Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

У січні 2019 року [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової вихідної допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку, та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 02.11.2016 року позивач була прийнята згідно Наказу від 01.11.2016 року № 509/ДН-Н на посаду інженера 1 категорії технічного відділу структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця». Позивач була звільнена з роботи 17.07.2017 року на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України у зв`язку зі скороченням штату, про що зроблена відмітка у трудовій книжці. На момент звільнення з підприємства з нею не був проведений остаточний розрахунок належних їй до виплати сум. Відповідно до наданих відповідачем розрахунків заробітної плати позивачу нарахована, але не виплачена заробітна плата з березня 2017 року по 17 липня 2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова вихідна допомога у розмірі одного середньомісячного заробітку, згідно ст. 44 КЗпП України, що в загальному розмірі становить 21196 грн. 19 коп.. Враховуючи вищевикладене, позивач [PERSON] просила суд стягнути з відповідача заборгованість із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову вихідну допомогу у загальному розмірі 21196, 19 грн. а також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 18.07.2017 року по 31.12.2018 року у розмірі 125\~150,67 грн. та донарахувати по день фактичного розрахунку, зобов`язати відповідача провести належні розрахунки по її заробітній платі в Пенсійний фонд України та Фонд соціального страхування. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 січня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження. 12.02.2019 року представник відповідача подав відзив на позовну заяву, проти позову заперечував, вказував на те, що у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного та автомобільного сполучення, відповідно до Рішення Ради національної безпеки і оборони України від 15.03.2017 року «Про невідкладні додаткові заходи із протидії гібридним загрозам національній безпеці України», введеного в дію Указом Президента України від 15 березня 2017 року № 62/2017 та відсутністю первинних документів бухгалтерського обліку, нарахування заробітної плати було припинено. На підтвердження своєї позиції відповідач надав Науково-практичний висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Також представник відповідача не погоджується із наданим позивачем розрахунком середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, вважає його завищеним та не заперечує існування нарахованої заробітної плати за першу половину березня 2017 року в сумі 1721,03 грн., яка не була отримана позивачем не з вини відповідача. Позивач в судове засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, надала до суду заяву, у якій позов підтримала та просила його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, у якій просив справу розглянути у його відсутності, проти задоволення позову заперечував. Суд, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала на посаді інженера 1 категорії у технічному відділі структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». 17 липня 2017 року позивач була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст.40 КЗпП України у зв`язку із скороченням штату. Дані обставини справи підтверджуються копією трудової книжки позивача [NUMBER] та копією наказу (розпорядження) про припинення трудового договору (контракту) від 14 липня 2017 року. Відповідно до наявних в матеріалах справи копій розрахунку заробітної плати позивача за березень - липень 2017 року та заявлених позовних вимог: за березень 2017 року - сума до виплати з вирахування податку з доходів, професійного внеску та інших утримань становить - 3887,47 грн. за квітень 2017 року - сума до виплати з вирахування податку з доходів, професійного внеску та інших утримань становить - 3275,80 грн.; за травень 2017 року - сума до виплати з вирахування податку з доходів, професійного внеску та інших утримань становить - 1297,96 грн.; за червень 2017 року сума до виплати з вирахування податку з доходів, професійного внеску та інших утримань становить - 329,63 грн.; за червень 2017 року сума до виплати з вирахування податку з доходів, професійного внеску та інших утримань становить - 12405,33 грн.( з яких 311,98 грн. зарплата; 5129,81 грн. компенсація за невикористану відпустку та 6963,54 грн. вихідна допомога при скороченні штату). Відповідач у своєму відзиві на позовну заяву зазначеної суми заборгованості перед позивачем із заробітної плати та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку не спростовує. Суд критично ставиться та не може взяти до уваги довідку-розрахунок від 31.01.2019, яка була надана відповідачем до відзиву, оскільки, як вбачається з довідки, [PERSON] працювала з 02 листопада 2016 року по 17 липня 2017 року, в довідці зазначені доходи [PERSON] тільки за березень 2017 року, відомості по нарахуванню за інші місяці у довідці відсутні, хоча [PERSON] за вказаний період рахувалась як працівник ПАТ «Укрзалізниця» і мала б отримувати заробітну плату у встановленому законом порядку до моменту звільнення. Статтею 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч.1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За практикою Європейського суду з прав людини (справа «Будченко проти України», заява №38677/06) концепція «майна» не обмежується існуючим майном, може охоплювати активи, включаючи вимоги, стосовно яких можна було би довести, що заявник принаймні мав «законні сподівання» щодо отримання можливості ефективного володіння правом на власність. Тобто невиплачена заробітна плата є майном та однозначно підпадає під дію ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Згідно ст.2 Закону України «Про оплату праці» до структури заробітної плати входить основна заробітна плата (винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців), додаткова заробітна плата (винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій) та інші заохочувальні та компенсаційні виплати до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. За ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право на звернення до суду з позовом про стягнення належній йому зарплати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Однак, як вбачається з матеріалів справи і не спростовується відповідачем, останній, як роботодавець, до теперішнього часу, порушуючи вимоги ст. 116 КЗпП України не виплатив позивачу [PERSON] заборгованість по заробітній платі з березня 2017 року по липень 2017 року та грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку і одноразову грошову вихідну допомогу у загальному розмірі 21196, 19 грн. Тому, заявлені позовні вимоги про стягнення зазначеної заборгованості в загальному розмірі 21196, 19 грн. підлягають задоволенню. У відповідності до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У зв`язку із порушенням строків виплати заробітної плати та всіх сум, які належать позивачу при звільнені, відповідач має сплатити середній заробіток за весь час затримки, за період з березня 2017 року по день розгляду справи судом. Суд критично оцінює посилання представника відповідача на існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які унеможливили здійснити розрахунок з позивачем, оскільки така позиція повністю спростовується вивченими доказами у справі, зокрема наявністю належним чином заповненої трудової книжки позивача та виданого наказу (розпорядження) про її звільнення з роботи від 14 липня 2017 року. Наявність роздрукованих розрахунків заробітної плати, виданих позивачу, яка використовувала їх як доказ існуючої заборгованості із заробітної плати, свідчить та розцінюється судом як обізнаність відповідача про існуючий обов`язок та його невиконання, що тягне за собою відповідне відшкодування у вигляді нарахування середнього заробітку. Наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/2/21-10.2 не є сертифікатом в розумінні ст. 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні». Відповідно до ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Тому наданий відповідачем Науково-правовий висновок Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року № 126/21-10.2 не свідчить про наявність законних підстав щодо невиплати заробітної плати позивачу. Порядок обчислення середньої заробітної плати закріплений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», за ч. 3 п. 2 якої середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно ч.3 п. 3 вказаного Порядку в розрахунок середньої заробітної плати включаються усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Згідно пункту 8 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно розрахунку середньоденної заробітної плати, наданого позивачем в позовній заяві, розмір середньоденної заробітної плати позивача становить 341 грн. 01 коп. Позивач у позовній заяві вказувала період невиплати належної заробітної плати з 18 липня 2017 року по 31 грудня 2018 року та визначила період затримки разом за 2017 рік та 2018 рік, 366 днів становить 125 150,67 грн. Відповідно до п. 20 Постанови пленуму ВСУ від № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середньоденний заробіток позивача становив 341 грн. 01 коп., починаючи з дати звільнення позивача - 17.07.20017 року та по день розгляду справи судом 08.05.2018 року, загальна кількість робочих днів затримки позивача становить 453 робочих дня. Тому, виходячи зі змісту п. 20 Постанови пленуму ВСУ від № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 154\~477,53 грн. (341,01 грн. * 453 дні = 154 477,53 грн.) Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 81 УПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується решти вимог позивача про зобов`язання відповідача провести належні розрахунки по її заробітній платі в Пенсійний фонд України та Фонд соціального страхування, то суд відмовляє у їх задоволенні, оскільки позивачем належним чином не обгрунтовано в позові, що з приводу даного питання між сторонами існує спір, та позивач не конкретизувала, які конкретно розрахунки по заробітній платі має провести відповідач до вказаних органів. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає наступне. Згідно із ст.141 ЦПК України судовий збір включено до складу судових витрат. Позивач звільнений від сплати судового збору за подання заяви про стягнення заробітної плати на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до положень ч. 2 ст.141 ЦПК України, з урахуванням того, що суд задовольнив позовні вимоги в повному обсязі, на користь держави підлягає стягненню з відповідача, за дві позовні вимоги, судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,8 грн.

Outcome: partial