Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 22.01.2003 року у Виконавчому комітеті Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 2 та стягнути з відповідача сплачений нею судовий збір в сумі 840,80 грн. В обґрунтування позову вказувала, що від спільного проживання з відповідачем мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, вони втратили почуття взаємної поваги та любові, мають різні погляди на життя та ведення домашнього господарства, постійно виникають сварки та непорозуміння. 31.08.2020 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 29.09.2020 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, копії ухвали вручені сторонам. 29.09.2020 року від позивача на адресу суду надійшла заява, в якій вона позовні вимоги підтримала в повному обсязі. 29.09.2020 року від відповідача на адресу суду надійшла заява, в якій він позов визнав в повному обсязі. Заперечень щодо розгляду справи без повідомлення (виклику) сторін на адресу суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 22.01.2003 року сторони у справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано Виконавчим комітетом Сухоліської сільської ради Білоцерківського району Київської області, актовий запис № 2. Від спільного проживання подружжя мають сина [PERSON] , [INFO] . Вказані обставини підтверджуються наявними в матеріалах справи письмовими доказами. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу (СК) України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з вищевикладеного, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому є усі підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Згідно вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи зміст наведених правових норм, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 50 відсотків від ставки судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, тобто в розмірі 420,40 грн. та повернути позивачу із спеціального фонду Державного бюджету України іншу частину сплаченого нею судового збору (420,40 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved