Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-27 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до [PERSON], яка діє в інтересах [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 2004 року по 2013 рік сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, у сторін народився син [PERSON] В період подружнього життя постійним місцем проживання родини [PERSON] була квартира [ADDRESS]. Спільна дитина подружжя [PERSON] зареєстрована на вказаною адресою з 2008 року. За рішенням суду у січні 2013 року шлюб, укладений між сторонами, розірваний. З листопада 2012 року [PERSON] разом з неповнолітнім [PERSON] проживають за іншою адресою. Посилаючись на положення статей 71, 72 Житлового кодексу Української РСР, позивач просив визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позивач та його представник у судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили суд задовольнити позов у повному обсязі. Позивач зазначив, що після розірвання шлюбу його колишня дружина разом із спільною дитиною проживають за іншою адресою, він звертався до відповідача з проханням зняти з реєстраційного обліку неповнолітнього [PERSON] за вказаною адресою, однак відповідач не погодилася у позасудовому порядку вирішити це питання. Позивач зазначив, що просить визнати неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за вказаною адресою, у зв'язку з тим, що він вимушений сплачувати житлово-комунальні послуги також за особу, яка у квартирі фактично не проживає. З приводу оплати частини вартості житлово-комунальних послуг позивач до відповідача не звертався. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у задоволенні позову. Зазначила, що після розлучення батьками неповнолітнього [PERSON] було досягнуто згоди щодо проживання дитини разом з матір'ю. Треті особи явку своїх представників у судове засідання не забезпечили, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Відповідно до договору дарування від 03 квітня 2006 року позивач набув право власності на квартиру [ADDRESS]. (а.с. 7-8) Згідно з довідкою КП «Житлосервіс «Приозерне» від 06 березня 2015 року за вказаною адресою зареєстрований позивач та син [PERSON], [INFO]. За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 14 січня 2013 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON], було розірвано. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За правилами ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Матеріалами справи підтверджено та встановлено судом під час розгляду справи, позивач є власником квартири [ADDRESS]. У вказаній квартирі зареєстровані позивач та його неповнолітній син [PERSON], [INFO]. У січні 2013 року шлюб, укладений між сторонами, було розірвано на підставі рішення суду. Після розірвання шлюбу сторони дійшли згоди, що неповнолітній син проживатиме разом з матір'ю [PERSON] У зв'язку з чим відповідач разом з неповнолітньою дитиною виїхали на проживання в іншу квартиру. Таким чином, суд доходить висновку, що неповнолітній [PERSON] був зареєстрований на вказаною адресою за згодою власника квартири. З 2013 року [PERSON] не проживає у вказаній квартирі з поважних причин, оскільки його батьки домовились про проживання сина разом з матір'ю за іншою адресою. Відтак, [PERSON] право користування спірною квартирою не втратив. За приписами ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно з ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Отже, якщо між сторонами існує спір щодо визначення місця проживання дитини, батьки неповнолітнього мають право звернутися до суду з відповідним позовом. Також суд звертає увагу, що позивачем використано невірний спосіб захисту порушених прав, оскільки як зазначив позивач заявлені позовні вимоги пов'язані з необхідністю сплати житлово-комунальних послуг з урахуванням особи неповнолітнього, який фактично в квартирі не проживає. Відтак, позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з позовом про стягнення частини вартості житлово-комунальних послуг. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] з підстав, наведених вище.

Outcome: dismissed