Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-22 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначив, що 11.01.2016 між ним та відповідачем було укладено договір фінансового лізингу, виконання умов якого позивачем було сплачено 90000 грн. та комісію банку у розмірі 500 грн. На адресу позивача надійшов лист від відповідача про розірвання договору та повернення грошових коштів в сумі 24000 грн., оскільки відповідно до п.12.1. договору сплачений адміністративний платіж у розмірі 41000 грн. не повертається, однак такі дії відповідача не відповідають діючому законодавству про захист прав споживачів. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував та просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, оголосивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що 11.01.2016 між сторонами було укладено договір фінансового лізингу № 000640. Відповідно до п.1.3.договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувача на строк та на умовах передбачених цим договором. Пунктом 1.2. договору визначено, що предметом лізингу є транспортний засіб МТЗ-82.1.26. Всі планові платежі, які визначаються у додатку № 1 та додатку № 3 до договору сплачуються лізингоодержувачем згідно з вказаних додатків на підставі рахунків виставлених лізингодавцем. Відповідно до додатку № 1 до договору вартість предмета лізингу становить 19066,15 доларів США, відсоток платежів 50% від вартості предмета лізингу, щомісячний платіж становить 734,42 доларів США, адміністративний платіж 1906,61 доларів США, комісія за передачу 571,98 доларів США. На виконання умов договору позивач сплатив відповідачу 90000 грн., що підтверджується квитанцією від 11.01.2016 № 0.0.486979405.2. Згідно з ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» встановлено, що відносини виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Частиною 1 ст. 806 ЦК України передбачено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Відповідно до ст. 692 ЦК Українипокупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Положеннями ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Згідно з ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом; інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Пунктом п.3.2.7 договору передбачено, що лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати даний договір у випадку неможливості придбання предмету лізингу, або відмови продавця здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу та у разі не обрання нового предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку лізингодавець повертає лізингоодержувачу всі сплачені ним кошти за мінусом адміністративного платежу. Тобто положення договору передбачають можливість на випадок, якщо відповідач не зможе виконати свої зобов'язання та придбати предмет лізингу не повертати позивачу адміністративний платіж у розмірі 1788,70 доларів США. Відповідно до п.8.2. договору вартість предмета лізингу становить 19066,15 доларів США, що на дату укладення договору становить 490000 грн. Згідно з п.8.3. договору сторони погодилися, що гривневий еквівалент вартості предмету лізингу, який визначений на дату укладання даного договору, може змінюватися у випадку зміни обмінного курсу долара США до української гривні або в разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця. Тобто, вартість предмета лізингу, зазначена у п.п. 8.2 та 8.3 договору не є остаточною і може коригуватися в залежності від транспортного засобу, який буде поставлено та зміни обмінного курсу. При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. У пункті 4.3 договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Пунктом 12.1 договору визначено, що лізингоодержувач, який сплатив адміністративний платіж, частково або повністю авансовий внесок та не отримав транспортний засіб має право розірвати договір за власним бажанням. В такому випадку поверненю підлягає 60% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 40% лізингодавець у тримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає. Тобто, якщо відповідач не поставить позивачу предмет лізингу і позивач вирішить розірвати договір у зв'язку з неможливістю його виконання відповідачем, останній має право утримати в себе 40% лізингових платежів та адміністративний платіж у розмірі 1906,61 доларів США. Пунктом 12.13 договору визначено, що у випадку необґрунтованої відмови від прийняття предмету лізингу, лізингодавець має право розірвати договір та вимагати від лізингоодержувача сплатити на користь лізингодавця неустойку (штраф) у розмірі 10% від вартості предмета лізингу, який був придбаний лізингодавцем для передачі у користування. Також лізингоодержувач зобов'язаний компенсувати всі понесені витрати лізингодавця по реєстрації та страхуванню предмета лізингу. У такому випадку лізингодавець не повертає лізингоодержувачу сплачені ним на виконання даного договору кошти. Отже, позивач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний з зарахуванням на рахунок відповідача перших платежів до штрафу та з накладанням на позивача додаткових фінансових санкцій (п. 12.1, 12.13). Відповідно до п. 10.1 договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 21% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; частина від обсягу фінансування; комісію за супроводження договору в розмірі 7 відсотків. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони не погодили конкретного постачальника (продавця) автомобіля, остаточно не визначились з вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. Разом з тим, колегія суддів вважає, що ціна, марка автомобіля, рік випуску, його технічні характеристики, а іноді постачальник (продавець), - все це в сукупності індивідуалізує предмет лізингу. Згідно з ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в частині другій статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму статті 18 цього Закону можна дійти висновку, що умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права не повертати кошти на оплату ненаданої продукції у разі розірвання договору з ініціативи продавця (виконавця, виробника); установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Крім того, суд звертає увагу на те, що в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема, повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною. А тому вказані обставини є істотними порушеннями, умови договору порушують принцип добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін та завдають шкоди споживачеві, що є підставою для визнання спірного договору недійсним. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №6-330цс16 від 08.06.2016 року, яка згідно з положеннями ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Враховуючи те, що спірний договір містить несправедливі умови суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів сплачених на його виконання з урахуванням добровільно поверненої суми грошових коштів. Разом з тим, не підлягають задоволенню вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» витрат на правову допомогу виходячи з наступного. Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У ч. 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. За приписами статті 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17 жовтня 2014 року судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. За перевіркою матеріалів справи суд знаходить не доведеними та документально не підтвердженими витрати позивача на правову допомогу, оскільки стороною позивача не було надано розрахунок таких витрат, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку, а також не надано документів, які б підтверджували, що особа, яка таку допомогу надавала є фахівцем у галузі права. При цьому за правилами ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати - сплачений судовий збір в розмірі 665 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial