Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

У січні 2020 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме трьохкімнатну квартиру загальною площею 71,60 кв. м, житловою площею - 42,90 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на свою користь у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № Ф-226 від 21.03.2008 року, яка станом на 19.12.2019 року складається з заборгованості: за кредитом - 264657,84 грн., за відсотками - 425206,13 грн., за пенею за останній календарний рік - 225265,05 грн. шляхом проведення прилюдних торгів згідно Закону України «Про виконавче провадження», за початковою ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності незалежним експертом згідно оцінки ТОВ «Незалежна експертна оцінка» в сумі 718185,00 грн. та стягнути витрати зі сплати судового збору в сумі 10772,78 грн. Вимоги позову обгрунтувані тим, що 21.03.2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Ф-226, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 300000,00 дол. США. В частині надання кредитних коштів ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» свої зобов`язання виконав в повному обсязі. З метою забезпечення виконання грошових зобов`язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець [PERSON] на підставі договору іпотеки № Ф-226 від 24.03.2008 року передав у іпотеку нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв.м, житловою площею 42,90 кв.м. Між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи» 17.12.2012 року укладено договір відступлення прав вимоги, відповідно до якого ТОВ «Кредитні ініціативи» зобов`язувалось передати грошові кошти в розпорядження ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк», а ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» зобов`язувалось відступити ТОВ «Кредитні ініціативи» свої права грошових вимог до боржників за кредитним договором. Таким чином, ПАТ « Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» було відступлено право грошової вимоги за кредитним договором № Ф-226 від 21.03.2008 року ТОВ «Кредитні ініціативи». Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, у зв`язку з чим станом на 19.12.2019 року за ним рахується заборгованість: за кредитом - 264657,84 грн., за відсотками - 425206,13 грн., пеня за останній календарний рік - 225265,05 грн. У судове засідання представник позивача не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надав письмову заяву про розгляд справи у його відсутності, зазначивши про підтримання вимог позову. Відповідачі та їх представник у судове засідання також не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, від представника надійшла заява про розгляд справи в його відсутності, в якій вказано про невизнання позову та просить застосувати до заявлених вимог строк позовної давності. На підтвердження своєї позиції ним було надано письмові пояснення, в обгрунтування яких зазначено, що рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 15.05.2012 року в справі № 2-694/2012 стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] , [PERSON] на користь ПАТ «Промінвестбанк» заборгованість за кредитним договором № Ф-226 від 21.03.20008 року в сумі 301756,26 грн. станом на 12.01.2011 року. За іншим позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором (за відсотками) постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року в справі № 295/7267/16-ц скасовано рішення Богунського районного суду міста Житомира від 20.06.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12.09.2017 року, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено. У своєму рішенні Верховний Суд дійшов до висновку, що внаслідок пред`явлення банком позову до позичальника про стягнення заборгованості відбулась зміна встановленого строку виконання зобов`язання та суд застосував правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12 про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. Таким чином, Верховний Суд зробив висновок про відсутність у позивача правових підстав нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом з огляду на те, що банк у 2012 році пред`явив до відповідачів вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов`язання. У поданій до суду заяві про застосування строку позовної давності вказав, що позивач як правонаступник ПАТ «Промінвестбанк», звернувшись у грудні 2019 року до суду із позовом, пропустив строк позовної давності. Отже вважає, що строк позовної давності за вимогами про звернення стягнення на предмет іпотеки розпочався 12.01.2011 року та закінчився 12.01.2014 року. Просить відмовити в задоволенні позову. Представник позивача надав до суду письмове пояснення, зазначивши в ньому, що відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 26.05.2020 року в справі № 638/13683/15-ц, звернення до суду з позовом не може бути підставою для дострокового стягнення заборгованості, оскільки за умовами кредитного договору № Ф-226 від 21.03.2008 року кредит видавався на споживчі потреби, тобто є споживчим кредитом, у зв`язку з чим на нього поширюються норми абз. 6 ч. 10 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на час укладення кредитного договору та направлення претензії). Тобто, передбачене умовою кредитного договору право кредитора вимагати дострокового виконання зобов`язань не є зміною кінцевої дати виконання зобов`язань, воно є початком для процедури зміни кінцевої дати виконання зобов`язань при умові направлення відповідної дострокової вимоги позичальнику і лише тоді як у подальшому позичальник не виконає відповідну вимогу протягом 30-ти календарних днів з дати її отримання змінюється кінцева дата погашення кредиту та всіх зобов`язань. Позивач має право нараховувати проценти до пред`явлення дострокової вимоги або кінцевої дати погашення кредиту у випадку, якщо дострокова вимога не направлялася. Сума боргу, зазначена в рішенні Богунського районного суду міста Житомира від 15.05.2012 року в справі № 2-694/12 є сумою, визнана судом, в тому числі до аналогічних відповідачів, тому до неї не може бути застосовано строк позовної двності. Враховуючи наявність підстав для відступу від висновків ВС КЦС від 09.10.2019 року в справі № 295/7267/16-ц на підставі висновків суду касаційної інстанції у постанові ВП ВС від 26.05.2020 року в справі № 638/13683/15-ц вважає, що в справі № 295/7267/16-ц було неправомірно відмовлено в задоволенні позову ТОВ «Кредитні ініціативи» в стягненні донарахованої заборгованості, що є поважною причиною не застосовувати до чергових платежів, нарахованих поза 12.01.2011 року (дата боргу в рішенні суду від 15.05.2012 року), а також в 2013 році позовна давність переривалася здійсненням кількох платежів. Тому просить визнати поважною причиною пропуску строку позовної давності до частини чергових платежів до донарахованих відсотків. