Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-09 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про визнання частково недійсним правочину у частині покупця та визнання покупцем, посилаючись на наступні обставини. Він, [PERSON] , 29.09.2015 придбав у [PERSON] автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , реєстраційний номер на той час [NUMBER] , за ціною 240 000,00 грн. (еквівалент 10 000,00 дол. США). Відповідно до п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388 (в редакції, станом на 26.09.2015), документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є засвідчені підписом відповідної посадової особи, що скріплений печаткою, в тому числі, довідка-рахунок за формою згідно з додатком 1, видана суб`єктом господарювання, діяльність якого пов`язана з реалізацією транспортних засобів та їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери. У зв`язку з цим правочин купівлі-продажу вказаного вище автомобіля був оформлений у спеціалізованій торгівельній організації ТОВ «Поряд», яка 26.09.2015 року видала довідку-рахунок серії ААЕ № 363723 на підтвердження укладення правочину. 29.09.2015 в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] він сплатив [PERSON] 240 000,00 грн. (еквівалент 10 000,00 доларів США) за продаж автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , реєстраційний номер на той час [NUMBER] . В свою чергу, [PERSON] передав йому документи та ключі від вказаного автомобілю. 30.09.2015 року автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 [NUMBER] , 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] було зареєстровано. Проте, при оформлені правочину у ТОВ «Поряд» одержувачем автомобіля (покупцем) було зазначено [PERSON] , співмешканця його тещі [PERSON] . Зроблено це було навмисно, з метою зменшення податкового навантаження, адже він є власником ще трьох автомобілів, і за четвертий автомобіль йому довелось би сплатити чималий податок. Фактично вказаний автомобіль [PERSON] не придбавав, з [PERSON] ніяких перемовин про придбання автомобіля не вів, ніяких коштів продавцю не передавав і навіть ніколи не володів автомобілем, оскільки за їхньою з ним домовленістю він був лише титульним (формальним) власником, що дозволило йому не сплачувати велику суму податку за четвертий автомобіль у власності. Необхідно зазначити, що в довідці-рахунку серії ААЕ № 363723 навіть відсутній підпис [PERSON] про одержання ним автомобіля, що ще раз підтверджує, що він формально був вписаний у довідку-рахунок, хоча жодного відношення до його придбання не має. Саме він сплатив [PERSON] грошові кошти за придбання автомобіля, отримав ключі та документи на автомобіль та користувався ним. Вищевикладені обставини можуть бути підтверджені показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які були присутні при передачі ним [PERSON] грошових коштів за придбання автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , а також [PERSON] , яка проживала з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу (що встановлено рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області) і може підтвердити, що грошових коштів на придбання автомобіля у [PERSON] не було, він взагалі навіть не мав намірів купувати його за власні кошти і ніколи не користувався вказаним автомобілем. Крім того, користуючись автомобілем MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , він здійснював його ремонт та технічне обслуговування, що підтверджується копіями замовлення від 14.10.2015 № 1410/3 та акту виконаних робіт від 20.11.2015, які додаються до позовної заяви, що ще раз підтверджує те, що він є фактичним власником вказаного автомобіля. [INFO] [PERSON] помер, тому він позбавлений можливості в позасудовому порядку вирішити питання про визнання його покупцем придбаного ним, але оформленого на [PERSON] автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 [NUMBER] , 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF 63960313117274. Згідно зі ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 662 Цивільного кодексу України, продавець зобов`язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства. А згідно зі ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов`язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Таким чином, продавець автомобіля [PERSON] передав йому, як покупцю, автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] та документи на нього, а він, в свою чергу, сплатив [PERSON] 240 000,00грн. (еквівалент 10 000,00 дол. США) за автомобіль. Тобто, фактичне виконання обов`язків за договором купівлі-продажу було здійснено [PERSON] (як продавцем) і ним (як покупцем), що підтверджується копією розписки від 29.09.2015 року, а також буде підтверджено показаннями свідків. [PERSON] жодних прав та обов`язків покупця за договором купівлі-продажу автомобіля не набув і не здійснював, оскільки він був лише формально зазначений покупцем у довідці-рахунку, виданій ТОВ «Поряд». Відповідно до 4.5 ст. 203 Цивільного кодексу України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином, правочин купівлі-продажу автомобіля, на підтвердження якого видана довідка-рахунок серії ААЕ № 363723 від 26.09.2015, не був спрямований на набуття [PERSON] права власності на автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , а був укладений для набуття ним у власність вказаного автомобіля. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Просив суд визнати частково недійсним в частині покупця правочин купівлі-продажу автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , реєстраційний номер на той час [NUMBER] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , на підтвердження якого видана довідка-рахунок серії ААЕ № 363723 від 26.09.2015 року, та визнати [PERSON] покупцем за вказаним правочином ( а. с. 2-6 ). Ухвалою судді від 15.02.2019 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження ( а. с. 32-33 ). Ухвалою судді від 03.06.2019 року залучено до участі у вказаній цивільній справі у якості третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ( а. с. 72-73 ). Ухвалою суду від 16.07.2019 року постановлено закрити підготовче провадження та у даній цивільній справі та призначено справу до судового розгляду по суті ( а. с. 108-109 ). Ухвалою суду від 14 серпня 2019 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді ( а. с. 130-132 ). Ухвалою суду від 21.08.2019 року відновлено провадження у даній цивільній справі ( а. с. 137-138 ). Ухвалою суду від 03.09.2019 року постановлено судове засідання у вищевказаній цивільній справі провести в режимі відеоконференції ( а. с. 149-150 ). 10 вересня 2019 року судом отримано за вх. № 33079 від [PERSON] заява про застосування позовної давності. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] кожний окремо підтримали позовні вимоги, надали пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та просили вимоги задовольнити в повному обсязі. