Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

У січні 2015 року ТОВ „НіжинТеплоМережі звернулося з позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення в солідарному порядку 7 536 грн. 59 коп. заборгованості за використану теплову енергію за період з 01 грудня 2003 року по 30 листопада 2014 року, яка виникла в звязку з несвоєчасною оплатою відповідачами послуг з теплопостачання. Як вказував позивач, незважаючи на укладення 22 квітня 2013 року Договору про реструктуризацію боргу за житловокомунальні послуги строком дії до 22 грудня 2013 року, відповідачі борг не сплатили, а також має місце заборгованість і поточних платежів. 22 січня 2015 року [PERSON] звернулася з зустрічним позовом до ТОВ „НіжинТеплоМережі про визнання недійсним договору реструктуризації боргу за житлово комунальні послуги № 4074 від 22 квітня 2013 року з підстав, передбачених статтями 230, 233 ЦК України, а також просила суд застосувати наслідки пропуску строку позовної давності щодо вимог енергопостачальної організації та відмовити в задоволенні позову про стягнення з неї заборгованості з теплопостачання. Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 10 березня 2014 року відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ „НіжинТеплоМережі про визнання договору реструктуризації боргу за житлово-комунальні послуги № 4074 від 22 квітня 2013 року недійсним та застосування терміну позовної давності; стягнуто з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь ТОВ „НіжинТеплоМережі заборгованість за теплову енергію за період з 01 грудня 2003 року по 30 листопада 2014 року в сумі 7 536 грн. 59 коп., а також вирішено питання стягнення судових витрат. В апеляційній скарзі [PERSON] просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, яким визнати недійсним договір реструктуризації боргу за житлово-комунальні послуги та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за теплову енергію в звязку з пропуском позивачем строку на звернення до суду з позовом за захистом порушеного права. Незаконність рішення суду апелянт обґрунтовує його ухвалення судом з порушенням норм матеріального і процесуального права, оскільки судом не взято до уваги належні докази, якими підтверджується недійсність договору про реструктуризацію боргових зобовязань по сплаті послуг з теплопостачання. Також апелянт посилається, що судом безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Заслухавши доповідача, учасників судового процесу, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, суд приходить до слідуючого висновку. Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS], яка відноситься до державного житлового фонду, зареєстровані [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO], і донька Анастасія, [INFO], племінник - [PERSON], [INFO], а також сестра [PERSON], [INFO]. За опалення зазначеної квартири в звязку з несвоєчасною оплатою послуг з теплопостачання існує заборгованість в сумі 7 536 грн. 59 коп. за період з 1 грудня 2003 року по 30 листопада 2014 року. 22 квітня 2013 року [PERSON] з ТОВ „НіжинТеплоМережі за № 4074 було укладено договір про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги. Після укладення договору [PERSON] в травні, червні, липні, вересні і жовтні 2013 року було сплачено всього 2 400 грн. Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В обґрунтування підстав зустрічного позову [PERSON] посилалася на ст. 230, 233 ЦК України, вважаючи, що при укладенні вказаного договору її було введено в оману, оскільки договір суперечить чинному законодавству. Проте, з врахуванням обовязку наймача по сплаті послуг, встановленого ст. 162 ЖК УРСР, п.5 ч.3 ст.20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги позивачем не надано належних і допустимих доказів укладення договору про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги внаслідок обману та внаслідок тяжких обставин. З врахуванням положень ч.1 ст. 64 ЖК УРСР щодо солідарної відповідальності повнолітніх членів сімї наймача за зобовязаннями, що випливають з договору найму жилого приміщення, обґрунтованим є і висновок суду про наявність підстав для стягнення заборгованості в солідарному порядку з повнолітніх членів сімї [PERSON] Посилання апелянта на відсутність [PERSON] за місцем реєстрації з врахуванням предмету спору, а саме стягнення заборгованості за теплову енергію, розмір якої розраховується, виходячи з опалювальної площі житлового приміщення, а не в залежності від кількості зареєстрованих в житловому приміщенні осіб, а також без належного повідомлення надавача послуг про тимчасову відсутність члена сімї за місцем реєстрації, не може бути підставою для звільнення її від обовязку від сплати за надані послуги, оскільки згідно п.6 ч. 1 ст. 20 Закону України „Про житлово-комунальні послуги споживач має право на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період його чи членів сімї тимчасової відсутності лише за умови відповідного документального оформлення такої відсутності. З врахуванням викладеного та вимог ч. 4 