Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

У серпні 2019 року позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу, зазначаючи, що 20 жовтня 2017 року вони з відповідачкою уклали шлюб, зареєстрований Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 851. Від шлюбу дітей не мають. Позивач послався на те, що фактично сім`я розпалась через відсутність взаєморозуміння, різні погляди на сімейне життя, на ґрунті чого між ним та відповідачкою постійно відбувались сварки, через які у нього погіршувався стан здоров`я, що призвело до того, що вони стали зовсім чужими людьми, припинивши шлюбні відносини. На теперішній час сім`я існує формально, тому просив розірвати шлюб. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, пояснивши, що він є постраждалим від Чорнобильської катастрофи, інвалідом ІІ групи, має захворювання, яке пов`язане з виконанням обов`язків по ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Зауважив, що йому потрібен спокій, а постійні сварки доводили його до гіпертонічного кризу. В судовому засіданні позивач категорично наполягав на розірванні шлюбу. Відповідачка в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду була повідомлена належним чином. В підготовчому судовому засіданні від 07 лютого 2020 року позовні вимоги не визнала, пояснивши що позивач провокує погіршення стану її здоров`я, подарував будинок своїй доньці, вирішивши заволодіти її майном. У поданому до суду відгуку на позов позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що у неї залишились теплі відчуття до нього, їй шкода [PERSON] як хвору людину, вона боролася за взаємоповагу, взаємопідтримку в сім`ї, але останній нехтував її стараннями (арк.с.21-23). Крім того, [PERSON] зазначила, що на теперішній час вона законним способом зареєстрована в будинку, який донедавна належав позивачу, куди він привів її проживати, з липня 2019 року від працівників поліції їй стало відомо, що останній подарував домоволодінні своїй доньці від першого шлюбу [PERSON] , але в ньому залишились всі її особисті речі. Відповідачка стверджувала, що на даний час між нею та позивачем існує майновий спір, позивач привласнив все її майно, замінив замки у домоволодінні. На теперішній час у їх сім`ї наступила криза і сама позовна заява є для неї несподіванкою (арк.с.31). Заслухавши пояснення позивача, з`ясувавши правові позиції сторін, дослідивши письмові докази по справі, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 20 жовтня 2017 року позивач з відповідачем уклали шлюб, зареєстрований Зарічним районним у місті Суми відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис № 851, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (арк.с.5). Спільним сімейним життя сторони проживали близько 2 років, після чого сімейні відносини були припинені і 01 серпня 2019 року [PERSON] звернувся до суду з позовною заяву, в якій просив розірвати шлюб. Відповідно до статті 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до частини другої статті 3 Сімейного кодексу України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. За визначенням поняття шлюбу, наведеним у частині першій статті 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 СК України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним за свою поведінку в сім`ї (ст. 55 СК України). Частинами третьою, четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 СК України. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей (частина третя статті 109 СК України). Відповідно до частини першої статті 110, статті 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. У пункті 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Справа знаходилась в провадженні суду з 1 серпня 2019 року, тобто більше 6 місяців, за цей час строни не досягли примирення, позивач як в позовній заяві, так і в судовому засіданні категорично наполягав на розірванні шлюбу, посилаючись на те, що шлюб існує лише формально, сім`я розпалася остаточно і збереження її не є можливим. Як з позовної заяви [PERSON] , так і з поведінки [PERSON] в підготовчому судовому засіданні, поведінки та пояснень позивача в судовому засіданні; з наданого суду відзиву на позов (арк.с. 21-23), відповіді на відзив (арк.с 38) та запереченння на позовну заяву (арк.с. 31), письмових пояснень відповідачки (арк.с.56) можна зробити висновок, що між сторонами склалися неприязні стосунки, які є несумісними з подружнім життям. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що позивач довів обгрунтованість заявлених позовних вимог про розірвання шлюбу, а фактичні взаємини подружжя вказують на те, що подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача. Всупереч положенням ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що шлюбно-сімейні стосунки між сторонами не припинені та відновлення родини можливе. Спільних дітей від шлюбу сторони не мають, а в разі існування майного спору він може бути вирішений, зокрема, шляхом звернення до суду з відповідним позовом. Таким чином, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб між сторонами необхідно розірвати. На підставі викладеного,

Outcome: approved