Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-05 00:00:00

У січні 2015 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], де треті особи - виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м. Дніпропетровську ради, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, про захист права власності від порушень не повязаних з позбавленням володіння. В обґрунтування позову посилалися на те, що відповідачем на межі побудовано сарай, в якому існує майстерня. 03 вересня 2011 року з вини відповідача відбулася пожежа, було вирішено питання мирним шляхом, але відповідач до грудня 2014 року не відшкодував збитки від пожежі. 05 грудня 2014 року сталася ще одна пожежа, у звязку з чим позивачам було спричинено шкоду. Позивачі просять суду зобовязати відповідача [PERSON] припинити порушення його прав власника та знести збудовану [PERSON] на межі із земельною ділянкою позивачів довгострокову споруду яка звязана із землею фундаментом, а саме сарай, стягнути з відповідача заподіяну матеріальну шкоду в розмірі 10\~777,50 грн. та моральну шкоду в розмірі 2436 грн. Не погодившись із первісним позовом, відповідач [PERSON] подав зустрічний позов, в якому просив зобовязати [PERSON] та [PERSON] припинити порушення його прав власника та знести збудовану на земельній ділянці [PERSON] споруду, стягнути з відповідачів матеріальну шкоду в розмірі 25005,20 грн. та моральну шкоду в розмірі 3654 грн. Позивач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] первісний позов підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, проти зустрічного позову заперечувала та просили у його задоволенні відмовити. Позивач за первісним позовом [PERSON] до суду не зявилася, повідомлена належним чином. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та його представник [PERSON] проти позову [PERSON] заперечував у повному обсязі, зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Треті особи - виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у м.Дніпропетровську ради, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області своїх представників до суду не направили, повідомлені належним чином. Суд, вислухавши сторони, представників сторін, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що домоволодіння №62 по вулиці Манкевича в м.Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON] та [PERSON], а домоволодіння №22 по вулиці Весела в м. Дніпропетровську [PERSON] Земельна ділянка по вулиці Манкевича, 62 в м. Дніпропетровську належить на праві власності [PERSON] та [PERSON] Земельна ділянка по вулиці Весела,22 в м. Дніпропетровську перебуває в користуванні [PERSON] Згідно із чч. 2, 3, 5 ст. 158 ЗК України виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ розяснено, що згідно зі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу влади з питань земельних ресурсів. \~ Частинами 1,2 статті 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів. На виконання вказаної статті наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 16 червня 2010 року за №91/17686, затверджено Інструкцію про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, якою визначено механізм відновлення меж земельних ділянок на місцевості, який здійснюють: виконавець - \~юридична \~або \~фізична особа, яка отримала ліцензії на проведення робіт із землеустрою та топографо-геодезичних робіт; замовник - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, власник (користувач) земельної ділянки, який замовляє роботи із встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Згідно зі ст. 120 ЗК України та ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. \~ Відповідно до ст. 107 ЗК України основою \~для \~відновлення \~меж є дані земельно-кадастрової документації, яка відповідно до ст. 193 ЗК України містить сукупність відомостей і документів про місце розташування та правовий режим земельних ділянок, їх оцінку, класифікацію земель, кількісну та якісну характеристику, розподіл серед власників землі та землекористувачів. Таким чином, діючі норми земельного законодавства не передбачають право суду встановлювати та узгоджувати межі землекористування. Щодо позовних вимог за первісним та зустрічним позовами про знесення сараю та споруди побудованої на межі, то кожною стороною не надано доказів на підтвердження таких позовних вимог, оскільки сараї обох власників [PERSON], [PERSON] з одного боку та [PERSON] з іншого боку побудовані давно, у встановленому на той час законом порядку та узаконені. Доказів порушення меж, ні одною із сторін до суду не надано. Судом також встановлено, що 05 грудня 2014 року сталася пожежа, що визнається сторонами по справі та підтверджується актом про пожежу. Із показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], наданого акту про пожежу не вбачається з чиєї вини виникла пожежа і як слідство яка особа вина у спричинені шкоди. Крім того, із показів свідка [PERSON], який працює старшим інспектором 3 ДПРЧ 8 ДПРЗ ГУ ДСНС України в Дніпропетровській області, який виїжджав на пожежу та складав акт, слідує, що причиною пожежі є порушення правил пожежної безпеки при експлуатації пічного опалення. Разом з тим, ані в акті, ані в суді не встановлено з боку кого було порушено правила пожежної безпеки. Крім того, свідок пояснив, що акт про причину пожежі, а саме порушення правил пожежної безпеки при експлуатації пічного опалення, складався зі слів [PERSON] та [PERSON] Він, як інспектор, пічне опалення не бачив. Повноважень на складання протоколу огляду він не має. Всі складенні акти про пожежі інспектори передають у райвідділ і лише слідчий приймає остаточне рішення по результатам перевірки причин пожеж. Крім того, сторони не позбавлені заявити про проведення експертизи, яка проводиться в перші три дні після пожежі, оскільки проведення її в подальшому вже не є доцільним. У випадку з [PERSON] та [PERSON] зауважень до акту про пожежу не внесено, а тому експертиза не призначалася. Відповідно до ч.1 ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої в наслідок порушення її прав і така шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню та не повязана з розміром цього відшкодування. Відповідно до п.3 ч.2 ст.23 ЦК України моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Згідно вимог ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Як розяснює Пленум Верховного Суду України в п.5 своєї постанови №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (з послідуючими змінами) при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди суд обовязково повинен зясувати: наявність такої шкоди, чим підтверджується факт заподіяння позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру. Суд вважає, що оскільки в судовому засіданні не встановлено з чиєї вини сталася пожежа, клопотання щодо призначення експертизи позивачем за первісним позовом [PERSON] знято, оскільки пройшов тривалий час і на теперішній час встановити причину не вбачається можливим, тому у задоволенні позовів [PERSON] та [PERSON] щодо відшкодування шкоди слід відмовити у звязку з недоведеністю. За таких обставин, слід дійти висновку про відмову у задоволенні як первісного позову, так і зустрічного в повному обсязі. З урахуванням результату розгляду справи та відповідно до вимог ст.88 ЦПК України судові витрати компенсуванню не підлягають та відносяться на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed