Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

у серпні 2018 р. заступник керівника Київської місцевої прокуратури №8 звернувся з позовними вимогами про витребування земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 по [ADDRESS] , скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №16733224 від 04.10.2016 про право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, скасування рішення №15868080 від 04.08.2016 про право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, скасування рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно №15326383 від 08.07.2016 про право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . На виконання вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт про право власності на земельну ділянку. У подальшому право власності на вказану земельну ділянку зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009. У свою чергу [PERSON] відчужив [PERSON] вказану земельну ділянку відповідно до договору купівлі-продажу №924 від 03.08.2016. Пізніше, 04.10.2016 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки. Разом з тим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та даним судом не ухвалювалось. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014 визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 про передачу [PERSON] у приватну власність спірну земельну ділянку, визнано недійсним державний акт про право власності на земельну ділянку, зобов`язано повернути земельну ділянку Київській міській раді. З наведених обставин вбачається незаконність відчуження спірної земельної ділянки, право власності за відповідачем зареєстровано неправомірно. Земельна ділянка неправомірно вибула з власності територіальної громади за відсутності волевиявлення власника та з порушенням встановленого законодавством порядку щодо передачі земельних ділянок, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог. Ухвалою суду від 09.08.2018 відкрито провадження по справі, призначено підготовче судове засідання (а.с. 40). Ухвалою суду від 09.08.2018 задоволено заяву про забезпечення позову, заборонено державним реєстраторам прав на нерухоме майно вчиняти дії, пов`язані з реєстрацією прав на земельну ділянку по [ADDRESS] , загальною площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0294 (а.с.43). 24.09.2018 відповідач подав відзив на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на те, що заступник керівника прокуратури не є належним позивачем та не може звертатись до суду із вказаними позовними вимогами, оскільки до повноважень прокуратури не відноситься представництво органів місцевого самоврядування. Прокурором не обґрунтовано підстав представництва інтересів держави, не доведено дотримання розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Позивачем пропущено строк звернення до суду, оскільки рішення суду про визнання незаконним та скасування рішення про передачу земельної ділянки, визнання недійсним державного акту набрало законної сили 05.03.2014, останнім днем звернення до суду з даним позовом було 05.03.2017. У той час прокурор звернувся до суду з позовом лише 07.08.2018, тобто після закінчення строку позовної давності. Відповідач є добросовісним набувачем, земельна ділянка вибула з володіння поза його волею (а.с. 49-60). 27.12.2018 від представника Київської міської ради надійшли пояснення, в яких зазначено, що єдиною підставою набуття права власності в м. Києві є відповідне рішення Київської міської ради. Рішенням суду від 03.02.2014 визнано незаконним рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність, скасовано державний акт про право власності, спірна земельна ділянка відновила правове становище, яке існувало до її виділення, тобто повернулась у право власності за територіальною громадою. Київською міською радою не приймалось рішення про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідні документи відсутні. Земельна ділянка вибула із власності без відповідного рішення, а тому підлягає витребуванню у відповідача як останнього набувача (а.с. 63-65). 01.04.2019 до суду надійшли пояснення заступника керівника Київської місцевої прокуратури №8, в яких зазначено, що підставою для звернення до суду з позовними вимогами стали порушення державних інтересів держави, оскільки земельна ділянка незаконно вибула із власності територіальної громади за відсутності її волевиявлення та з відповідними порушеннями. Рішенням суду від 03.02.2014 вказані порушення усунуто, проте, Київрада допустила бездіяльність щодо реєстрації права власності на земельну ділянку на виконання рішення суду та у подальшому не забезпечила збереження нерухомого майна, в результаті чого земельну ділянку відчужено на користь відповідача (а.с. 81-84). Представник позивача у минулому судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, письмових поясненнях. Представник відповідача у минулому судовому засіданні проти позовних вимог заперечував з підстав їх необгрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримав. Подану представником відповідача через канцелярію суду у день судового засідання заяву про відкладення розгляду справи суд не визнає причин не прибуття поважними, оскільки викладені обставини не підтвердженні жодним доказом. Зі змісту п. 25 рішення Європейського суду з прав людини від 11.04.2011 у справі «Жук проти України», яке підлягає застосуванню відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», вбачається, що суди, розглядаючи справи без участі учасників процесу, повинні пересвідчитися, що їм вчасно повідомлено про дату і час розгляду справи, тобто, що їхнє право бути присутніми під час судового розгляду не було порушено. На підставі п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки які належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 передано громадянинку [PERSON] у приватну власність земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] . На підставі вказаного рішення [PERSON] отримав державний акт серії ЯЖ №912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0294, площею 0,1 га на [ADDRESS] . Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014 визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №861/1917 від 09.07.2009 «Про передачу громадянинку [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд на [ADDRESS] ». Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912806 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0294, площею 0,1 га на [ADDRESS] . Зобов`язано [PERSON] повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку (а.с. 23-28). 25.12.2009 рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова по справі №2-4059/2009 за позовом [PERSON] визнано за ним право власності на земельну ділянку, в тому числі, на кадастровий номер 8000000000:75:670:0294, 0,1 га по [ADDRESS] (а.с. 13-17). Відповідно до відомостей з Державного реєстру прав на нерухоме майно від 06.08.2018, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:670:0294, площею 0,1 га по [ADDRESS] зареєстровано 08.07.2016 за [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., номер запису про право власності 15326383. 04.08.2016 на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженська К.С. право приватної власності зареєстровано за [PERSON] , номер запису про право власності 15868080. 04.10.2016 зазначену земельну ділянку підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Биков В.О. зареєстровано на праві приватної власності за [PERSON] , номер запису про право власності 16733224 (а.с. 18-19). Листом Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.09.2017 повідомлено, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 р. справа №2-4059/2009 за позовом [PERSON] у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось (а.с.29). Конституція України (статті 13, 14) визначає, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 ЗК України завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на наведене, положення ч. 1 ст. 83, ч. 1 ст.84, ст. 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять «суспільний», «публічний» інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Київською міською радою не приймалось рішення про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , відповідні документи відсутні, земельна ділянка вибула з власності Київради поза її волею й вона має право витребувати ці земельні ділянки від добросовісного набувача за правилами ст. 388 ЦК України. Рішенням суду право власності на земельну ділянку також не набувалось, відповідна справа у провадженні суду не розглядалась. Правомірний документ набуття права власності фізичними особами судом не встановлено та не досліджено. Право власності на майно фактично не набуто відповідачами та це майно може бути у них витребуване, оскільки право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (ст. 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. За п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено можливість витребувати майно від добросовісного набувача за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом зазначеної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею (висновки Верховного Суду України, викладені у постановах від 21 грудня 2016 року у справі № 6-2233цс16 та від 18 січня 2017 року у справі № 6-2776цс16). Тобто, спірна земельна ділянка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 18.06.2010 передана в користування [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009, яке в подальшому було визнано незаконним, недійсним та скасоване рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014 із зобов`язанням [PERSON] повернути земельну ділянку на користь Київської міської ради. У подальшому право власності на вказану земельну ділянку набув [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 по справі №2-4059/2009, яке насправді у провадженні даного суду не розглядалось. Право власності на земельну ділянку зареєстровано 08.07.2016, тобто лише 7 років, після чого майже через місяць майно відчужується [PERSON] та через 2 місяці знову відчужується на користь відповідача. Матеріалами справи встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 по справі №2-4059/2009 у провадженні даного суду не розглядалось, за вказаним номером розглядалась інша справа. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради не з їх волі, а тому правомірним є витребування її з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача [PERSON] на підставі статті 388 ЦК України. Відповідно до статті 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування згідно рішення суду документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Враховуючи, що державну реєстрацію права власності на спірну земельну ділянку здійснено на підставі рішення суду по справі, яка у провадженні відповідного суду не перебувала, та у подальшому відчужено на користь інших осіб, а тому рішення про державну реєстрацію прав на нерухоме майно підлягає скасуванню. У силу ст. 661 ЦК України, відповідач не позбавлений права пред`явити вимоги до особи, у якої придбано спірну земельну ділянку про відшкодування завданих збитків, що буде вважатися справедливою сатисфакцією. Посилання відповідача про пропуск строку позовної давності, який обраховує з моменту набрання рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 03.02.2014 законної сили, не враховується судом, з огляду на те, що у судовому порядку оспорюється правомірність набуття права власності на земельну ділянку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , право власності за першою особою яка виникла на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009. Київській місцевій прокуратурі 19.09.2017 стало відомо про відсутність оригіналу даного рішення суду, відповідна справа у провадженні суду не перебувала, а тому саме з цієї дати (19.09.2017) позивач дізнався про порушення вказаного права, саме з цієї дати починається відлік строку позовної давності. Також позивача вважає, що до спірних правовідносин підлягає застосуванню ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved