Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

У січні 2019 року позивачка [PERSON] звернулася до Першотравневого районного суду м.Чернівці з вказаним вище позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини. У позові посилалась на те, що під час перебування у шлюбних відносинах із відповідачем [PERSON] у них [INFO] народився син [PERSON] . На даний час шлюб розірвано. Після припинення відносин з відповідачем їхній малолітній син залишився проживати разом із нею за адресою: [ADDRESS] , хоча фактично зареєстрований за місцем проживання батька - [PERSON] по [ADDRESS] . Однак у них з відповідачем виник спір щодо визначення місця реєстрації дитини, оскільки колишній чоловік відмовляється надати письмову згоду на реєстрацію дитини за адресою її проживання. Вказана обставина створює ряд незручностей, пов`язаних з влаштуванням дитини до дитячого садочку, звернення до лікувальної установи та ін. У зв`язку із цим, вона вимушена звернутися до суду з вимогою про визначення місця проживання сина разом із нею. Також у позові зазначила, що з часу розриву сімейних відносин з відповідачем, малолітній [PERSON] знаходиться на її утриманні. Щомісяця вона витрачає на дитину приблизно 4000-5000 грн. Зважаючи на те, що єдиним її доходом є соціальна допомога по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, яка складає 860грн. на місяць, а іншого заробітку у неї немає, просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь на утримання малолітнього сина аліменти в розмірі 1/3 частки від його доходу, щомісячно, починаючи з дня подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття. Крім того просила стягнути з відповідача на її корить витрати, понесені нею у зв`язку зі звернення до суду із вказаним позовом, а також витрати на правову допомогу. 19 березня 2019 року у підготовчому судовому засіданні представник відповідача [PERSON] - адвокат Кусмарцев М.О. надав відзив на позовну заяву, згідно якого позивач позовні вимоги [PERSON] визнав частково. Не заперечував щодо стягнення з нього аліментів, але у розмірі ј частки усіх видів його заробітку. Вказана обставина мотивована тим, що дитина періодично перебуває у нього. Тому, очевидно, що частину витрат на утримання сина він несе добровільно: купує продукти харчування, іграшки, одяг. Крім того у нього на утриманні знаходиться ще й пристаріла бабуся, якою він також опікується та несе витрати по її догляду. Поряд із цим, заперечував щодо задоволення позовної вимоги про визначення місця проживання дитини разом із позивачкою, оскільки після припинення фактичних шлюбних відносин з [PERSON] вони добровільно узгодили між собою про те, що їхній малолітній син буде проживати разом із матір`ю. Враховуючи те, що на даний час між ним та [PERSON] відсутній спір щодо визначення місця проживання дитини, просив у задоволенні вказаної вимоги відмовити. Також у своєму відзиві відповідач [PERSON] просив відмовити у задоволенні позову щодо стягнення з нього витрат на правову допомогу у розмірі 7550 грн., оскільки, на його думку, понесення таких витрат позивачкою [PERSON] не підтверджено належними та допустимими доказами, а їх сума є явно завищеною. 27 березня 2019 року позивачка [PERSON] надала до суду відповідь на відзив, де зазначила, що між нею та колишнім чоловіком, дійсно, існує спір щодо визначення місця проживання дитини, хоча відповідач заперечує цей факт. Крім того, на її думку, останній має змогу надавати аліменти на утримання дитини у заявленому нею розмірі. Вважає, що той факт, що у [PERSON] перебуває на утриманні бабуся [PERSON] , 1940р.н., не заслуговує на увагу суду, так як батьки відповідача знаходяться за кордоном на заробітках і мають можливість надавати допомогу своїй матері, тим самим виконувати обов`язок по її утриманню. До того ж, у бабусі є ще двоє синів, які можуть їй допомагати. Таким чином, витрати відповідача на утримання бабусі є добровільними та в ніякому разі вони не можуть вплинути на його обов`язок щодо утримання власної дитини. Вказувала, що витрати відповідача на розваги дитини під час їхніх спільних побачень останній може нести у будь-якому розмірі, однак це не звільняє його від матеріального забезпечення дитини. 19 березня 2019 року представник відповідача [PERSON] - адвокат Кусмарцев М.О. надав зустрічний позов свого довірителя до [PERSON] , третя особа Служба у справах дітей Чернівецької міської ради про визначення способів участі батька у спілкування та вихованні дитини. Ухвалою суду від 28 березня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на утримання дитини та об`єднано зустрічні позовні вимоги з первісним позовом в одне провадження. У своєму зустрічному позові [PERSON] посилався на те, що на даний час у нього з відповідачкою існує спір щодо визначення його участі у вихованні малолітнього сина та встановлення з ним побачень. [PERSON] не надає йому можливості спілкуватися з сином та всілякими способами цьому перешкоджає. У зв`язку із цим, він змушений був звернутися до Служби у справах дітей Чернівецької міської ради із заявою про встановлення йому часу для спілкування із сином. