Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-22 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість за договором позики від 23.12.2015 року в розмірі 1743534,75 грн. Позовні вимоги мотивовано тим, що відповідач відповідно до укладеного договору взяв в борг у позивача 28000 дол. США, які зобовязався повернути шляхом сплати щомісячних платежів у строк до 23.08.20165 року. Взяті на себе зобовязання відповідач не виконав та позичені кошти не повернув, що змусило позивача звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] предявив зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], який, враховуючи положення ст. 123 ЦПК України, судом прийнято до спільного розгляду з первинним позовом. В зустрічному позові [PERSON] заявлено вимоги про поділ спільного майна подружжя, стягнення коштів, визнання договорів купівлі-продажу та позики недійсними, визнання права власності. В подальшому представником [PERSON] подано заяву про залишення без розгляду частини вимог зустрічного позову щодо визнання договорів купівлі-продажу та позики недійсними та щодо визнання права власності. Позовні вимоги зустрічного позову мотивовано тим, що [PERSON] є моряком і більшість свого часу проводить в рейсах. Перебуваючи в шлюбі з [PERSON], він перераховував на її імя значні суми коштів, які остання використовувала не в інтересах сімї на власний розсуд без будь-яких пояснень. Після розірвання шлюбу [PERSON] отримані кошти так і не повернула. Крім того, позивач зазначає, що після розірвання шлюбу [PERSON] без дозволу [PERSON] зняла з його банківського рахунку 8000 дол. США, які також відмовляється повернути. У судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги первісного позову підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, зазначених у позові. Вимоги зустрічного позову не визнав, проти їх задоволення заперечував з підстав необґрунтованості. Представник відповідача позовні вимоги первісного позову не визнав, проти задоволення позову заперечував, звернувся до суду із заявою про зарахування зустрічних грошових вимог в разі задоволення первісного позову. Вимоги зустрічного позову підтримав повністю, просив їх задовольнити. Заслухавши учасників процесу, зясувавши обставини справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що первісний та зустрічний позови слід задовольнити частково з урахуванням наступного. Щодо вимог первісного позову. В судовому засіданні встановлено, що 23.12.2015 року між сторонами у справі укладено договір позики у простій письмовій формі, відповідно до положень якого [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 28000 дол. США на умовах повернення до 23.08.2016 року щомісячними платежами в розмірі не менше 3500 дол. США. Підписанням договору сторони підтвердили факт передачі й одержання грошей (п. 1 договору). В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про належне виконання [PERSON] своїх зобовязань за договором позики. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частинами 1 та 3 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1). Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного стану. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання, не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Відповідно до положень ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язала його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошові зобов'язання Згідно ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настає правові наслідки, встановлені договором або законом. Таким чином, суд вважає, що належними та допустимими доказами було доведено те, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання та не сплатив борг за договором позики, а тому позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими. Разом з тим, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, оскільки розрахунки заборгованості суд вважає невірними. Так, відповідно до матеріалів позовної заяви сукупний розмір заборгованості позивачем визначено в розмірі 17435334,75 грн. До складу заборгованості позивачем включено суму основного боргу 28000 дол. США (яку позивачем визначено в гривневому еквіваленті в розмірі 709218,02 грн.), проценти за користування позикою в розмірі 325098,73 грн. та 709218,02 грн. штрафу за порушення умов договору. Згідно вимог ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. За змістом наведених нормативних положень за користування позикою позичальник має сплатити проценти, якщо про інше сторони не домовились при укладанні договору. Відповідно до п. 3 договору позики від 23.12.2015 року позика є безпроцентною. При нарахуванні відсотків за користування позикою в розмірі 325098,73 грн. позивач послалась на положення п. 6 договору позики, яким передбачено при простроченні повернення позики позичальник додатково до штрафу сплачує проценти в розмірі 50 відсотків річних, виходячи з неповернутої суми за весь строк прострочення. Отже, при укладенні договору позики сторони домовились про те, що позика є безпроцентною, тому у позивача не виникло право вимоги щодо стягнення відсотків за договором позики. За своєю правовою природою проценти, зазначені в п. 6 договору є неустойкою у виді пені. Тобто фактично позивач просить стягнути з відповідача заборгованість, яка складається з основного боргу і неустойки за порушення умов договору. При цьому суд вважає необґрунтованими вимоги позивача в частині розміру нарахування неустойки за неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань по поверненню позики з огляду на наступне. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеній у рішенні від 11.07.2013 року №7-рп/2013у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою. Згідно вимог ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, штраф та пеня є видами неустойки. Згідно матерів справи сукупний розмір неустойки, яка нарахована позивачем, складає 1034286,75 грн. (пеня 325098,73 грн. + штраф 709218,02 грн.), що в значно перевищує розмір позики та не відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права, а також істотно порушує права відповідача як споживача фінансових послуг. Враховуючи положення ч. 3 ст. 551 ЦК України, суму збитків позивача, а також інші обставини справи, суд вважає, що сума неустойки має бути зменшеною до 20000 грн. Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за договором позики, яка з складається з суми позики в розмірі 28000 дол. США, що станом на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ (27,05 грн. за 1 дол. США) відповідає 757400 грн., та 20000 грн. неустойки за порушення умов договору позики, а всього 777400 грн. Крім того, за первісним позовом з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 6890 грн. Щодо вимог зустрічного позову. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 27.07.2007 року по 11.02.2016 року. За час перебування в шлюбі [PERSON], працюючи моряком і перебуваючи в рейсах, перераховував на рахунок [PERSON] значні суми коштів. Виписками з банківських рахунків було документально підтверджено отримання нею коштів в розмірі 148000 дол. США. За поясненнями представника [PERSON] вказані кошти позивач за первісним позовом фактично привласнила, використовувала їх на власний розсуд і не в інтересах сімї без будь-яких пояснень. В добровільному порядку повертати вказані кошти відмовляється. Будь-яких доказів на спростування цього представником [PERSON] не надано. Крім того, відповідно до матеріалів справи після розірвання шлюбу [PERSON] на підставі доручення, яке раніше надавав на її імя [PERSON], зняла кошти з карткового рахунку останнього в сумі 8000 дол. США. За поясненнями представника [PERSON] вказані кошти позивач за первісним позовом зняла неправомірно, без згоди на такі дії відповідача. Повертати їх так само відмовляється. Представник [PERSON] не заперечував проти того, що [PERSON] після розірвання шлюбу зняла кошти з карткового рахунку [PERSON] в сумі 8000 дол. США., однак зазначив, що ці кошти [PERSON] попросив зняти сам [PERSON] для того, щоб погасити борг перед [PERSON] На підтвердження своїх доводів представник надав суду нотаріально посвідчену заяву [PERSON], яку суд оцінює критично і не вважає належним доказом існування грошових зобовязань між [PERSON] та [PERSON] Отже, доводи представника позивача про безпідставне зняття коштів [PERSON] з карткового рахунку [PERSON] в сумі 8000 дол. США також не були спростовані в судовому засіданні. Відповідно до положень ч. 1 та 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала (ч. 1). Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події (ч. 2). Згідно вимог ст. 1213 ЦК України набувач зобовязаний повернути потерпілому безпідставно набуто майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01.07.2015 року у справі №6-612цс15, підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя визначені у ст. 60 СК України. За змістом цієї норми належність майни до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція щодо правильного застосування ст. 60 СК України викладена в постанові Верховного Суду України від 02.10.2013 року у справі №6-79цс13. Згідно правової позиції, викладеної в п. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За наведених обставин суд вважає, що вимоги зустрічного позову є обґрунтованими. В порядку поділу спільного сумісного майна, відступаючи від засад рівності часток подружжя, суд вважає, що з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню кошти, розраховані позивачем за зустрічним позовом в сумі 3754212 грн. Крім того, з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню безпідставно набуті кошти в розмірі 8000 дол. США, що станом на день ухвалення рішення суду за офіційним курсом НБУ (27,05 грн. за 1 дол. США) відповідає 216400 грн. Отже, за зустрічним позовом з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню грошові кошти в сумі 3970612 грн. (3754212 грн. + 216400 грн.). Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають також стягненню судові витрати за зустрічним позовом в розмірі 4685,2 грн. Згідно вимог ст. 217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Положеннями статті 601 ЦК України визначено, що зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимог. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватись за заявою однієї із сторін. Як зазналось, представником [PERSON] в судовому засіданні подано заяву про визначення порядку виконання рішення суду, в разі задоволення вимог первісного та зустрічного позовів, шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог. Оцінивши докази у справі суд вважає, заяву обґрунтованою, оскільки сторонами предявлено один до одного однорідні зустрічні вимоги про стягнення коштів, строк виконання яких настав. Таким чином, суд дійшов висновку, що необхідно визначити порядок виконання рішення шляхом зарахування зустрічних однорідних грошових вимог [PERSON] в розмірі 777400 грн. та [PERSON] в розмірі 3970612 грн. в рахунок погашення частини грошових вимог [PERSON] Отже, в порядку виконання рішення суду слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю після зарахування однорідних грошових вимог в розмірі 3193212 грн.

Outcome: partial