Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-10 00:00:00

У серпні 2020 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є головним наймачем та проживає в кімнаті [ADDRESS] відповідно до Договору оренди кімнати та ордера №11. В зазначеній кімнаті досі є зареєстрованим колишній чоловік позивача [PERSON] , який не проживає в цій кімнаті з 2016 року, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей в кімнаті не має, і взагалі житлом він не цікавиться. Перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили та не чинять, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. За таких обставин, посилаючись на ст.ст.71,72 ЖК України, позивач просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] . В судове засідання [PERSON] представник позивача [PERSON] надав заяву щодо розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надавши заяву щодо розгляду справи у його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі Договору оренди кімнати від 09.08.2004 та ордеру [NUMBER] від 09.08.2004 [PERSON] , яка змінила прізвище на [PERSON] , є наймачем кімнати [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] є зареєстрованим у кімнаті, утім з 2016 року в ній не мешкає, особистих речей в кімнаті не має, оплату комунальних послуг не здійснює. Дані обставини підтверджені в судовому засіданні наданими актами від 30.07.2020, 31.07.2020, а також визнані відповідачем у заяві наданій до суду. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Стаття 71 ЖК Української РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням фактичних обставин справи та правил ЦПК України щодо оцінки доказів. Отже, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту житлових прав фізичних осіб. Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відповідач не проживає у спірній кімнаті тривалий час без поважних причин, не є членом сім`ї наймача [PERSON] . Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved