Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернулася до суду з даним позовом. Свій позов вотує тим, що з 23 вересня 1972 року, вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Під час шлюбу відповідачу було видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок [ADDRESS]. Вважає вказаний будинок спільною власністю подружжя, тому звернулася до суду з даним позовом. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила суд його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав. Суду пояснив, що дійсно житловий будинок [ADDRESS] був придбаний ним та позивачкою в шлюбі, тому, не проти визнання на позивачкою права власності на ? частинку вказаного будинку, оскільки вона має на повне право на його частину. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази кожен окремо та у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що з 23 вересня 1972 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про одруження Серія [NUMBER], виданим повторно 27 травня 1982 року. Як вбачається з Договору купівлі-продажу будинку від 21 квітня 1977 року, [PERSON] придбав житловий будинок в селі Червона Мотовилівка, Фастівського району Київської області. За час перебування у шлюбі відповідач [PERSON] набув право власності на житловий будинок [ADDRESS] що підтверджено Свідоцтвом про право особистої приватної власності від 25 жовтня 1988 року. Вирішуючи по суті даний спір суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так, в судовому засіданні встановлено та не оспорювалося стороною відповідача, що спірний житловий будинок був набутий сторонами у шлюбі, а тому, виходячи зі ст. 60 СК України, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як зазначено у ст. 69 СК України, - дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо інше не визначене домовленістю подружжя або шлюбним договором, частки майна дружини та чоловіка є рівними (ст.. 70 СК України). За таких обставин та вказаних норм матеріального права, є всі підстави для визнання спільного майна подружжя та підстави для поділу його між ними. Отже, виходячи з доведеним в судовому засіданні фактом, що спірний будинок є спільною сумісною власністю, як подружжя, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги та визнати за позивачем право власності на ? частину спільного будинку, як частку в спільному майні подружжя. Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав, свобод, чи інтересів інших осіб і тому на підставі ч. 4 ст. 174 ЦПК України позов [PERSON], підлягає задоволенню. Крім того, враховуючи положення ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 63, 69, 70, 71 СК України, Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»,

Outcome: approved