Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіальної громади м. Дружківки в особі Дружківської міської ради Донецької області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 19 серпня 1975 року він уклав шлюб з [PERSON] (після реєстрації шлюбу [PERSON]). 01 листопада 1994 року померла мате його дружини [PERSON], після її смерті залишилася спадщина, яка складалась з: ? частини квартири 1, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, буд. 12; акцій ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 125 штук. Його дружина [PERSON] фактично прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON], але не отримала свідоцтва про право на спадщину на вказане майно. 21 грудня 2012 року [PERSON] померла. На момент її смерті їй належала земельна ділянка, розташована за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12, ? частина квартири 1, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12, та акції ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 415 штук. Також вказував, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є він та його син [PERSON] та вони обидва фактично прийняли спадщину у вигляді квартири після її смерті, оскільки проживають в ній. Посилаючись на те, що він у встановлений законом строк звернувся до нотаріальної контори, але у видачі свідоцтва на спадщину йому було відмовлено, оскільки у нього відсутні оригінали правовстановлюючих документів, просив визнати за ним в порядку спадкування після смерті його дружини [PERSON], право власності на ? частину трикімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]; земельну ділянку; акції Дружківського заводу металевих виробів в кількості 415 штук, які належали його померлій дружині [PERSON]; акції Дружківського заводу металевих виробів в кількості 125 штук, які належали матері його дружини - [PERSON]. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області від 07 червня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено: визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом на ? частину квартири №1, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, буд. 12; акції ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 415 штук, код цінних паперів UA [NUMBER], код за ЄДРІСІ 00191052, депозитарний код рахунку в цінних паперах 300517-UA10219423; акції ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 125 штук, код цінних паперів UA [NUMBER], код за ЄДРІСІ 00191052, депозитарний код рахунку в цінних паперах 300517-UA10227930; земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель площею 0,1349 га, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12-1 після смерті [PERSON] В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на незаконність та необґрунтованість вищезазначеного рішення, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що зазначеним рішенням порушено його права як спадкоємця та фактично позбавлено спадщини після смерті матері, оскільки до участі у справі його залучено не було. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] доводи, викладені в апеляційній скарзі підтримав та просив її задовольнити. В судове засідання апеляційного суду позивач [PERSON] та представник відповідача не зявились, повідомлялись належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомили. Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність сторін, оскільки відповідно до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, апеляційний суд вважає, що скарга [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст.2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Зазначеним вище нормам рішення суду першої інстанції не відповідає за наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 01 листопада 1994 року померла [PERSON]. На момент смерті їй належало нерухоме майно у вигляді ? частини квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12-1, а також акцій ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 125 шт. Спадщину після смерті [PERSON] фактично прийняла її донька [PERSON]. Також, судом першої інстанції встановлено, що 20 грудня 2012 року померла [PERSON]. На момент смерті їй належала ? частина квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12-1, акції ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 415 шт., земельна ділянка, яка розташована за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12-1, а також 1/4 частка квартири, розташованої за адресою: Донецька область, м. Дружківка, вул. Мира, 12-1, акції ПАТ «Дружківський завод металевих виробів» у кількості 125 шт. після смерті [PERSON]. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивач [PERSON] прийняв спадщину після смерті дружини [PERSON], тобто виконав всі умови, передбачені законом, для прийняття спадщини, але він позбавлений права отримати свідоцтво про право на спадщину у встановленому законом порядку через причини, які від нього не залежать, оскільки втрачено свідоцтво про право власності на нерухоме майно. Таких висновків суд першої інстанції дійшов із порушенням норм матеріального та процесуального права, а також через неповне зясування обставин по справі за наступних підстав. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Зі змісту ч.1 ст. 1222 ЦК України вбачається, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 розяснено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду з правилами позовного провадження. Як убачається із матеріалів справи спадкоємцями першої черги за законом на зазначене вище спадкове майно є позивач по справі [PERSON] та його син [PERSON]. Суд, у порушення зазначених вище норм матеріального права, коло спадкоємців не встановив, до участі у справі всіх спадкоємців не залучив. Враховуючи наведене, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції неповно з'ясував обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом порушено норми матеріального та процесуального права, що є підставами для скасування рішення з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON]. Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Outcome: dismissed