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала вимоги позивача [PERSON] та просила суд задовольнити вимоги останнього. Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] кожний окремо заперечували проти позовних вимог позивача, просили відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, оскільки [PERSON] є не належним відповідачем у даній справі, належними відповідачами повинні бути спадкоємці померлого [PERSON] , які є [PERSON] та [PERSON] . Крім того, наголосили на тому, що права позивача належним чином не порушені, позивач не був стороною у договорі купівлі-продажу. До того ж, такий договір з боку позивача не було надано до суду. Окрім цього, позивачем було пропущено строк позовної давності, які просили застосувати. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти вимог позивача [PERSON] та просила відмовити позивачу в їх задоволенні. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони були присутніми, коли [PERSON] передав особі грошові кошти у сумі 10 000 доларів США за придбання автомобіля. Була складена розписка, яку вони підписали, як свідки. Також доповнили, що це відбувалося в автомобілі, в якому також знаходилися [PERSON] , продавець та [PERSON] , який був тестем [PERSON] Грошові кошти, які передавалися [PERSON] , кому належали насправді їм не відомо. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 26.09.2015 року було здійснено продаж автомобіля\~ MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , правочин був оформлений у спеціалізованій торгівельній організації ТОВ «Поряд», яка видала довідку-рахунок серії ААЕ № 363723 [PERSON] ( а. с. 11 ). Згідно довідки-рахунку серії ААЕ № 363723 від 26.09.2015 року, [PERSON] продано\~ легковий автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 [NUMBER] , 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , вартістю 209 000 гривень. Встановлено, що даний автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] було зареєстровано 30.09.2015 року, право власності на даний автомобіль набув [PERSON] , що не спростовано позивачем в судовому засіданні. [PERSON] помер [INFO] у віці 62 роки, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про смерть ( а. с. 10 ). Встановлено в судовому засіданні та не спростовано учасниками справи, що після смерті [PERSON] спадкоємцями є [PERSON] та [PERSON] . Крім того, встановлено та не спростовано сторонами, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.12.2016 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 09 лютого 2017 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на спадкове майно після померлого [PERSON] . Також, вказане було встановлено постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року ( а. с. 39-41 ). Звертаючись до суду з позовною заяво про визнання частково недійсним правочину у частині покупця та визнання покупцем, позивач [PERSON] посилається на те, що саме він придбав автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] у [PERSON] за ціною 240 000 гривень, який був оформлений на [PERSON] . Відповідно ч.ч.1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Частиною 2 ст.16 ЦК України встановлено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, особа може скористатись не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права, який здатен захистити інтереси власника суб`єктивного права та припинити їх порушення на майбутнє або усунути загрозу його порушення. Відповідно до статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Зі змістом частини п`ятої статті 203 ЦК України зміст правочину має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу є недійсним, оскільки він є покупцем за даним договором. До суду надано розписку від 29.09.2015 року про те, що [PERSON] 29.05.2015 року отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 240 000 гривень в еквіваленті 10 000 доларів США за продаж автомобіля автомобіль MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF 63960313117274 ( а. с. 9 ). Крім того, свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вони були присутніми, коли [PERSON] передав особі грошові кошти у сумі 10 000 доларів США за придбання автомобіля. Була складена розписка, яку вони підписали. Згідно з частинами першою та другою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 217 ЦК України визначено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідків недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був вчинений без включення до нього недійсної частини. Якщо при вирішенні позову про визнання договору купівлі-продажу недійсним з підстав, що насправді покупцем є інша особа, суд встановить, що фактично майно було придбано за кошти іншої особи і для неї та що інших підстав для визнання цієї угоди недійсною немає, вказаний договір визнається недійсним лише в частині, що стосується покупця, і покупцем за цим договором визнається особа, за рахунок коштів якої і для якої фактично укладався цей договір. Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Відповідно до ст. 48 ЦПК України сторонами в цивільному процесі є позивач і відповідач. Позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Згідно зі ст. 50 ЦПК України позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. У статті 51 ЦПК України зазначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду з вищевказаним позовом заявлено позовні вимоги про визнання недійсним правочину у частині покупця автомобіля MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , власність на вказаний автомобіль належало [PERSON] та було спадковим майном після смерті останнього третіми особами [PERSON] та [PERSON] , які успадкували вказаний автомобіль по ? частині. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Виходячи з норм процесуального права на відміну від позивача відповідач це особа, яка на думку позивача, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи або інтереси позивача. Виключно позивач, наділений правом визначити коло відповідачів, визначити предмет та підставу позову. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Аналогічний висновок висловлений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 372/51/16-ц ( провадження № 14-511 цс18 ). Таким чином, позов пред`явлено до особи, яка не є належним відповідачем у справі, оскільки позивачем заявлено вимоги про визнання недійсним правочину в частині покупця транспортного засобу MERCEDES-BENZ VITO 115 CDT, 2005 року випуску, чорного кольору, номер кузова WDF [NUMBER] , право власності на який належить третім особам [PERSON] та [PERSON] , як спадкоємцями після померлого [PERSON] . Позивач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 51 ЦПК України\~ про заміну неналежного відповідача належним до суду не звертався. Вказані обставини також були встановлені постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2018 року ( а. с. 39-41 ). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин, суд дослідивши та проаналізувавши докази у справі,

Outcome: dismissed