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 21.03.2008 року між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № Ф-226, на підставі якого позичальнику надано кредит у розмірі 300000,00 грн. строком до 15.03.2018 року зі сплатою процентної ставки за користування кредитом у розмірі 17 % . Відповідач зобов`язався погасити заборгованість за кредитом, сплачувати відсотки за його використання, за також здійснювати інші платежі, передбачені договором. Із метою забезпечення належного виконання кредитного договору № Ф-226 між ЗАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та відповідачами як іпотекодателями 24.03.2008 року укладено та нотаріально посвідчено договір іпотеки із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, за яким відповідачі як власники нерухомого майна передали у іпотеку квартиру [ADDRESS] , загальною площею 71,60 кв. м, житловою площею 42,90 кв. м, оцінену стронами згідно договору на суму 335000,00 грн. Пунктом 3.1.4 договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку неналежного виконання зобов`язань іпотекодавцями з можливістю реалізації предмета іпотеки. Відповідно до висновку про вартість майна суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Незалежна експертна оцінка» предмет іпотеки станом на 21.12.2019 року оцінений на суму 718185,00 грн. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачами обов`язку зі сплати коштів в обумовлений договором строк станом на 19.12.2020 року рахується заборгованість у сумі 915129,02 грн., яка складається: за кредитом - 264657,84 грн., за відсотками - 425206,13 грн., пеня за останній календарний рік - 225265,05 грн. Заочним рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 15.05.2012 року в справі № 2-694/2012 позовну заяву ПАТ «Промінвестбанк» задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором № Ф-226 від 21.03.2008 року в сумі 301756,26 грн. станом на 12.01.2011 року. 17.12.2012 року між ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» та ТОВ «Кредитні ініціативи укладено договір відступлення права вимоги, згідно з яким відбулася заміна кредитора у зобов`язанні і товариство набуло статусу нового кредитора за кредитним договором, укладеним з [PERSON] . У справі № 295/7267/16-ц за позовом ТОВ «Кредитні ініціативи» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, в якому позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість зі сплати відсотків у сумі 182869,65 грн. за період з 13.01.2011 року по 01.05.2016 року, постановою Верховного Суду від 09.10.2019 року скасовано рішення Богунського районного суду міста Житомира від 20.06.2017 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 12.09.2017 року з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову. Як зазначив Верховний Суд, внаслідок пред`явлення банком позову до позичальника про стягнення заборгованості відбулась зміна встановленого строку виконання зобов`язання та при цьому судом застосовано правовий висновок, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12 про те, що право кредтодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронюваних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Із змісту постанови слідує, що оскільки банк раніше вже звертався до суду з позовом та відповідно до рішення суду від 15.05.2012 року з відповідачів стягнуто заборгованість за кредитним договором станом на 12.01.2011 року, то правові підстави нараховувати проценти до повного погашення заборгованості за кредитом у позивача відсутні. Принцип свободи договору як один із загальних засад цивільного законодавства декларується в ст. 3 ЦК України. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в статті 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких вимог та умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Частина перша ст. 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У ст. 1 Закону України «Про іпотеку» міститься поняття іпотеки, що є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом; Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель вправі вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28.03.2018 року в справі № 444/9519/12 зробила правовий висновок про, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Крім того, оскільки право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом строку кредитування, то необґрунтованою є вимога позивача про стягнення нарахованої на проценти неустойки за один рік до його звернення до суду. Оскільки в липні 2011 році банк пред`явив до відповідачів вимогу згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України про дострокове виконання кредитного зобов`язання шляхом звернення з до суду з позовом щодо стягнення заборгованості за кредитним договором у справі № 2-694/2012, в якій позов було задоволено частково та стягнуто в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» заборгованість за кредитним договором № Ф-226 від 21.03.2008 року в сумі 301756,26 грн. станом на 12.01.2011 року, тому в зв`язку з цим відбулася зміна встановленого строку виконання зобов`язання і згідно зазначеного вище правового висновку право нараховувати передбачені договором проценти та неустойку за кредитом припинилося у зв`язку з пред`явленням до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. За таких обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині звернення стягнення на предмет іпотеки в розмірі нарахованих відсотків та пені. Відповідно до положень ст. 257, ч. ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За правилами ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Зміст кредитного договору не містить положень про погодження сторонами збільшення строку позовної давності. Матеріали справи свідчать, що позивач звернувся до суду з даним позовом у січні 2020 року, а внаслідок звернення у липні 2011 року до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором відбулася зміна встановленого строку виконання зобов`язання, через що на час звернення з даним позовом сплив строк позовної давності стосовно вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки в розмірі заборгованості за кредитом - 264657,84 грн. Тому за заявою представника відповідачів суд застосовує до цих вимог строк позовної давності та відмовляє у задоволенні позову в цій частині. При цьому варто зауважити, що зазначені представником позивача обставини з посиланням на правові висновки Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 року в справі № 638/13683/15-ц не можна вважати поважними причинами пропуску строку звернення до суду з позовом. За наведених обставин суд не знаходить підстав для задоволення позову, так як вимоги позову не ґрунтуються на положеннях закону.

Outcome: dismissed