Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою до Красноармійського педагогічного училища про зобовязання припинення дій, що порушує право найму приміщення, продовження договору найму житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 01.07.2016 року між нею та відповідачем по справі було укладено договір про збереження та надання в тимчасове користування житлової кімнати № 110 у студентському гуртожитку Красноармійського педагогічного училища у м. Покровськ, по вул. Борового, 27. Згідно умов договору відповідач надав, а позивач прийняла у тимчасове користування кімнату №110 по вул. Борового, 27 на строк з 01.07.2016р. по 31.12.2016р. Фактично вона мешкає у гуртожитку з квітня 2012 року, обовязків мешканця гуртожитку не порушує. Проте , 11 січня 2017 року до неї прийшов заступник директора та повідомив про звільнення приміщення, яке вона займає, у строк до 15 січня 2017 року. Оскільки вона мешкає у гуртожитку тривалий час, то вважала дію договору найму приміщення безстроковою, а вказівку у договорі на строк його дії лише формальністю. Зазначала також, що відповідно до умов договору наказ про її виселення виданий не був, вона продовжує користуватися приміщення та здійснює належним чином оплату, тому вважає договір найму пролонгованим. Крім того, вона є літня людина, інвалід та за законом не може бути виселена без надання іншого житлового приміщення. Уточнив позовні вимоги просила зобовязати відповідача припинити дії по її виселенню з кімнати №110 у гуртожитку Красноармійського педагогічного училища за адресою м. Покровськ, вул. Борового, 27 та вважати продовженим договір найму житлового приміщення на тих же умовах строком на 5 років. Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 11 травня 2017 року, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ст.821, 822 ЦК України, ст.125, 132 ЖК України, ст.15 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», зазначає, що вважала укладений з нею договір найму безстроковим, відповідно до умов договору про виселення попереджена не була,відповідний наказ відповідачем не видавався. Крім того, відповідно до вимог діючого законодавства пенсіонери по старості та інваліди не підлягають виселенню з житла без надання їм іншого житла. Вважає, що правовідносини найму між сторонами подовжилися та договір є пролонгованим на пять років. В засідання апеляційного суду позивач не зявилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Надала суду заяву з проханням розглянути справу у її відсутність. Представник відповідача у засіданні апеляційного суду проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив її відхилити, рішення суду залишити без зміни. Апеляційний суд, заслухав представника відповідача, вивчив матеріали справи та доводи апеляційної скарги,вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню. Судом першої інстанції встановлено, що згідно з договором про збереження та надання в тимчасове користування житлової кімнати № 110, місць загального користування, меблів, сантехнічного та електричного обладнання в студентському гуртожитку Красноармійського педагогічного училища від 01.07.2016 року, навчальний заклад - Красноармійське педагогічне училище надало [PERSON] в тимчасове з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року платне користування житлове приміщення для проживання у гуртожитку, який знаходиться за адресою: м. Красноармійськ, пров. Борового, буд. 27, кімната № 110 (а.с.3-4). Наказом директора Красноармійського педагогічного училища № 01 від 03.01.2017 року наказано виселити з гуртожитку з 01.01.2017 року [PERSON] у звязку із закінченням терміну дії договору (а.с.44). Згідно довідки КП «Управління міського господарства» від 11.05.2017 року, [PERSON] дійсно зареєстрована 26.01.2016р. за адресою: м. Покровськ, вулиця Ольшанського, будинок № 7, гуртожиток. У разі звернення дана реєстрація дає право [PERSON] на надання їй койка-міста, при сплаті щомісячно 490 гривень, згідно калькуляції вартості (а.с.54). [PERSON] є інвалідом другої групи за загальним захворюванням, непрацездатна, потребує лікування у невропатолога (а.с.5). З урахуванням ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суду суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, ті якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані , які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно зі ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожна особа має право в порядку, встановленому законом,звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно зі ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вони посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, субєктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Процесуально-правовий аспект захисту права полягає в тому, що згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України загальні суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Ст. 3 ЦПК передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ч. 1).У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ч. 2). Відмова від звернення до суду за захистом є недійсною (ч. 3). Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. До них належать: 1)визнання права;2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право;4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі;6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Звертаючись до суду з позовом про зобовязання припинення дії, що порушує право найму житлового приміщення, позивач фактично заперечувала проти її виселення з гуртожитку та зазначала, що порушення її права полягає у тому, що заступник директора гуртожитку повідомив її про необхідність звільнення спірного приміщення. Проте, відповідно до п.4.5.19 договору про збереження та надання в тимчасове користування кімнати у гуртожитку від 01.07.2016 року, укладеному між сторонами виселятися та виписуватися з гуртожитку після закінчення терміну навчання або припинення дії даного договору наймач зобовязаний у триденний термін з дня видання відповідного наказу. Позивач зазначає, що такий наказ відповідачем не видавався. До матеріалів справи додано наказ директора Красноармійського педагогічного училища № 01 від 03.01.2017 року про виселення з гуртожитку з 01.01.2017 року [PERSON] у звязку із закінченням терміну договору (а.с.44), але позивач з ним ознайомлена не була. Судом встановлено, що позивач, фактично заперечує проти її виселення з гуртожитку, але з вимогами про визнання недійсним наказу про виселення позивач не зверталася, позов про її виселення до суду відповідачем поданий не був. Таким чином, апеляційний суд вважає, що в даному випадку позивачем обраний спосіб захисту права, якій не передбачений законом для даної категорії справ. Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги позивача в цієї частині не ґрунтуються на законі та у задоволенні позовних вимог [PERSON] про зобовязання припинення дій по виселенню з кімнати слід відмовити. Що стосується позовних вимог позивача про пролонгацію договору найму житлового приміщення на тих же умовах терміном на пять років, то апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про необґрунтованість позовних вимог позивача в цієї частині. Згідно ст.6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини , які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Стаття 627 ЦК України передбачає,що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Обгрунтовуючи позовні вимоги в цієї частині, позивач зазначала, що у період з 1 січня 2017 року по 12 січня 2017 року у сторін фактично склалися нові правовідносини по користуванню приміщенням, новий строк дії договору невизначений , а тому вважається , що він укладений на строк пять років. Зі змісту договору вбачається, що він є короткостроковим, укладений на строк з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року. Пункт 7.2. договору передбачає,що зміна строку договору може бути здійснена відповідно до умов цього договору або за згодою сторін (а.с .4). Посилання позивача на ст.821 ЦК України суд не може прийняти до уваги, оскільки відповідно до ст.821 ЦК України, договір найму житла укладається на строк , встановлений договором. Якщо у договорі строк не встановлений, договір вважається укладеним на пять років. До договору найму житла, укладеного на строк до одного року (короткостроковий найм) не застосовуються положення ст.822 ЦК України, яка передбачає, переважне право наймача на укладання договору найму житла на новий строк у разі спливу строку його дії.

Outcome: partial