Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначив, що є власником квартири [ADDRESS]. За вказаною адресою зареєстрована відповідачка, яка з травня 2014 року там не проживає, не сплачує комунальні послуги,а також не приймає участі в утриманні цієї квартири. Факт перебування відповідачки зареєстрованою у зазначеній квартирі перешкоджає позивачу реалізовувати своє право на користування та володіння квартирою. На підставі викладеного просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою № 27 у будинку № 48-а по вул. Гонди в м. Маріуполі. Позивач та його представник за договором про надання правової допомоги адвокат [PERSON] у судове засідання не зявились, надали заяви про можливість розгляду справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали та наполягали на їх задоволенні. Проти ухвалення заочного рішення не заперечували. Відповідачка у судове засідання не зявилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. У цьому випадку суд вважає доцільним ухвалити заочне рішення, оскільки відповідно до ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 197 ЦПК України у звязку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин справи, які мають значення для справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30.10.1997 року [PERSON] та [PERSON] належить квартира [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано 18.11.1997 року у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 36740. У свою чергу, на підставі свідоцтва про право власності за законом, виданого 14.07.1999 року державним нотаріусом Третьої Маріупольської держаної нотаріальної контори, [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON], яка складалась із ? частки квартири [ADDRESS], право власності на яку зареєстровано 19.07.1999 року у МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 36740. Згідно акту № 13, складеного 28.07.2015 року директором Житлово-комунального підприємства з ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м. Маріуполя, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає з травня 2014 року. Даний факт також в акті підтвердили сусіди. Відповідно до ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 319 ЦК України позивач вправі володіти, користуватися, розпоряджатися своєю квартирою на власний розсуд і має право за ст. 391 ЦК України вимагати від відповідача усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачка не проживає за адресою: [INFO] з травня 2014 року, тобто понад рік без поважних причин, що підтверджується актом Житлово-комунального підприємства з ремонту і експлуатації житлового фонду Іллічівського району м. Маріуполя. За таких обставин справи, суд вважає, що [PERSON] підлягає визнанню такою, що втратила право користування квартирою № 27 у будинку № 48-а по вул. Гонди в м. Маріуполі. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved