Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом до Державної казначейської служби України, Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління у місті Києві (далі - Дніпровський районний ВДВС) про відшкодування майнової та моральної шкоди. В обґрунтування позову зазначала, що 09 січня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва визнано неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №54238398) від 06 липня 2017 року, яка винесена державним виконавцем Дніпровського районного ВДВС Бондарчук Ю.М., щодо примусового виконання судового наказу №755/2217/16-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 04 лютого 2016 року, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» (далі - ТОВ «Євро-Реконструкція») боргу на суму 10053,08 грн. Визнано неправомірною постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 липня 2017 року (ВП №54238398), яка винесена Дніпровським районним ВДВС Бондарчук Ю .М., щодо примусового виконання судового наказу №755/2217/16-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 04 лютого 2016 року, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Євро - Реконструкція» боргу на суму 10 053,08 грн. Однак державний виконавець не виконала судове рішення, що набрало законної сили, не зупинила вчинення виконавчих дій, не припинила стягнення коштів із пенсії позивача, стягнувши повістю 11 058,38 грн. Така бездіяльність є безумовною підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди за рахунок держави. На підставі викладеного, позивач просила стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України 13 929,38 грн майнової шкоди та 2 283 465,60 грн у відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 27 серпня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] передано за підсудністю до Печерського районного суду м Києва. Ухвалою судді Печерського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2019 року позивачу надано строк на усунення недоліків позовної заяви. 04 листопада 2019 року від позивача надійшла заява на усунення недоліків позовної заяви. Ухвалою судді від 21 листопада 2019 року у справі відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання на 15 січня 2020 року. 02 січня 2020 року від Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач вказував на відсутність підстав для стягнення майнової шкоди з Державного бюджету, оскільки позивач перебував у відносинах з Дніпровським районним ВДВС. Крім того, позивач не надав доказів, які підтверджували факт заподіяння їй моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Ураховуючи те, що правовідносини, що виникли у зазначеній справі регулюються нормами Закону України «Про виконавче провадження», яким не передбачено стягнення інфляційних втрат. Просив розглядати справу у відсутності відповідача та відмовити у задоволенні позову. 14 січня 2020 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. Крім того, позивач подала заяву про зміну предмета позову, в якій позивач просила визнати незаконною бездіяльність Дніпровського районного ВДВС щодо неприпинення стягнення; неповернення позивачу коштів, які були стягнуті з позивача; визнати незаконними дії відповідача щодо продовження незаконного стягнення коштів з пенсії позивача; визнати заподіяння відповідачем позивачу майнової шкоди в сумі 11058 грн, інфляційних втрат в сумі 2190,52 грн, 681 грн як три проценти річних у зв`язку з не відновленням становища; визнати заподіяння відповідачем моральної шкоди в сумі 2 283 465 грн. 14 січня 2020 року від [PERSON] надійшла відповідь на відзив Державної казначейської служби України, в якому позивач зазначає, що оскільки в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, то до компетенції Державної казначейської служби України входить безспірне списання коштів з державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, при розгляді справ за позовами про відшкодування шкоди, завданої діями (бездіяльністю) органів виконавчої служби та відповідачами у таких справах є відповідні органи Державної казначейської служби України, до компетенції яких належить казначейське обслуговування бюджетних коштів. До того ж, не вимагається наявність порушення вказаними органами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Крім того, держава несе повну відповідальність за бездіяльність своїх органів влади відповідно до норм чинного законодавства. Крім того, внаслідок невиконання рішення суду позивачу завдана моральна шкода, яку позивач оцінює в сумі 2 283 465 грн. Ухвалою суду від 10 березня 2020 року підготовче судове засіданні закінчено та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. В судове засідання сторони не з`явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 04 лютого 2016 року Дніпровським районним судом м. Києва видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Євро - Реконструкція» заборгованості в сумі 7638,02 грн, інфляційних втрат в сумі 1542,33 грн та 183,73 грн як три проценти річних. На підставі цього наказу 06 липня 2017 року державний виконавець Дніпровського районного ВДВС виніс постанову про відкриття виконавчого провадження №54238398 з примусового виконання наказу №755/2217/16-ц, виданого 04 лютого 2016 року. 21 липня 2017 року державний виконавець Дніпровського районного ВДВС виніс постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, в межах виконавчого провадження №54238398 з примусового виконання судового наказу про примусове стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Євро - Реконструкція» боргу на суму 10053,08 грн. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09 січня 2018 року визнано неправомірною постанову про відкриття виконавчого провадження (ВП №54238398) від 06 липня 2017 року, яка винесена державним виконавцем Дніпровського районного ВДВС Бондарчук Ю.М., щодо примусового виконання судового наказу №755/2217/16-ц, виданого Дніпровським районним судом м. Києва 04 лютого 2016 року, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Євро - Реконструкція» боргу на суму 10053,08 грн. Визнано неправомірною постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника від 21 липня 2017 року (ВП №54238398), яка винесена державним виконавцем Дніпровського районного ВДВС Бондарчук Ю.М., щодо примусового виконання судового наказу №755/2217/16-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 04 лютого 2016 року, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Євро - Реконструкція» боргу на суму 10053,08 грн. Відповідно до вимог статті 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень незалежно від вини цих органів чи посадових осіб. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За змістом статті 1174 ЦК України обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Згідно зі статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Звертаючись до суду з позовом позивач вказувала на те, що внаслідок бездіяльності державного виконавця Дніпровського районного ВДВС з позивача стягнуто борг в сумі 11 058, 38 грн. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.3. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ураховуючи наведене, слід дійти висновку про те, що позивачка не довела, що внаслідок бездіяльності державного виконавця їй завдано майнову шкоду, що полягає в стягненні з неї коштів у сумі 11058, 38 грн, а також причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою державного виконавця. Разом з тим, відсутні й підстави для задоволення позову про стягнення інфляційних втрат, оскільки за своєю правовою природою інфляційні втрати є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, яким є боржник, а не Олешківський районний ВДВС. Що стосується відшкодування моральної шкоди, то слід зазначити наступне. Пунктом 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Стаття 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру, внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку із знищенням чи пошкодженням майна, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов`язковому з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та чим він при цьому керувався, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, звертаючись до суду із зазначеним позовом, позивач має довести факт заподіяння йому відповідачем моральної шкоди, яка за змістом ст. 1167 ЦК України завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, а також відповідно до того, яких саме втрат немайнового характеру він зазнав, обґрунтувати розмір відшкодування моральної шкоди. Недоведеність позивачем зазначених обставин по справі є підставою для відмови у задоволенні позову. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 01 липня 2003 року). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed