Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] (позивач) звернулась до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до [PERSON] , в якому просить суд виселити її з квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач є бабусею попереднього власника квартири, яка з 2005 р. проживає в спірній квартирі. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2019 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 р. у справі №761/9164/16-ц, відповідач позбавлена права користування жилим приміщенням по [ADDRESS] . На вимоги про добровільне виселення відповідач не реагує, відповідач не є родичем позивача, спільним побутом не пов`язана, має у власності квартиру [ADDRESS] . Проживання відповідача в спірній квартирі позбавляє позивача права володіння, користування та розпорядження власним майном, що стало підставою для звернення до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач позов підтримала за викладених у позовній заяві обставин, просить його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзиву на позовну заяву не подала, про що свідчать матеріали справи, рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення повернулися до суду без вручення з відміткою працівника поштового відділення «за закінченням встановленого терміну зберігання», що підтверджується довідками Укрпошти, форма 20. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Згідно висновків Європейського суду з прав людини, зазначеного у рішенні у справі «В`ячеслав Корчагін проти Росії» №12307 - учасник справи, що повідомлений за допомогою пошти за однією із адрес, за якою він зареєстрований, але ухилявся від отримання судової повістки. Тому йому повинно було бути відомо про час і місце розгляду справи. Він також міг стежити за ходом його справи за допомогою офіційних джерел, таких як веб-сторінка суду. Як передбачено п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 12.02.2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи по суті. (а.с. 34) Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. За правилами ч. 1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , загальною площею 54,70 кв.м, на підставі договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єременко Л.О. 28.01.2016 р., зареєстровано в реєстрі №99. (а.с. 7) Право власності за позивачем на вказану квартиру зареєстроване, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 25.12.2019 р. (а.с. 9-11) Згідно довідки Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 07.08.2019 р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 17.10.2019 р. у справі №761/9164/16-ц, [PERSON] позбавлена права користування жилим приміщенням по [ADDRESS] .(а.с.12-15, 16-21) Вказаними судовими рішеннями встановлено, що [PERSON] є колишнім членом сім`ї позивача (матір`ю колишнього чоловіка), має у власності інше житло - квартиру [ADDRESS] . Вимоги від 21.10.2019 р., 22.10.2019 р., 07.11.2019 р. про добровільне виселення з квартири [ADDRESS] залишені відповідачем без реагування. (а.с. 22-25) За умовами ст.41 Конституції України та ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.ст. 317 та 383 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а також на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з ч.ч. 1,2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Згідно ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Також, у частині 3 статті 98 ЖК України встановлено, що тимчасові жильці зобов`язані на вимогу власника будинку негайно звільнити приміщення, яке вони займають. У разі відмови в цьому, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст. 116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Тобто, положення статей 98, 116 ЖК України передбачають підстави виселення, зокрема тимчасових жильців, оскільки після того, як особа, до якої вони вселились, позбулась права власності, вони стали тимчасовими жильцями. Аналіз вказаних норм дає підстави стверджувати, що права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача, яка не є власником спірної квартири, на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири, а з припиненням його права власності, припинилося й право користування житлом відповідача. Судом встановлено, що позивач є власником спірної квартири, відповідач проживала у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї попереднього власника квартири, спільним побутом із позивачем вона не пов`язана, в зв`язку з чим суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню шляхом виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Основною метою Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема закріплених в ст.8 є право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання гарантій кожній особі в тому числі права на повагу її житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання « вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» ( рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990). Такий загальний захист поширюється, як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймачів та членів його сім`ї (рішення у справі Larkos v Cyprus від 18.02.1999 року). При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. Беручи до уваги вищевикладені норми та на підставі наявних матеріалів справи суд приходить до висновку, що з метою ефективного захисту прав позивача, слід задовольнити позов та виселити відповідача з приміщення квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. За правилами ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved