Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що 16.11.2018 року Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області видано виконавчий лист з примусового стягнення з нього на користь АТ КБ «Приватбанк» заборгованості в сумі 105 990 грн. 13.05.2019 року заступником начальника Кам`янсько-Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), винесено постанову ВП №59013711 про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, у межах суми звернення стягнення з урахуванням виконавчого збору/основної винагороди приватного виконавця, витрат виконавчого провадження, штрафів 118619,00 грн. Таким чином арешт коштів накладено на рахунок № [NUMBER] , відкритий у АТ «Ощадбанк», який є рахунком, призначеним для отримання позивачем заробітної плати, яку він отримує у Нікопольському управлінні захисних масивів Дніпровських водосховищ. У зв`язку з цим порушуються його права, оскільки він не може отримувати заробітну плату, яка є єдиним джерелом існування, не має можливості оплачувати комунальні платежі, та далі виплачувати борг, встановлений судовим рішенням. Зазначає, що рахунок арештований в межах суми стягнення 118619,00 грн., і з нього проводяться стягнення. З часу арешту рахунку не отримує заробітну плату, оскільки її списують в рахунок боргу. У зв`язку з вищевикладеним просив припинити обтяження шляхом зняття арешту з рахунку № [NUMBER] , відкритому у АТ «Ощадбанк» (МФО 313957) на ім`я позивача. Ухвалою Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 12.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В межах строку наданого судом на адресу суду замість відзиву на позовну заяву надійшли заперечення на позовну заяву від представника відповідача, заступника начальника Кам`янсько-Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), в якому зазначено, що арешт накладено на грошові кошти, а не на рахунок в цілому. Відповідно до відповіді ПАТ «Державний ощадний банк України №46-07/4875/12342 БТ від 12.06.2019 року зазначено, що на виконання постанови про арешт коштів АТ «Ощадбанк» накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунку№ [NUMBER] 19,98 грн. (рахунок використовується в тому числі для зарахування заробітної плати). Зазначає, що враховуючи, що АТ «Ощадбанк» на яке нормами ст. 52 Закону покладено обов`язок визначати статус рахунку та можливість накладення арешту на кошти на ньому, постанову виконавця про накладення арешту боржника виконало, зазначене свідчить про те, що банк також не визнав цей рахунок та кошти на ньому такими, на які законом заборонено накладати арешт та звертати стягнення. Таким чином, державним виконавцем не було порушено порядку накладення арешту на кошти боржника, отже виконавчі дії є правомірними. На підставі викладеного у запереченнях заступник начальника відділу ДВС Андрієнко С.В. просить суд відмовити в задоволенні позовної заяви в повному обсязі. Третя особа АТ КБ «Приватбанк» була повідомлена належним чином про розгляд справи, про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення 18.08.2020 року поштового відправлення, проте своїх пояснень на позовну заяву до суду не надала. Дослідивши наявні в матеріалах провадження письмові докази, суд доходить висновку, що у задоволені позову слід відмовити, враховуючи таке. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом установлено, що 13 травня 2019 року заступником начальника Кам`янсько-Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Андрієнко С.В. винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на всіх відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника, крім коштів, що містяться на рахунках накладення арешту та/або звернення стягнення на які заборонено законом, та належать боржнику [PERSON] , у межах суми звернення. Зазначену постанову винесено при примусовому виконанні виконавчого листа №2/318/224/201 виданого 16.11.2018 року Кам`янсько-Дніпровським районним судом Запорізької області, про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Приватбанк» заборгованості в сумі 105990,00 грн., з яких 7770,39 грн. заборгованості за кредитом, 98219,61 грн. заборгованості по процентам за користування кредитом, а також витрат по оплаті судового збору у розмірі 1600,00 грн. На картковий рахунок позивача № [NUMBER] , відкритому у АТ «Ощадбанк» накладено арешт згідно постанови про арешт коштів боржника ВП №59013711 від 13.05.2019 року, про що свідчить довідка керуючого від 29.07.2020 року №107.232/186. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини. У частині другій ст. 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Виходячи з наведених норм права, особа може звернутись до суду за захистом свого порушеного права пред`явивши позов до особи, яка це право порушила і спосіб захисту порушеного права, це саме матеріально-правова вимога до відповідача. Тобто між особами має існувати спір щодо права. Як роз`яснено в п. п. 1, 2, 5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до ст. ст. 15, 16 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. На рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби стороною виконавчого провадження може бути подана скарга, яка підлягає розгляду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, крім випадків, коли розгляд таких скарг відбувається за правилами іншого судочинства. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установу, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. У разі якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК, а якщо такі дії вчинялися при виконанні вироку суду щодо цивільного позову у кримінальному провадженні, то відповідна скарга підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства відповідно до вимог ст. 181 КАС України. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено ст. 60 Закону про виконавче провадження. [PERSON] пред`явив позов до Кам`янсько-Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з вимогою про зняття арешту з рахунку. Разом з тим, із позовної заяви вбачається, що фактично позивач [PERSON] вважає неправомірними дії заступника начальника Кам`янсько-Дніпровського РВ ДВС Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Андрієнко С.В. щодо виконання рішення суду, тобто оскаржуються дії спеціального суб`єкта, однак через пред`явлення позовної вимоги, хоча виконавець не може бути відповідачем у справі. За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ч. 1 ст. 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Правовою підставою для свого позову [PERSON] зазначив ч.1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Разом із тим, поза увагою позивача залишився зміст частин наведеної статті, враховуючи, що позов пред`явлено щодо зняття арешту з рахунку на якому зберігається його заробітна плата. Тобто позовне провадження передбачено лише у разі пред`явлення власником майна відповідного позову, за умови що він не є боржником у цьому виконавчому провадженні. Подальші норми названої статті регулюють підстави зняття арешту з рахунків боржника саме виконавцем, однак виконавець може бути зобов`язаний зняти арешт і за рішенням суду, однак лише у визначених законом випадках. Положеннями розділу VII ЦПК України передбачений порядок здійснення судового контролю за виконанням судових рішень. Статтею 447 ЦПК України передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Скарга подається до суду, який розглянув справу як суд першої інстанції (ст. 448 ЦПК України). Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом. Отже, згідно правового аналізу вказаних норм чинного законодавства України передбачено, що [PERSON] , як сторона виконавчого провадження (боржник) у випадку встановлення невідповідності чинному законодавству України дій державного чи приватного виконавця може звернутися зі скаргою на такі дії/бездіяльність виконавця до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції. Отже, вважаючи дії приватного виконавця щодо накладення арешту на кошти боржника неправомірними, [PERSON] мав право звернутися зі скаргою на такі дії виконавця до Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області, як суду яким було ухвалено рішення суду з метою примусового виконання якого було відкрито виконавче провадження №59013711. Таким чином, за змістом позовної заяви між сторонами немає спору про право власності на майно рахунок (кошти що на ньому зберігаються), на який накладено арешт і таке право позивачем ніким не оспорюється, тому позовна заява [PERSON] про зняття арешту з рахунку повинна розглядатися в порядку передбаченому ст. 447 ЦПК України. На підставі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 1, 18, 59, 74 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: dismissed