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №20/2 від 29.01.2019р. визначено його участь у вихованні сина та встановлено порядок побачень з ним: щовівторка та щочетверга з 17:00 год. до 20:00 год., щосуботи з 11:00 год. до 19:00год. У святкові дні та влітку для оздоровлення за домовленістю між батьками. Разом з тим, вказане рішення Служби обмежує його право на участь у вихованні та спілкуванні із сином, оскільки визначений Службою час є недостатнім для належного піклування про дитину. Більше того, [PERSON] не виконує вказане рішення та не надає йому дитину у визначений час, не дозволяє спілкуватися із сином по телефону, в суботу зменшує час для спілкування. Більше того, з колишньою дружиною не можливо домовитися про участь у вихованні та спілкуванні із сином в інші вихідні, святкові дні та влітку. У зв`язку із цим, просив визначити побачення із сином щовівторка та щочетверга з 17:00год. до 20:00 год. з відвідуванням дитиною місця проживання батька в [ADDRESS] , з повідомленням матері місця перебування дитини; визначити побачення із сином у кожну п`ятницю з 17:00 год. до суботи 20:00 год. з відвідуванням дитиною місця проживання батька в [ADDRESS] , з повідомленням матері місця перебування дитини; визначити спільний літній відпочинок із сином в літній період під час його відпустки терміном 30 календарних днів із повідомленням матері про місцезнаходження сина; визначити його участь при відвідуванні навчального закладу (дитячого, шкільного) щовівторка, щочетверга та щоп`ятниці після закінчення часу перебування дитини у навчальному закладі. 04 квітня 2019 року [PERSON] подала через канцелярію суду відзив на зустрічну позовну заяву. У своєму відзиві зазначила, що зустрічний позов [PERSON] є безпідставним, так як відсутній предмет спору, виходячи з наступного: Вона ніколи не заперечувала щодо побачень колишнього чоловіка із сином. Проте з часом їх відносини з відповідачем стали вкрай напруженими, оскільки він не дотримувався домовленостей щодо побачень, досить часто повертав сина із запізненням, не слідкував за його гігієною, станом здоров`я, настроював дитину проти неї. Вказане і призвело до виникнення між ними неприязних відносин. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №20/2 від 29.01.2019р. визначено участь [PERSON] у вихованні сина та встановленому йому графік побачень. Із вказаним рішенням [PERSON] погодився, оскільки його у встановленому законом порядку не оскаржував. Однак, незважаючи на рекомендації комісії щодо визначення часу побачень, [PERSON] не дотримується встановленого порядку, думає тільки про себе, тим самим нехтує та порушує режим дня сина. У свою чергу, син дуже прив`язаний до неї, засинає вечері тільки у її присутності. У зв`язку із цим, вимога батька про зустріч з дитиною з вечора п`ятниці до вечора суботи може негативно вплинути на психоемоційний стан сина. За таких обставин, не заперечувала щодо побачень батька із сином щосуботи з 11:00 год. до 19:00 год. У судовому засіданні позивачка [PERSON] та її представник - адвокат Мельник С.Г. позов підтримали та підтвердили викладені у ньому обставини. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити, надавши пояснення аналогічні у відзиві на зустрічний позов. Поряд із цим, позивачка вказала, що син ще є надто маленьким, а тому постійна зміна місця знаходження, а тим більше ночівлі, може негативно вплинути на його психоемоційний стан. [PERSON] та його представник - адвокат Кусмарцев М.О. під час розгляду справи підтвердили обставини викладені ними у зустрічному позові. Просили його задовольнити у повному обсязі. Позовні вимоги [PERSON] визнали частково. [PERSON] додатково пояснив, що він не заперечував щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина. Однак, вважає, що заявлений позивачкою розмір є дещо завищеним, так як він систематично добровільно надає кошти на утримання сина. Що ж стосується визначення місця проживання дитини разом із матір`ю, то він ніколи не заперечував, щоб дитина проживала разом із колишньою дружиною. Однак, якщо позивачка виявить бажання зняти дитину з реєстрації за місцем його проживання, то він не буде заперечувати. Адвокат Кусмарцев М.О. в судовому засіданні підтримав пояснення свого довірителя. Звернув увагу суду на те, що позивачкою та її представником адвокатом Мельник С.Г. не надано належних доказів щодо понесення витрат на правову допомогу у заявленому у позові розмірі. А надані квитанції не можуть бути належними доказами, так як вказані кошти не обліковані у передбаченому законом порядку. Представник третьої особи виконавчого комітету Чернівецької міської ради Сабадаш Г.Г. під час розгляду справи зазначила, що приймаючи рішення про визначення участі батька (відповідача [PERSON] ), орган опіки та піклування виходив у першу чергу з інтересів дитини. При цьому були враховані й права та інтереси батьків. Прикро, що батьки не знайшли порозумінні у вихованні дитини. Вважає, що батькам необхідно було звернутися до психолога, щоб вирішити даний спір добровільно, не допускаючи звернення до суду. При ухваленні рішення судом, просила врахувати інтереси сторін та їх малолітнього сина. Під час розгляду справи свідок [PERSON] пояснила суду, що вона є матір`ю [PERSON] та неодноразово була свідком, як відповідач ображав дочку. Вказані конфлікти часто відбувалися у присутності дитини. [PERSON] думає тільки про себе. Він маніпулює дитиною та настроює його проти матері, дідуся та неї. Також відповідач не піклується про стан здоров`я хлопчика, годує його шкідливою їжею. Онук Максимко дуже прив`язаний до матері, засинає разом із нею. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідка, дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Одним із найголовніших та найважливіших обов`язків батьків, що випливає не тільки з усталених моральних принципів суспільства, а й чинного законодавства, є моральне виховання та матеріальне утримання дитини. Це, зокрема, виявляється в забезпеченні неповнолітньої дитини мінімально необхідними благами, що потрібні для її життя та виховання. Діти рівні у своїх правах незалежно від походження, а також від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Отже, батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей і непрацездатних повнолітніх дітей, які потребують матеріальної допомоги, незалежно від того чи перебувають вони у шлюбі чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), чи визнаний шлюб недійсним, чи позбавлені вони батьківських прав, чи дитина від них відібрана тимчасово без позбавлення батьківських прав. Цей обов`язок закріплений в Конституції України (статті 51, 52), а також в Сімейному кодексі України (статті 180-201). У відповідності до положення ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1989 року (ратифікована 27.02.1991 року), Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Крім цього, статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08 квітня 2015 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17 грудня 2018 року розірвано (а.с.12). У період шлюбу [INFO] у сторін народився син [PERSON] (а.с.9). Після припинення фактичних шлюбних відносин між подружжям, їхній малолітній син залишився проживати разом із матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.10,11). Згідно ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ст.182 СК України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у частці заробітку (доходу) матері чи батька (ч.1 ст.183 СК України). У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] з 01 вересня 2011 року працює в педагогічному коледжі Чернівецького національного університету ім.Ю.Федьковича на посаді викладача фізичного виховання. Загальна сума його доходу за період з серпня 2018р. по січень 2019р. становить 84 385,52грн. (а.с.51,52, 77,). Отже, [PERSON] має постійний дохід. Зі слів відповідача, стан здоров`я його задовільний, інших неповнолітніх дітей у нього на утриманні немає. При цьому суд не бере до уваги посилання [PERSON] на те, що у нього на утриманні перебуває бабуся [PERSON] , 1950р.н., оскільки, як було встановлено судом, вона отримує пенсію, яка складає приблизно 1977 грн. на місяць (а.с.73). Поряд із цим, судом встановлено, що позивачка [PERSON] не працює, так як на даний час перебуває у відпустці по догляду за дитиною. Щомісяця [PERSON] отримує кошти на утримання дитини у розмірі 860 грн. Стан здоров`я позивачки задовільний, інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб у неї на утриманні немає (а.с.106). Як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , всередньому щомісяця нею витрачаються кошти на утримання сина приблизно в сумі 4000-5000 грн. Однак, на думку суду, тягар по утриманню дитини не може лягти лише на відповідача, оскільки обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька. Причому обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Крім того, судом встановлено, що відповідач [PERSON] добровільно та регулярно надає кошти на утримання сина, оплачує його дозвілля, купує дитині продукти харчування, одяг, іграшки (а.с.66-71). Також судом враховується й та обставина, що малолітній [PERSON] періодично проводить час разом із батьком, а тому, очевидно, що під час спільних зустрічей відповідач також витрачає кошти на потреби сина. Отже, враховуючи зазначені вище вимоги закону та наведені вище фактичні обставини справи, підтверджені дослідженими судом доказами, а також з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища сторін і їх малолітньої дитини, суд вважає, що на підставі ч.1 ст.183 СК України із [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частки від доходу відповідача, щомісяця, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 24 січня 2019 року (дати подання позову до суду) і до досягнення дитиною повноліття. При цьому суд виходить з розумності та достатності вказаного розміру стягуваних аліментів, необхідних для задоволення потреб позивачки на утримання сина, а також з реальної можливості відповідача вказаний розмір аліментів сплачувати щомісячно, не порушуючи прав останнього. Також відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві відмовлено. Разом з тим, суд вважає, що у задоволенні позову [PERSON] в частині визначення місця проживання малолітнього [PERSON] разом із нею слід відмовити, виходячи з наступного: Так, судом встановлено, що малолітній [PERSON] з 01 червня 2016р. зареєстрований за місцем проживання свого батька [PERSON] - [ADDRESS] (а.с.11). Після припинення фактичних шлюбних відносин між сторонами, їх малолітній син проживає разом із матір`ю - [PERSON] за її зареєстрованим місцем проживання по [ADDRESS] (а.с.10). Згідно вимог ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Тільки у разі, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них (ст.161 СК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України передбачено обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Втім позивачка не надала суду належних доказів, які б свідчили про наявність спору з відповідачем щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Більше того, як пояснив відповідач він не заперечує щоб малолітній син проживав разом із матір`ю [PERSON] , а з цього приводу між ними ніколи суперечок не було та з даного питання він до Служби у справах дітей не звертався. До того ж, законом передбачений особливий порядок вирішення вказаного спору. Зокрема при вирішенні такого спору беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та здоров`я батьків, їх матеріальне становище та спосіб життя. Крім того, судом враховується висновок Служби у справах дітей про огляд житлово-побутових умов сторін. Проте позивачкою не надано належних доказів, які підлягають дослідженню та врахуванню під час вирішення вказаного спору. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, а також пояснень [PERSON] , однією з підстав для звернення до суду із вказаною вимогою є те, що відповідач відмовляється у добровільному порядку змінити місце реєстрації сина. На думку суду, позивачкою не вірно обрано спосіб захисту своїх прав, шляхом звернення до суду з позовною вимогою про визначення місця проживання дитини разом із нею, у зв`язку із чим й не знаходить підстав для задоволення вказаної позовної вимоги. На підставі вищевикладеного не підлягає й стягненню з відповідача на користь позивачки судовий збір за звернення її до суду із вказаною вимогою. Також суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правову допомогу у розмірі 7550грн. Так, відповідно до ч.1 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України). За змістом ст.137 ЦПК для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. До матеріалів позовної заяви позивачачем додано детальний розрахунок витрат на правову допомогу, а також квитанції до прибуткового касового ордера, датовані 11 січня 2019р. на суму 2550грн., 19 березня 2019р. на суму 2550грн. та 27 травня 2019р. на суму 5000 грн.(а.с.31А,154,154А). Як пояснила під час розгляду справи представник позивачки - адвокат Мельник С.Г., квитанції 11 січня 2019р. та 19 березня 2019р. на суму 2550грн. стосуються одних і тих же витрат. Квитанцію від 19 березня 2019 року вона продублювала та разом із квитанцією від 27 травня 2019р. на суму 5000 грн. подала одночасно до суду для того, щоб було легше вираховувати понесені позивачкою витрати на правову допомогу. Однак, на переконання суду, вказані квитанції до прибуткового касового ордера не можуть бути належними доказами в розумінні ст.77 ЦПК України, оскільки адвокатом Мельник С.