ст. 64 ЖК України, згідно яких і припинення членства в сімї не може бути підставою для звільнення від сплати за надані послуги з теплопостачання, відсутні правові підстави для звільнення [PERSON] від сплати за надані послуги з теплопостачання. Відмовляючи в задоволенні вимог [PERSON] про застосування терміну позовної давності, суд першої інстанції виходив з того, що, уклавши договір про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги №4074 від 22.04.2013 року та сплативши платежі в 2013 році, [PERSON] фактично вчинила дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, а відповідно перебіг позовної давності перервався і після переривання перебіг позовної давності розпочався заново. Проте такий висновок суду в цій частині не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 256, частини 5 ст. 261, ст. 264 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Початок перебігу позовної давності за зобовязаннями з визначеним строком виконання починається зі спливом строку виконання. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, вчинення дій, що свідчать про визнання боргу можливе лише в межах перебігу строку позовної давності. Оскільки договір про реструктуризацію боргу між сторонами було укладено в квітні 2013 року, то перерваними є зобовязання, які виникли після квітня 2010 року в межах трирічного строку позовної давності. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. При цьому, з врахуванням положень статей 257, 261 ЦК України оскільки сплата за комунальні послуги з теплопостачання здійснюється за кожним із платежів щомісячними періодичними платежами, то перебіг строку позовної давності починається після несплати чергового платежу. В зустрічній позовній заяві [PERSON] заявила клопотання про застосування строку позовної давності щодо вимог ТОВ „НіжинТеплоМережі до неї про стягнення заборгованості. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. ТОВ „НіжинТеплоМережі не надано доказів поважності причин пропуску строку позовної давності, отже за таких обставин рішення суду підлягає зміні в частині визначення періоду, за який підлягає стягненню заборгованість за теплову енергію. Як встановлено апеляційним судом, після укладення 22 квітня 2013 року договору реструктуризації боргу [PERSON] було сплачено за комунальні послуги з теплопостачання в травні та червні 2013 року відповідно 1000 грн. та 800 грн., а також по 200 грн. в липні, вересні, жовтні 2013 року, а також в січні березні 2014 року, які згідно повідомлення надавача послуг було зараховано на погашення заборгованості за період з 1 грудня 2003 року по 31 жовтня 2007 року та частково за листопад 2007 року. Відповідно до ст. 267 ЦК України особа, яка виконала зобовязання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності, а згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Виходячи з аналізу зазначених норм матеріального права, зарахування коштів на погашення платежів поза межами строку позовної давності можливе за наявності доведення волевиявлення боржника на зарахування коштів саме на погашення заборгованості за минулий період. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України „Про реструктуризацію заборгованості з квартирної плати, плати за житлово-комунальні послуги , спожиті газ та електроенергію, яким вперше на законодавчому рівні було врегульовано питання погашення заборгованості за комунальні послуги, яка склалася на дату набрання чинності цим законом, для реструктуризації заборгованості громадяни укладають з підприємствами - надавачами житлово-комунальних послуг договори про щомісячне рівномірне погашення реструктуризованої заборгованості та своєчасну сплату поточних платежів за житлово-комунальні послуги (далі - договір про реструктуризацію заборгованості). Таким чином, нормами зазначеного закону передбачалося укладення договорів з метою не лише захисту прав надавачів послуг шляхом рівномірного погашення реструктуризованої заборгованості, а й з метою своєчасної сплати споживачем послуг поточних платежів. Договором № 4074 від 22 квітня 2013 року передбачалося щомісячне внесення 983 грн. 80 коп. на погашення реструктуризованого боргу без конкретизації періодів, за які проводиться зарахування вказаних платежів, а також порядок розподілу коштів при їх надходженні в випадку їх недостатності для зарахування на сплату поточних платежів та реструктуризованої заборгованості. Згідно розрахунку заборгованості розмір платежів, здійснених [PERSON], не відповідав розміру платежів, визначеному Договором про реструктуризацію боргу за житлово-комунальні послуги. [PERSON] наполягала на тому, що нею сплачувалися зазначені кошти в першу чергу на погашення поточних платежів. Згідно наданих копій квитанцій про сплату [PERSON] коштів за 2013-2014 роки, в них відсутні дані про періоди, за які вносилися кошти за надані послуги. Згідно ст.20, п.4 ч.2 ст. 21, ч.6 с. ст. 22 Закону України „Про житлово-комунальні послуги виконавець та виробник зобовязані надавати в установленому порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру цін/тарифів, норми споживання, режим надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості, а споживач має право на одержання такої інформації. Пунктом 4 частини 1 ст.4 Закону України „Про захист прав споживачів також передбачено право споживача на отримання необхідної, доступної, достовірної інформації про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також її виробника. З врахуванням викладеного, оскільки у спірних правовідносинах обовязок надання інформації лежить саме на надавачеві - виробникові послуг, за відсутності в квитанціях даних про сплату коштів на погашення боргу поза межами строку позовної давності, апеляційний суд не знаходить підстав обґрунтованості дій надавача послуг щодо зарахування отриманих ним від [PERSON] коштів в 2013-2014 роках на погашення боргових зобовязань за 2003-2007 роки без узгодження з боржником дійсного волевиявлення останньої. Крім того, згідно довідок КП „СЄЗ наймачем квартири [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету № 382 від 03.07.2003 року була [PERSON], яка померла 23.05.2008 року, а [PERSON] є наймачем зазначеної квартири згідно рішення виконавчого комітету № 292 від 05.06.2008 року. Таким чином, між сторонами виникли цивільні права і обовязки як наймача житла і надавача послуг тільки з червня 2008 року, а з 2003 року і до зазначеної дати [PERSON] була членом сімї своєї матері. В матеріалах справи відсутні дані про звернення надавача послуг з вимогами до спадкоємців [PERSON] про стягнення її частки боргу за отримані послуги з теплопостачання відповідно до ст. 1281 ЦК України. Таким чином, уклавши договір реструктуризації боргових зобовязань поза межами строку позовної давності та зараховуючи кошти на погашення боргових зобовязань без зясування волі [PERSON] на погашення боргу за 2003-2007 роки, тобто за період, коли наймачем квартири була мати відвідача - [PERSON], яка померла в 2008 році, за відсутності іншого надавача аналогічної послуги, відсутності права на списання простроченої заборгованості, на що посилався представник позивача, дії надавача послуг фактично були направлені на примушування [PERSON] на погашення заборгованості всупереч волі останньої та вимогам законодавства поза межами строку позовної давності, в тому числі і на погашення частки боргу померлого члена сімї попереднього наймача квартири. Відповідно до статей 12, 13, 14 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Не допускається зловживання монопольним становищем на ринку. Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Недотримання зазначених вимог в силу ч.3 ст. 16 ЦК України може бути підставою для відмови у захисті порушеного права. З врахуванням викладеного, наявність заяви [PERSON] на реструктуризацію боргових зобовязань не є безумовним доказом наявності її волевиявлення на погашення заборгованості поза межами строку позовної давності, в тому числі і боргових зобовязань померлого попереднього наймача. З врахуванням викладеного, при визначенні розміру заборгованості, яка підлягає стягненню з відповідачів, апеляційний суд враховує сплачені [PERSON] кошти за комунальні послуги з теплопостачання в травні, червні 2013 року відповідно 1000 грн. та 800 грн., по 200 грн. в липні, вересні, жовтні 2013 року, а також в січні березні 2014 року на платежі в межах строку позовної давності з врахуванням укладеного договору про реструктиризацію від 22 квітня 2013 року, яким хоча і відбулося переривання строку позовної давності, але в межах його трирічного строку. Таким чином, стягненню підлягає заборгованість за теплову енергію за період з 01 травня 2010 року по 01 грудня 2014 року в сумі 3769 грн. 27 коп. (всього згідно розрахунку ТОВ „НіжинТеплоМережі було нараховано за вказаний період 8699 грн. 27 коп., а сплачено відповідачем 4930 грн., (8699,27 грн. - 4930 грн. = 3769,27 грн. ). Оскільки рішення суду підлягає зміні, відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України підлягає зміні і розподіл між сторонами судових витрат. Так, при зверненні до суду з позовом ТОВ „НіжинТеплоМережі заявляло вимоги про стягнення 7536,59 грн., при цьому позивачем було сплачено 243,60 грн. судового збору. Рішенням апеляційного суду позовні вимоги задовольняються частково на суму 3769,27 грн., тобто позов задоволено на 50%. В звязку з викладеним, з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ „НіжинТеплоМережі з кожного підлягає стягненню по 60 грн. 90 коп. судового збору за розгляд справи в суді першої інстанції. В апеляційній скарзі [PERSON] просила визнати договір про реструктуризацію боргу недійсним та відмовити в задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості. За розгляд справи в суді апеляційної інстанції апелянтом було сплачено 121,80 грн. судового збору. Враховуючи, що апеляційну скаргу [PERSON] було задоволено частково і зменшено оскаржувану нею суму заборгованості, з ТОВ „НіжинТеплоМережі на користь апелянта підлягає стягненню 60 грн. 90 коп. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Outcome: partial