Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-17 00:00:00

У січні 2017 року позивач [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON].) звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом до відповідача [PERSON] (далі по тексту - відповідач, [PERSON].), третя особа: Печерський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В процесі розгляду справи Печерську районну в м. Києві державну адміністрацію було залучено в якості третьої особи. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що йому на праві власності належить квартира [ADDRESS]. Крім нього, у квартирі зареєстровані: відповідач, [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Зазначає, що відповідач з 2013 року в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється за місцем реєстрації. Також, вказує на те, що відповідач не приймає участь у витратах по сплаті комунальних послуг. З урахуванням викладеного, просить суд визнати відповідача такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити, щодо ухвалення заочного рішення не заперечив. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про розгляд справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Печерський районний відділ Державної міграційної служби у м. Києві свого представника в судове засідання не направив, водночас, у матеріалах справи міститься заява, у якій третя особа просить слухати справу у відсутність представника. Печерська районна в м. Києві державна адміністрація свого представника в судове засідання не направила, про розгляд справи повідомлялася належним чином. За цих обставин, суд на підставі ч. 1 ст. 224 ЦПК України, визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність позивача і відповідачів, та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. На підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів судом встановлено наступні обставини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на квартиру від 29.01.2002, видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення від 18.01.2002 №69-С/КІ. (а.с. 8) Водночас, як вбачається з Довідки, виданої ТОВ «Рада-1» за Вих. №01-0175 від 07.12.2016, в квартирі [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с. 6) В акті від 09.12.2016, складеного комісією у складі: інженера з ПТСБ [PERSON], сантехника ЖЕД [PERSON], двірника ЖЕД [PERSON], у квартирі [ADDRESS], [PERSON] фактично не проживає з 2013 року. (а.с. 7) Відповідно до вимог ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з ч. 1 ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У ст. 41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Зі змісту ст. 405 ЦК України вбачається, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 №2 встановив, що реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК України). У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В судовому засіданні встановлено факт не проживання відповідача в квартирі [ADDRESS], понад один рік, що підтверджується наданими письмовими доказами, а тому позовні вимоги в частині визнання відповідача такою, що втратила право користування квартирою є такими, що підлягають задоволенню. Що стосується позовних вимог в частині визначення порядку виконання рішення суду шляхом здійснення зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] за адресою: квартира [ADDRESS], слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначеної норми закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, тому у визначенні порядку виконання рішення суду необхідності немає. У разі відмови компетентного органу здійснити зняття з реєстрації особи на підставі рішення суду такі дії оскаржуються в порядку, встановленому КАС України. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог. У зв'язку з частковим задоволенням позову, на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 551 грн. 00 коп., що документально підтверджена. Враховуючи наведене, на підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 316, 317, 321, 405 ЦК України та

Outcome: partial