Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON]. про визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та про зобов?язання зняти з реєстрації. Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що йому на праві власності належить будинок з господарськими спорудами та земельна ділянка за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування ? частини даного будинку від 29 травня 1998 року; договору дарування ? частини будинку на підставі договору дарування від 25 січня 2014 року та договору дарування земельної ділянки від 31 жовтня 2013 року. Проте у вказаному будинку зареєстровані та проживають [PERSON] - дядько позивача, а також відповідач у справі - [PERSON] і [PERSON], [PERSON], [PERSON], які не є членами сім'ї позивача і не ведуть з ним спільного господарства. Відповідач є колишньою дружиною дядька позивача [PERSON] у зв'язку з чим була вселена у спірний будинок та зареєстрована за вказаною адресою. На даний час добровільно звільнити будинок відповідач відмовляється та чинить перешкоди позивачу у користування своєю власністю. Зважаючи на викладене та на підставі вимог ст. 41 Конституції України, ст. ст. 316, 317,319, 321, 391 ЦК України, 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» просив задовольнити його позовні вимоги. У судовому засіданні представники позивача [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Додатково пояснили, що відповідач зареєстрована була у вказане житло та вселена з дозволу колишнього власника будинку та з дотриманням вимог закону і протягом багатьох років проживає там. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали та просили їх відхилити. [PERSON] зазначала, що вона на правах дружини [PERSON], власника будинку, разом із своєю дочкою [PERSON] була прописана та вселена у спірне житлове приміщення, де проживає постійно біля 26 років. Іншого житла вона не має і підстави, передбачені законом на визнання її такою, що втратила право користування житлом відсутні. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] перебував у фактичних шлюбних стосунках з [PERSON] з 1989 року та у цей період відповідач разом із своєю дочкою [PERSON] переїхали на постійне місце проживання та вселилася з дотримання встановленого порядку вселення у будинок [ADDRESS]. Власником будинку був [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 10.03.1998 року. Зареєстрована відповідач у будинку з 28.11.1989 року. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] укладено 15.02.1991 року, а розірваний 20.12.2006 року. Проте [PERSON] і після розірвання шлюбу продовжує постійно проживати у спірному будинку, який не залишала протягом останніх років. Також судом встановлено, що 29.05.1998 року [PERSON] подарував своєму племіннику ? частину вказаного будинку з відповідними надвірними спорудами. Також з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що [PERSON] є власником усього спірного будинку на час розгляду справи. Вказані обставини визнаються сторонами у судовому засіданні та підтверджуються рішенням Апеляційного суду Київської області від 31 січня 2008 року, яким відмовлено у позові [PERSON] та [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні, виселення та зняття з реєстрації у будинку [ADDRESS]. Також сторонами визнано, що відповідач не залишала даний будинок протягом останніх років та постійно у ньому мешкає. За правилами ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно з положеннями ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у користуванні жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням регламентуються лише вимогами ст. ст. 71, 72 ЖУ України та ст.405 ЦК України, які передбачають обов'язковою умову для визнання особи, такою що втратила право користування жилим приміщенням відсутність у даному жилому приміщенні понад строки, визначені законодавством, а саме понад шість місяців за ст. 71 ЖК України, що стосується користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду та річний строк, передбачений ст. 405 ЦК України щодо приватного житлового фонду та регулює порядок втрати права користування жилим приміщенням членами сім'ї власника приміщення в тому числі й колишніми. Як уже зазначалося вище, [PERSON] протягом багатьох років постійно проживає та користується жилим приміщенням у будинку [ADDRESS], куди була вселена на законних підставах, тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання її такою, що втратила право користування жилим приміщенням у спірному будинку, а також і зняття її з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Вимоги ж ст.ст. 316, 317,319, 321, 391 ЦК України, 150 ЖК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» не регламентують визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тому посилання на їх положення є безпідставними. Крім того, позивачем не залучався до участі у розгляді даної справи орган, на який покладається обов'язок щодо вчинення дій по зняттю з реєстраційного обліку громадян. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed