Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

У січні 2014 року ПАТ КБ «Надра» звернулось до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просить стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором у сумі 77387,64\~дол. США, що за курсом НБУ становить 618559,41 грн. Ухвалою Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська від 15.01.2014р. відкрито провадження у справі, а ухвалою від 25.02.2014р. справу передано на розгляд до Ленінського районного суду м.Дніпропетровська. Ухвалою від 22.05.2015р. справу прийнято до провадження Ленінським районним судом м.Дніпропетровська. У травні 2016 року [PERSON] звернулась з зустрічним позовом до ПАТ\~КБ\~«Надра», третя особа [PERSON], у якому просить визнати недійсним Договір кредиту №8/2007/840-К/1557-Н від 08.11.2007р., укладений між ВАТ КБ «Надра» та [PERSON] Ухвалою Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2016р. явку представника позивача було визнано обовязковою з огляду на необхідність дачі особистих пояснень щодо підстав нарахування штрафних санкцій. Всупереч вимогам суду позивач не забезпечив явку свого представника в судові засідання 26.10.2016р., 11.11.2016р., хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце їх проведення. Водночас, матеріали справи містять заяву представника позивача, у якій він просить задовольнити заявлені позовні вимоги та розглядати справу за його відсутності. Представник [PERSON] у судове засідання не зявилась, проте звернулась до суду з письмовою заявою, у якій просила проводити судове засідання без її участі. [PERSON] у судові засідання не зявлявся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце їх проведення. Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 09.11.2007р. між ВАТ КБ «Надра» (в подальшому назву змінено на ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено Кредитний договір №8/2007/840-К/1557-Н(далі Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 78232,00 дол.США з виплатою процентної ставки 10,7 % на рік, строком до 12.10.2032р., а позичальник зобовязався повернути кредитні кошти у строк та на умовах, передбачених договором (т.1 а.с.5-8). Суд критично ставиться до твердження [PERSON] про те, що фактично вона отримала кредит в гривні, а не у доларах США, оскільки таке твердження спростовується заявою на видачу готівки №1 від 09.11.2007р. з підписом позичальника про отримання 77000,00 дол.США. (т.1 а.с. 186) та валютним меморіальним ордером № 1 від 09.11.2007р. на суму 1232,00 долл. США (т. 1 а.с. 185). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Звертаючись з зустрічним позовом про визнання Кредитного договору недійсним, [PERSON] стверджує, що всупереч ч. 2, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк встановив у договорі строк виконання зобовязання у нечіткому та незрозумілому вигляді, не надав належний графік платежів, а також не повідомив про: сукупну вартість кредиту, наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача; орієнтовну сукупну вартість кредиту, необхідність здійснення оцінки майна, якщо така є необхідною, ким вона здійснюється, податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. З посиланням на викладені обставини [PERSON] стверджує, що банк ввів її в оману щодо істотних умов Кредитного договору, у звязку з чим просить визнати його недійсним на підставі ч. 1 ст. 229 ЦК України. Водночас, суд не бере до уваги посилання позичальника на порушення банком вимог ч.\~2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» як на достатню підставу для визнання недійсним Кредитного договору, оскільки відповідно до цієї статті наслідком ненадання зазначеної інформації для суб'єкта господарювання, який повинен її надати, є відповідальність, встановлена статтями 15 і 23 цього Закону, які самі по собі не передбачають можливість визнання кредитного договору недійсним. Щодо твердження позивача за зустрічним позовом про введення банком її в оману щодо умов Кредитного договору суд зазначає, що на момент видачі кредиту [PERSON] працювала у ВАТ КБ «Надра» на посаді старшого радника по роботі з фізичними особами (т.2 а.с.30), та як вбачається з заяви про надання кредиту (т. 1 а.с. 188) та п. 1.3.2 Кредитного договору, отримала кредит на пільгових умовах. За таких обставин суд доходить висновку, що [PERSON] як працівник банку мала можливість детально ознайомитись з усіма умовами одержуваного кредиту, а відтак суд вважає безпідставними посилання позивача за зустрічним позовом на введення її в оману при укладенні спірного Кредитного договору як на підставу для визнання його недійсним згідно з ч. 1 ст. 229 ЦК України. Не є підставою для визнання кредитного договору недійсним і наявність суперечності між п.п. 1.4 та 3.3.4 Кредитного договору, оскільки вказана суперечність може бути підставою для звернення з позовом про тлумачення умов договору на підставі ст. 213 ЦК України, а не про визнання його недійсним. Щодо твердження позичальника про встановлення подвійної відповідальності за порушення строків виконання грошових зобовязань у п.п. п. 5.2 та 5.3 Кредитного договору суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору у випадку прострочення виконання зобовязань позичальника щодо повернення кредиту, сплати всіх нарахованих відсотків, комісій та можливих штрафних санкцій у строк, визначений у п. 3.3.3 цього Договору, позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на час виникнення заборгованості, від несвоєчасно оплаченої суми за кожен день прострочення. Згідно з п. 5.3 Кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п.4.3. за виключенням п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору за кожен випадок. Обовязок позичальника своєчасно виконувати грошові зобовязання передбачений саме у п.п. 4.3.3 та 4.3.4 Кредитного договору, а відтак твердження відповідача про встановлення подвійної відповідальності за порушення термінів виконання грошових зобовязань не відповідає умовам Кредитного договору. Суд не бере до уваги посилання [PERSON] на правила ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за змістом яких нікчемною є умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, що не є послугою у визначенні цього Закону (в тому числі, комісії), оскільки вказане положення набрало чинності лише у 2011 році, а відтак не поширюється на спірні правовідносини 2007 року. Суд також звертає увагу, що заявлена позивачем до стягнення сума заборгованості [PERSON] за Кредитним договором не містить комісії (а.с. 3). Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Оскільки судом не встановлено існування визначених законом підстав для визнання Кредитного договору недійсним, суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову [PERSON] Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 4.2.4 Кредитного договору банк має право вимагати від позичальника дострокового виконання зобовязань щодо повернення кредиту, сплати нарахованих відсотків та інших платежів, передбачених цим договором, можливих штрафних санкцій, якщо позичальник не вніс чергові мінімально необхідні платежі, у термін, визначений п.\~3.3.3 цього договору, а також у випадку не виконання умов, передбачених у п. 4.3.6 цього договору. Всупереч вищевикладеним положенням, [PERSON] свої зобовязання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором, а відтак у банку виникло право на дострокове стягнення за Кредитним договором. Cуд не бере до уваги посилання відповідача на те, що вона не отримала повідомлення банку про дострокове стягнення кредиту, оскільки за змістом п. 4.2.4 Кредитного договору у випадку порушення позичальником строків повернення кредиту банк має право вимагати дострокового повернення всього кредиту без попереднього повідомлення про це позичальника. Таким чином, заборгованість [PERSON] за Кредитним договором відповідно до розрахунку станом на 07.10.2013р. складається з: заборгованості за сумою кредиту у розмірі 46693,96 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 20049,82 дол.США. На підставі п. 5.2 Кредитного договору у звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором [PERSON] також була нарахована пеня, розмір якої станом на 07.10.2013р. становить 2820,66 дол.США., що за курсом НБУ становить 22545,54 грн. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533\~ЦК. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2014р. №6-145цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Крім того, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.3 ст.533 ЦК України). Такий порядок визначено Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993р. № 15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодами, укладеними між резидентами на території України. Відповідно до ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений ст.1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (ст.3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Таким чином, максимальний розмір пені повязаний із розміром облікової ставки Національного банку України; оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення Національним банком України облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися за судовими рішеннями лише у національній валюті України гривні, а відтак у суду відсутні підстави для задоволення позову в частині стягнення пені в доларах США. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 01.04.2015р. № 3-29гс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. В якості забезпечення зобовязань позичальника за Кредитним договором 09.11.2007р. між ВАТ КБ «Надра» (в подальшому назву змінено на ПАТ КБ «Надра») та [PERSON] укладено Договір поруки 1557/1-Н, відповідно до умов якого поручитель зобовязався перед банком відповідати за виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобовязань, що випливають з Кредитного договору (т. 1 а.с.9). Відповідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обовязку божників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обовязку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-якого з них окремо. З огляду на те, що відповідачі всупереч положенням статті 60 ЦПК України не надали суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості за Кредитним договором або інший її розмір, а також враховуючи наявність у ПАТ\~КБ\~«Надра» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (т. 2 а.с. 45-48), суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у частині солідарного стягнення з відповідачів заборгованості за сумою кредиту у розмірі 46693,96 дол.США, заборгованості за процентами у розмірі 20049,82 дол.США., а також пені у сумі 22545,54 грн. Водночас, позивачем заявлено до стягнення також штрафні санкції за невиконання зобовязань за Кредитним договором у розмірі 7823,20\~дол.США, що становить 10% від суми кредиту. Згідно з п. 5.3 Кредитного договору у разі порушення позичальником вимог п.4.3. за виключенням п.п. 4.3.3, 4.3.4 цього договору, позичальник зобовязаний сплатити банку штраф у розмірі 10% від суми кредиту, визначеної у п. 1.1. цього договору за кожен випадок. Незважаючи на ухвалу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 13.09.2016р. про визнання обовязковою явки представника позивача для дачі пояснень щодо підстав нарахування вказаних штрафних санкцій, позивач явку свого представника не забезпечив. Жодних пояснень та доказів щодо існування підстав для нарахування зазначених штрафних санкцій позивачем не надано, у звязку з чим суд доходить висновку про відсутність підстав для задоволення позову в частині стягнення штрафу у розмірі 7823,20\~дол.США. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: partial