Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-05 00:00:00

У серпні 2016 року до Словянського міськрайонного суду Донецької області із позовом звернувся [PERSON] до [PERSON], [PERSON], які діють в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], третя особа орган опіки та піклування Словянської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що йому на підставі договору купівлі-продажу належить жиле приміщення, а саме: будинок № 8 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Богомольця в м. Словянську Донецької області. На теперішній час у цьому будинку зареєстровані як члени сімї відповідачі: син позивача [PERSON], [INFO], його дружина [PERSON], [INFO], їх діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також [PERSON], [INFO], які з квітня 2014 року не проживають за зазначеною адресою, не сплачують комунальні платежі, внаслідок чого порушуються права позивача. Просить суд визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], а також малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщенням, а саме: будинком № 8 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Богомольця в м. Словянську Донецької області. Позивач та його представник [PERSON] підтримали позовні вимоги, прохали їх задовольнити, подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Відповідачі [PERSON], [PERSON], які діють в інтересах [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] повідомлялися про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявилися. Суд зі згоди позивача вважає можливим ухвалити по справі заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник органу опіки та піклування Словянської міської ради подав лист про розгляд справи за відсутності їх представника, заперечували в частині вимог про визнання неповнолітніх дітей [PERSON]. [PERSON] такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Згідно із вимогами ч. ч. 1, 2, 3 ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з положеннями ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку № 8 з господарчими та побутовими будівлями і спорудами по вулиці Богомольця в м. Словянську Донецької області на підставі договору купівлі-продажу від 22.01.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу [PERSON] (№ в реєстрі 198) (а. с. 8-9) В зазначеному вище жилому приміщенні зі згоди власника [PERSON] були зареєстровані відповідачі як члени сімї: (син) відповідач [PERSON], [INFO] з 04.02.2011 року, (син) відповідач [PERSON], [INFO] з 14.05.2010 року, дружина сина відповідач [PERSON] ліля Сергіївна, [INFO] з 14.05.2010 року, онуки [PERSON], [INFO] з 30.06.2010 року, [PERSON], [INFO] з 21.11.2012 року, що підтверджено копією домової книги (а. с. 11-16) З наданого суду акту від 25.07.2016 р., складеного відповідною комісією та затвердженого керівником комітету мікрорайону «Лимани», вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON] зареєстровані, але не проживають в [INFO] з квітня 2014 року по час складання акту ( а. с. 17) Позивач як на підставу позовних вимог посилається на ст. 405 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Частиною 3 статті 9 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбачених законом. Користування жилим приміщенням в будинках приватного житлового фонду регулюється главою 6 ЖК УРСР. Згідно зі ст. 119 ЦПК підставами позову, які відповідно до статей 31,212 ЦПК суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд зясовує підстави, й застосовує відповідну норму закону, незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача. Підставою свого позову позивач вказав порушення його прав власника житла здійснювати своє право володіння, користування, розпорядження майном зі сторони відповідачів, які понад один рік не проживають в спірному приміщенні, не несуть витрат по його утриманню, не сплачують комунальні послуги тощо, а тому суд вирішує справу на підставі правових норм, які регулюють правовідносини власника житлового приміщення. Судом встановлено, що спірне жиле приміщення зареєстроване на праві власності за позивачем. Власник майна, як зазначено у ст. 391 ЦК, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однак, ч. 1 ст. 156 ЖК передбачено, що члени сімї власника, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушенні і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Аналіз змісту зазначених норм закону свідчить про те, що право члена сімї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, отже права членів сімї власника будинку на обєкт власності є похідними від прав самого власника. Судом встановлено, що власник спірного жилого приміщення [PERSON] не змінився. Пленум Верховного Суду України в п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» розяснив судам, що у справах цієї категорії необхідно зясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Кваліфікуючі спірні правовідносини, враховуючи, що позивач є власником будинку, а відповідачі членами сімї (сини, невістка, онуки позивача), які були зареєстровані в цьому жилому приміщенні, а з квітня 2014 року звільнили спірне жиле приміщення, суд вважає, що йдеться про членів сімї власника житлового приміщення, а тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України, а застосування положень ЖК до цих відносин виключається. Це обумовлене тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сімї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому в даному випадку відсутність члена сімї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що тягне втрату членом сімї права користування помешканням. Застосування в цьому випадку строку, встановленого ст. 71 ЖК було б неправильним. Відповідно до ст. 405 ЦК члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що відповідачі через зміну місця проживання не проживають в спірному будинку з квітня 2014 року, позивач до суду з даним позовом звернувся у серпні 2016 року, тобто на час звернення позивача до суду та на час вирішення справи пройшов один рік, як це передбачено ч. 2 ст. 405 ЦК, тобто позовні вимоги заявлені обґрунтовано і відповідачі можуть бути позбавлені права на користування цим житлом, а позовні вимоги задоволенню підлягають. Проте, позовні вимоги щодо визнання малолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування жилим приміщення, задоволенню не підлягають з наступних підстав. Ураховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991 року №789-Х11, частин 7,8 ст. 7 СК, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно із ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 року №2402-111 кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Необхідність у особливому захисті дитини була передбачена в Женевській декларації прав дитини 1924 року, Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю 20 листопада 1959 року, та визнана в Загальній декларації прав людини, в Міжнародному пакті про громадянські і політичні права ( ст. 23,24), в Міжнародному пакті про економічні, соціальні і культурні права ( ст. 10). З огляду на те, що позивачем не надано достатніх та допустимих доказів того, що малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] забезпечені іншим житлом та їх законні права та інтереси не порушуються, в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: partial