Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із позовом, в обґрунтування якого зазначив, що в липні 2013 року він передав відповідачу [PERSON] за договором позики 450 доларів США, строком користування на два місяці, про що відповідачем було складено відповідну розписку. Проте, у визначений сторонами строк відповідач борг не повернув. Посилаючись на вищевикладене позивач просив стягнути з відповідача борг у розмірі 450 доларів США, що згідно курсу НБУ, станом на день подачі позову становить 9 891.00 грн. У судовому засіданні представник позивача збільшила позовні вимоги та просила стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 450 доларів США, що згідно курсу НБУ станом на 24.02.2016р., становить 12 253.50 грн., 3% річних від простроченої суми, що становить 914.48 грн. та індекс інфляції у розмірі 8 487.99 грн. Крім цього, представник позивача просила суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу у розмірі - 2 400 грн., та сплачений по справі судовий збір. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, та не заперечував проти стягнення з нього заборгованості за договором позики у розмірі 350 доларів США, мотивуючи це тим, що із отриманих від позивача коштів він повернув йому 100 доларів США. Вимоги позивача про стягнення 3% річних від простроченої суми, що становить 914.48 грн. та індексу інфляції у розмірі 8 487.99 грн. відповідач не визнав. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та свідка [PERSON], і дослідивши надані суду письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із такого. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 01.07.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого позивач передав відповідачу у борг 450 доларів США, строком на два місяця, про що останнім власноруч була написана розписка. Вказані обставини визнаються сторонами, а тому в силу ч.1 ст. 61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно ст. 526 ЦУ України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст. 611 Цивільного кодексу України за порушення зобов'язання настають наслідки встановлені договором або законом. Статтею 612 ЦК України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Із розрахунку заборгованості, який наявний в матеріалах справи, вбачається, що станом на 24.02.2016 р. заборгованість відповідача за договором позики складає 12 253.50 грн., що еквівалентно 450 доларів США. Доводи відповідача про те, що він частково погасив заборгованість у розмірі 100 доларів США, суд до уваги не приймає через те, що ці доводи не підтверджуються належними та допустимими доказами. Покази свідка [PERSON] суд знаходить такими, що не спростовують висновків суду. Крім цього, відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтвердженими певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором або законом. Виходячи із положень ч.2 ст. 625 ЦК України відповідач повинен сплатити позивачеві 3% річних від простроченої суми, що становить 914,48 грн. Разом із цим, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення індексу інфляції не підлягають задоволенню, оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням установленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення виконання грошового зобов'язання, яке визначене договором у гривні. Оскільки договір позики між сторонами був укладений в іноземній валюті, то суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача індексу інфляції. Підсумовуючи викладене, суд вважає можливим стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі - 12 253.50 грн., три відсотки річних у розмірі 914.48 грн. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 444.40 грн. судового збору, та витрати на правову допомогу у розмірі - 1 459.44 грн.

Outcome: partial