Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до суду з уточненим в процесі розгляду позовом до відповідача з вимогами про проведення поділу квартири [ADDRESS], визнавши за нею право власності на 1/2 частину цієї квартири, залишивши у власності відповідачу іншу 1/2 частину цієї квартири. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що між нею та відповідачем [PERSON] у 1995 році було зареєстровано шлюб, про що Московським відділом реєстрації актів цивільного стану видано Свідоцтво про укладення шлюбу І-ВЛ № 317583 від 02.06.1995 року (а.с.17). З липня 2014 року шлюбні стосунки між нею та відповідачем припинені і з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Шлюб на цей час між ними не розірваний. Під час шлюбу, 22.12.2000 року вони на спільні грошові кошти придбали квартиру [ADDRESS], у звязку з чим було укладено договір купівлі-продажу квартири, який був оформлений на відповідача. Оскільки після припинення шлюбних відносин відповідач продовжує проживати у квартирі і одноособово нею користуватися, від поділу спільного майна ухиляється, то просила суд задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, через канцелярію суду надала додаткові письмові пояснення, в яких виклала, що у квітні 1997 року у період їх шлюбу із відповідачем, ними була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS], в якій вони прожили до грудня 2000 року та продали і замість неї придбали однокімнатну (спірну) квартиру №28 по вул. Чернишевська, а решту вирученої суми витратили на проведення ремонту, купівлю меблів, потреби сімї. (а.с.104). Представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 12.08.2016 року (а.с.53), в судовому засіданні наполягав на задоволенні позову, посилався на обставини, викладені в позовній заяві та надав до суду додаткове правове обґрунтування позову, в якому виклав, що придбання та продаж квартир відбувся у період шлюбу сторін з 1997 по 2000 роки, а тому для визначення правового режиму цього майна повинні бути застосовані норми діючого в той час законодавства Кодекс про шлюб та сімю України. Крім того наполягав, що посилання відповідача на те, що двокімнатна квартира по вул.. Ак. Павлова була придбана в тому числі за кошти від продажу його гаражу, який був побудований ним ще до шлюбу із позивачем, є безпідставними, оскільки з долучених до справи документів вбачається, що вказана квартира була придбана у квітні 1997 року, а гараж був проданий лише у листопаді 1997 року, тобто через 7 місяців (а.с.112-113). У судовому засіданні відповідач [PERSON] заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначав, що спірну квартиру придбав за кошти, які отримані спочатку від продажу його приватної власності - квартири [ADDRESS] та гаража по вул. Світла 2, яким він володів одноосібно до шлюбу із позивачем. Вказував, що 17 квітня 1997 році, їм особисто було приватизовано однокімнатну ізольовану квартиру за адресою м. Харків, вул. Героїв Праці, б. 19, кв. 50. Зазначав, що 18 квітня 1997 році він продав вищевказану квартиру, належну йому на праві приватної власності (а.с.57), та 19 квітня 1997 року придбав за власні кошти двокімнатну квартиру за адресою м. Харкові, по вул. Академіка Павлова, б. 129, кв. 146 (а.с.58). Вказував, що в подальшому, 21.12.2000 року він продав двокімнатну квартиру за адресою м. Харкові, по вул. Академіка Павлова, б. 129, кв. 146, та придбав спірну однокімнатну квартиру за адресою м. Харкові, вул. Академіка Павлова, б. 129, кв. 146. Відповідач зазначав, що беззаперечним доказом придбання спірної квартири за особисті кошти є і той факт, що позивачка не приймала ніяких вимог або побажань при нотаріальному оформленні цих угод, тим самим підтверджувала, що вона не претендує у подальшому на майно, яке є моїм власним майном. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що відповідач є її колишнім чоловіком, з яким вона перебувала у шлюбі з 1987 до 1993 року. Зазначила, що у шлюбі вони побудували гараж, а після розлучення вирішили залишити відповідачу на той час ще не приватизовану квартиру її матері, а вона залишилась у їх трьохкімнатній квартирі. Вказала, що у 1995 році він одружився із [PERSON], яка переїхала до нього у квартиру на вул. [PERSON], а потім [PERSON] продав цю квартиру та гараж та купив квартиру на вул. [PERSON]. Наполягала на тому, що у них була усна домовленість з відповідачем, що гроші, отримані ним від продажу гаражу та використані на придбання нової квартири є гарантією того, що в подальшому своє нерухоме майно він надасть у спадок своїм дітям, в тому числі їх спільному сину. Суд, вислухавши сторін, свідчення свідка, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, у межах заявлених позовних вимог (ст. 11 ЦПК України), встановив фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами Кодексу про шлюб та сім'ю України. Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За приписами ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як вбачається з матеріалів справи, 02 червня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб (свідоцтво про шлюб І-ВЛ № 317583, видане Московським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова) (а.