Г. не надано підтвердження про зарахування коштів на її особовий банківський рахунок (касову книгу), у зв`язку із чим, відсутня можливість переконатися у тому, що позивачем понесено витрати на правову допомогу саме у заявленому розмірі. Що ж стосується зустрічного позову [PERSON] про визначення способів участі батька у спілкуванні та вихованні дитини, то суд вважає за необхідне зазначити наступне: Так, статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголосив, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Згідно ст.3 Конвенції «Про права дитини», в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (ст.18 Конвенції). Відповідно до статті 4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Нормою ст.157 СК України визначено, що питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, обоє батьків мають рівні права щодо спілкування з дитиною та участі у її вихованні незалежно від того, з ким вона проживає. Як було встановлено судом, сторони в добровільному порядку досягти згоди щодо участі батька [PERSON] у спілкуванні і вихованні малолітнього сина не можуть, у зв`язку із чим, він (відповідач) звернувся до Служби у справах дітей із заявою про визначення участі у виховані дитини. Рішенням виконавчого комітету Чернівецької міської ради №20/2 від 29.01.2019р. визначено участь [PERSON] , у вихованні його малолітнього сина [PERSON] у наступний спосіб: встановлення побачень щовівторка, щочетверга з 17:00год. до 20:00год., щосуботи з 11:00год. до 19:00год., у святкові дні та влітку для оздоровлення за домовленістю між батьками (а.с.72). Згідно вимог ч.1 ст.159 Сімейного кодексу України якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Чинним законодавством визначено право суду визначати способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування (ч.2 ст.159 СК України). Оскільки судом встановлено, що сторони рішення органу опіки та піклування належним чином не виконують, враховуючи права дитини та інтереси обох батьків, суд вважає за можливе позовні вимоги [PERSON] щодо встановлення йому побачень із сином щовівторка та щочетверга з 17:00год. до 20:00год. слід задовольнити. Також, на думку суду, підлягає задоволенню й позовна вимога щодо визначення побачень [PERSON] із сином з ночівлею за місцем проживання батька кожної першої та третьої п`ятниці місяця з 18:00год. до 18:00год. кожної першої та третьої суботи місяця, оскільки саме такий час та періодичність, на переконання суду, є достатнім та не буде порушувати прав, як батька, так і матері. При цьому суд враховує надані Службою у справах дітей Чернівецької міської ради акти від 19 грудня 2019 року та 03 січня 2019 року щодо обстеження житлово-побутових умов місця проживання [PERSON] - будинку [ADDRESS] (а.с.28-29). Крім того, судом береться до уваги той факт, що малолітній [PERSON] прив`язаний до батька, любить його, з радістю проводить з ним час, а отже, ночівля сина з батьком не завдасть йому шкоди та не вплине на його психоемоційний стан. Поряд із цим, суд вважає за необхідне зауважити, що покази свідка [PERSON] не можуть свідчити про негативний вплив батька на сина та не сприймаються судом як доказ на підтвердження взаємовідносин відповідача із малолітнім сином, оскільки [PERSON] є зацікавленою особою (матір`ю позивачки). Покази зазначеного свідка лише зайвий раз доводять ту обставину, що колишнє подружжя [PERSON] не мають спільної думки щодо виховання їх сина. Також відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України із [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір за подання позову до суду пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволені яких позивачеві за зустрічним позовом відмовлено. Разом з тим, суд не знаходить підстав для задоволення позовної вимоги [PERSON] щодо визначення йому спільного відпочинку із сином у літній період під його час відпустки терміном 30 календарних днів. Так, на думку суду, [PERSON] не конкретизовано наведену позовну вимогу: не зазначено чітко період такої відпустки, умови її проведення та ін. Нечіткі та абстракті позовні вимоги, на думку суду, у разі їх задоволення, можуть призвести до неналежного виконання рішення суду. Що ж стосується вимоги про визначення відвідування [PERSON] навчального закладу (дитячого, шкільного) щовівторка, щочетверга та щоп`ятниці після закінчення часу перебування дитини у навчальному закладі, то, на погляд суду, така вимога є передчасною, адже як було встановлено судом, дитина не відвідує ще будь-якого закладу (дошкільного чи шкільного), а тому, вочевидь, перешкод у спілкуванні із сином після навчання відповідачу не створюється. Також, суд не знаходить підстав для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правову допомогу у розмірі 7550 грн., оскільки суду на надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Outcome: partial