вважаючи його хибним, і покладає в обґрунтування рішення переконливі і професійні роз'яснення психолога [PERSON], які відповідають внутрішньому переконанню суду, що базується на оцінці сукупності досліджених доказів. Ураховуючи роз'яснення психолога та інші вищенаведені докази, суд дійшов висновку, що реальною причиною припинення спілкування батька з дочкою є її емоційна реакція на ворожі відносини, які склалися між колишнім подружжям на ґрунті взаємних образ і звинувачень, внаслідок чого дитина, яка проживає з матір'ю та бабою, свідомо чи несвідомо транслює їх відношення до позивача. На підставі оцінки наданих сторонами доказів і пояснень сторін в судовому засіданні суд дійшов до переконання, шо спілкування батька з дітьми не лише не перешкоджатиме їх нормальному розвитку і вихованню, а і буде сприяти цьому, оскільки дітям потрібна любов і увага обох батьків, а роль батька у вихованні як хлопчика так і дівчинки є надзвичайно важливою. На думку суду усунення батька від виховання дітей може негативно вплинути на розвиток кожного з них як особистості, їх статево-рольову ідентифікацію та подальші стосунки з представниками протилежної статі. За таких обставин суд вважає, що батько повинен брати участь у вихованні обох дітей, а тому розпорядження органу опіки та піклування з цього приводу та встановлений зазначеним розпорядженням графік спілкування батька з дітьми є цілком обґрунтованим, справедливим і таким, що відповідає інтересам дітей. Водночас при ухваленні рішення суд враховує, що зараз [PERSON] вороже налаштована щодо батька, понад півтора року вона з ним не спілкується і категорично відмовляється зустрічатися і навіть приймати від нього подарунки, а отже виконати розпорядження органу опіки та піклування в повному обсязі можливо лише через примус дитини, що може завдати шкоди її психічному здоров'ю, а цього суд не може допустити. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що впродовж перших трьох місяців від дня набрання рішенням законної сили зустрічі батька з дочкою мають відбуватися лише в присутності матері, яка повинна, діючи в інтересах дитини, сприяти налагодженню їх стосунків. Присутність під час спілкування з дитиною матері, ворожі відносини між сторонами та необхідність забезпечення дотримання режиму харчування та відпочинку дитини виключають можливість ночівлі дитини в житловому приміщенні батька та їх спільний відпочинок під час канікул, а отже на перші три місяці суд встановлює інший, відмінний від встановленого органом опіки та піклування, графік, відповідно до якого батько матиме можливість бачитися з дочкою щосереди протягом трьох годин (з 16-00 год. до 19-00 год.) та у першу та третю п'ятниці кожного місяця протягом двох годин (з 18-00 год. до 20-00 год.). На думку суду таке рішення відповідає найкращому забезпеченню інтересів дитини і в той же час не буде істотно порушувати права позивача на спілкування з дочкою, оскільки при регулярних зустрічах з батьком та за сприяння матері [PERSON] подолає емоційне відчуження і тоді буде можливість виконувати рішення органу опіки та піклування в повному обсязі. Підстав для задоволення вимог позивача про присутність під час зустрічей з дочкою психолога [PERSON] та зобов'язання матері з дитиною брати участь у заходах медіації суд не вбачає, оскільки згоду на це відповідачка не надала, і по суті такі вимоги знаходяться поза межами правого регулювання. Оскільки рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до положень частини 1 статті 88 ЦПК України присуджує з відповідачки понесені позивачем судові витрати, які складаються з судового збору в сумі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial