Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

У серпні 2015 року до Жовтневого районного суду м. Харкова із позовною заявою \~ до АК\~ «Харківобленерго»\~звернулася [PERSON] про визнання дій неправомірними\~ та зобовязання вчинити\~ певні дії. В обгрунтування позову посилалась на те, що відповідач надає їй послуги енергопостачання, про нараховані\~ суми\~ оплати\~ видає\~ квитанції.\~ Проте, інформація, вказана у квитанціях, не дає їй можливості зрозуміти, що і як нараховує відповідач та за які періоди, у звязку з чим, намагаючись зрозуміти викладене у квитанціях вона нервує. Так, у серпні місяці 2015 року\~ вона отримала квитанцію, яка була датована 11.08.2015 року та у якій вказано, що цей рахунок за липень 2015 року, однак, наступним рядком у квитанції вказано, що цей рахунок за період з 14.06.2015\~ року по 14.07.2015 року. Але період з 14.06.2015\~ року по 01.07.2015 року не входить у липень місяць. Далі у квитанції вказані показання лічильника, які також\~ зазначені\~ станом на 14.07.2015 року, тоді як вказано, що це рахунок за липень місяць, коли не ураховується період з 15.07.2015 року до кінця липня місяця. У квитанції ідуть суми, нараховані за період з 14.06.2015 року по 14.07.2015 року та вказано: «разом нараховано 89,52 грн.». Потім у квитанції вказано про борг на початок місяця 141,67 грн., що повинно значити «на 01.07.2015 року», але тоді як виник цей борг, коли раніш сума розрахована за період з 14.06.2015 року\~ по 14.07.2015 року, коли другі півмісяця червня\~ увійшли у цю суму, а з іншої сторони, вони увійшли і в суму на початок місяця липня, тобто, період з 14.06.2015 року по 31.06.2015 року нараховані двічі. До вищевказаної квитанції був прикріплений лист, на якому викладено попередження про те, що на 11.08.2015 року її борг складає 50,67 грн., але це вступає в протиріччя з сумою боргу, яка вказувалась в квитанції як 140 грн.\~ та датована 11.08.2015 року. При цьому дані у квитанції надруковані дуже дрібним та блідим шрифтом, деякі цифри зовсім не можливо прочитати, що ускладнює розуміння викладеного у квитанції. З урахуванням уточнених позовник заяв від 20 лютого та 14 березня 2017 року позивач просила визнати неправомірними дії відповідача по внесенню у квитанцію суперечливої, не зрозумілої інформації відносно періодів нарахування та грошових сум, різницю між сумою до оплати з сумами заборгованості, вказаних відповідачем у додатках до квитанцій. Зобовязати відповідача складати квитанції до сплати послуг так, щоб з квитанції було зрозуміло,\~ звідки розрахована кожна з вказаних у ній сум, а також зобовязати відповідача зробити зміни у тексті квитанції відносно періодів нарахування, так, щоб період за «місяць» відповідав періоду з 1-го числа місяця\~ по останнє число місяця, а не з 14-го по 14-те, щоб квитанції роздруковувались більш великим та яскравим шрифтом, щоб у квитанції вказувалась адреса центрального офісу відповідача та телефон, у тому числі і телефон районної служби. Рішенням Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року \~позов [PERSON] задоволено частково. Визнано неправомірними дії Акціонерної компанії «Харківобленерго» щодо незазначення в інформації /рахунку/ від 11.08.2015 року\~\~ місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача. Зобовязано Акціонерну компанію «Харківобленерго» зазначати\~ в інформації /рахунку/\~\~ місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Акціонерної компанії «Харківобленерго» на користь держави судовий збір у розмірі 1600 грн. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати вказане рішення в частині відмови у задоволенні позовних вимог та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. В обґрунтування скарги посилається на неповне зясування судом обставин, які мають значення для справи, порушення норм матеріального і процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. Вважає, що судом першої інстанції не враховано, що відповідно до п. 20 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України\~від 26 липня 1999 р. № 1357 - розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць, тому її позовні вимоги щодо визнання неправомірними дії відповідача по нарахуванню сум оплати на момент подачі позову до суду, не за календарний місяць, а за періоди від середини попереднього місяця до середини місяця, за який нараховується оплата ґрунтувались на досліджених судом доказах. Обґрунтованим є також і позовна вимога щодо зазначення\~ у квитанції періодом нарахування календарний місяць та покази лічильника на початок та кінець календарного місяця. Наголошує, що сума зазначена в квитанціях як борг на 11.08.2015 року та сума до сплати на 11.08.2016 року не співпадають, що вводить в оману позивача як споживача. В апеляційній скарзі АК «Харківобленерго» просить скасувати рішення Жовтневого районного суду міста Харкова від 21 липня 2017 року та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. В обґрунтування скарги посилається на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. Суд першої інстанції, всупереч ч. 1 ст. 11 ЦПК України без правового обґрунтування вийшов за межі позовних вимог та визнав неправомірними дії відповідача щодо не зазначення в квитанції місцезнаходження виробника і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача. Проте позивач не просила визнати вказані дії незаконними. Вказує, що платіжні документи, які надавалися позивачу відповідають вимогам Правил користування електричною енергією для населення. Вважає, що позивач не довів порушення своїх прав у суді першої інстанції, проте суд задовольнив позовну вимогу. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які беруть участь у справі, обговоривши доводи апеляційних скарг та дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга АК «Харківобленерго» підлягає задоволенню , а апеляційна скарга [PERSON] не підлягає задоволенню. Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що розрахунки за спожиту електричну енергію здійснювалися відповідачем у відповідності до діючого законодавства. Проте, відповідач порушив право позивача на отримання інформації щодо місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, що є порушенням п. 12 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». З таким висновком суду, колегія суддів погоджується частково, з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи суд першої інстанції помилково вважав, що відповідач порушив п. 12 ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно п.12 ч.1 ст.15 ЗУ «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача на інформацію про продукцію, а саме, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію повинна містити: найменування та місцезнаходження виробника (виконавця, продавця) і підприємства, яке здійснює його функції щодо прийняття претензій від споживача, а також проводить ремонт і технічне обслуговування. Отже, судова колегія вважає, що зазначені вимоги закону не стосуються спірних правовідносин щодо споживання позивачем електороенергії, яка є специфічною продукцією і її виробник є загальновідомим. Матеріали справи не містять доказів звернення позивача за одержанням необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації саме про продукцію з метою що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. За таких обставин ухвалене судове рішення в частині задоволення позову не відповідає вимогам\~\~\~\~ст. 213 ЦПК України\~щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору в цій частині , що в силу\~ст. 309 ЦПК України\~є підставою для скасування ухваленого судового рішення в цій частині і про відмову у задоволенні позову, оскільки позивач в порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України не довів ті обставини, на які вона посилалась як на підставу своїх вимог і не надала ні суду першої ні апеляційної інстанцій доказів порушення її прав неправомірними діями відповідача. Статтями 10,60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується рішення суду в частині відмови у задоволенні позову, то суд першої інстанції правомірно дійшов до цього висновку. Судова колегія задовольняючи скаргу відповідача і відмовляючи у задоволенні скарги позивача зазначає наступне. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є споживачем послуг АК «Харківобленерго». На ім'я [PERSON] відкрито особистий рахунок № 1281237 за адресою: кв. 18 б. 5 по вул. Петра Болбачана у місті Харкові. Згідно п.22 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України\~від 26 липня 1999 р. № 1357 в редакції Постанови КМ\~№ 591 від 23.08.2016 оплата спожитої електричної енергії може здійснюватися: за розрахунковими книжками; за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником; за карткою попередньої оплати. Порядок та форма оплати спожитої електричної енергії визначаються у договорі. У платіжному документі електропостачальник обовязково має зазначити: номер особового рахунка; адресу обєкта; призначення платежу; період, за який проводиться розрахунок; значення попередніх та поточних показів засобу обліку (багатофункціонального/зонного засобу обліку у разі його наявності); дату зняття фактичних показів засобу обліку (у разі проведення розрахунків за платіжними документами, які виписуються електропостачальником); обсяг спожитої електричної енергії; тарифи; розмір наданих пільг та житлових субсидій; суму до оплати. З огляду на те, що договір між сторонами на постачання електроенергії не укладався і як з»ясовано в судовому засіданні позивач не здійснює оплату за спожиту електроенергію за розрахунковою книжкою або за карткою поперденьої оплати , а сплачує за квитанціями , які виписує енергопостачальник, то слід вважати, що саме такий спосіб позивач обрала для себе як сприйнятний для оплати спожитої електроенергії . Оскільки, позивач здійснює оплату за платіжними документами, які виписуються енергопостачальником, то останній самостійно визначає щомісячну дату зняття фактичних показників засобу обліку і підстав вважати його дії неправомірними і зобов»язувати до зняття показників у визначений позивачем день місяця у суду не має. Сторони вільні самостійно врегулювати спірні правовідносини шляхом укладення договору в якому позивач не позбавлена можливості обрати спосіб оплати за спожиту електроенергію за розрахунковою книжкою не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не буде встановлено іншого терміну і проводити знімання показань приладів обліку самостійно щомісяця. Енергопостачальник в свою чергу згідно Правил……..має право контролювати правильність знімання показань приладів обліку та оформлення платіжних документів споживачем. Відповідно до п.20-21 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26 липня 1999 року № 1357 в редакції що діяла на час виникнення спірних правовідносин п.20 та 21 передбачалось, що розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати спожитої електричної енергії є календарний місяць. Плата за спожиту протягом розрахункового періоду електричну енергію вноситься не пізніше 10 числа наступного місяця, якщо договором не встановлено іншого терміну. Знімання показань приладів обліку провадиться споживачем щомісяця. За власним рішенням енергопостачальник має право самостійно знімати показання приладів обліку у споживача. Системно аналізуючи зміст Правил……судова колегія вважає, що позивач як споживач послуг відповідача не знімала показники і не сплачувала за спожиту електроенергію як того вимагали Правила……, тоді як енергопостачальник самостійно знімав показники приладів обліку і надавав квитанцію для сплати. Відповідно до п.20-21 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою КМУ від 26 липня 1999 року № 1357 зі змінами внесеними постановою КМУ №591 від 23 серпня 2016 року що діють на теперішній час зняті споживачем чи отримані та/або зняті енергопостачальником (електророзподільним підприємством) дані про покази засобу обліку в інший день вважаються вихідними даними для визначення показів засобу обліку на перше число календарного місяця шляхом додавання (віднімання) середньодобового споживання, помноженого на кількість днів (діб) між датою зняття показів та першим числом календарного місяця. Доводи позивача щодо отримання нею квитанції за липень 2015 року датованої 11 серпня 2015 року в якій енергопостачальник навів розрахунок з 15 по 15 число місяця, а не з 1 по 1 число дійсно найшли своє підтвердження, але на думку судової колегії не потягли за собою порушення прав позивача, як споживача. Відповідно до ст.ст. 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частинами першою та четвертою статті 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, якими, зокрема є: справедливість, добросовісність та розумність, у тому числі й у судовому порядку. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання правочину недійсним, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Таким чином, з урахуванням зазначених норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. При цьому судовому захисту підлягають лише порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а також порушені державні та суспільні інтереси. Судами першої і другої інстанції було створено рівні умови для сторін щодо надання доказів своїх вимог і заперечень. Матеріали справи не містять доказів, що в результаті протиправноїї поведінки відповідача порушені права позивача. Доводи апеляційної скарги позивача не є суттєвими, і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи. Позивач будь яких доказів, які б спростовували висновки суду - не надав.

Outcome: dismissed