с.17). З липня 2014 року шлюбні стосунки між позивачем та відповідачем припинені і з даного часу вони разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Шлюб на цей час не розірваний. Вказана обставина сторонами була визнана, а тому доведеенню не підлягала. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що в період шлюбу з відповідачем було придбане майно, яке підлягає поділу, а саме те, що у 1997 році відповідачем була приватизована однокімнатна ізольована квартира за адресою м. Харків, вул. Героїв Праці, б. 19, кв. 50. Після чого позивач разом з відповідачем вирішили поліпшити житлові умови та придбали двокімнатну квартиру за адресою м. Харкові, вул. Академіка Павлова, б. 129, кв. 146 (а.с.58), в якій прожили до 2000 року. З матеріалів справи вбачається, що дійсно в грудні 2000 року була продана двокімнатна квартира у м. Харкові по вул. Академіка Павлова, б. 129, кв. 146, та замість неї придбана однокімнатну квартиру на підставі договору купівлі - продажу від 02.12.2000 року, а саме спірна однокімнатна кімнатна квартира за адресою: м. Харків вул. Чернишевського, б. 15, кв.28 ( а.с.18). Згідно положень статті 3 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як встановлено з наявних в матеріалах справах доказів, спірна квартира була придбана на підставі договору купівлі - продажу від 02.12.2000 року, тобто на час її придбання був чинний Кодекс про шлюб та сімю України (далі КпШіС України). Згідно з п.1 ч.2 Розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, Кодекс про шлюб та сім'ю України втратив чинність з вступом в дію Сімейного кодексу України 01.01.2004 року. Положення цього Кодексу застосовуються до тих відносин, що виникли між подружжям після набрання ним чинності. Отже, з урахуванням наведеного, суд застосовує норми Кодексу про шлюб та сім'ю України до спірних правовідносин щодо майна придбаного до 01.01.2004 року Визначальною підставою для набуття подружжям права спільної сумісної власності за нормами сімейного законодавства є одна обставина: набуття (придбання) майна на час шлюбу, крім випадків, встановлених законом або договором. У зв'язку з чим ні дружина, ні чоловік не повинні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі. Згідно з ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. [PERSON] з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. На підставі ст. 28 КпШіС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ст. 29 КпШіС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Поділ спільного майна подружжя може бути проведений як під час перебування в шлюбі, так і після розірвання шлюбу. Таким чином, нормами законодавства, діючого на момент виникнення правовідносин щодо набуття права власності, було презюмовано виникнення права спільної сумісної власності на об'єкти придбані в період шлюбу. Виключенням, в порядку ст. 24 цього Кодексу, встановлено майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане під час шлюбу в дар або в порядку спадкування. Такі обставини в ході розгляду справи встановлені не були, оскільки не знайшли переконливого підтвердження доводи відповідача про те, що вказана квартира була придбана ним одноосібно за власні кошти після продажу належного йому майна на праві особистої приватної власності, бо матеріалами справи підтверджено, що спірна квартира була придбана вже після продажу двокімнатної квартири [ADDRESS], яка в свою чергу була придбана вже під час шлюбу сторін за суму, яка значно перевищує вартість квартири [ADDRESS], а тому посилання відповідача на його одноособове володіння цією квартирою є безпідставним. Також суд вважає необґрунтованими висновки [PERSON] щодо того, що для придбання нерухомості були використані лише його кошти, оскільки як вже було встановлено судом кошти для придбання двокімнатної квартири по вул.. Ак. Павлова у м. Харкові значно перевищує ціну продажу однокімнатної квартири [ADDRESS], а продаж належного відповідачу гаража відбувся вже після придбання подружжям двокімнатної квартири. На думку суду свідчення свідка [PERSON] в межах розгляду справи не є належними доказами підтвердження доводів відповідача про те, що спірна квартира була придбана ним одноосібно за власні кошти. Відповідно зі статтею 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні. З огляду на викладене, вимоги позивача про визнання за ним в порядку поділу майна подружжя, права власності на 1/2 частини квартири повністю відповідають вимогам закону. \~\~Суд вважає, що враховуючи інтереси сторін по справі, зазначену вище квартиру яка є спільною сумісною власністю сторін, треба залишити в спільній частковій власності з виділенням ідеальних часток, визнавши за кожним з них право власності на 1/2 частину, оскільки сторони не ставлять питання\~\~про його розділ в натурі. Крім того, на підставі ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачену ним суму судового збору у розмірі 3499 грн. 40 коп.

Outcome: approved