Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-12 00:00:00

У серпні 2015р. [PERSON] звернулась до суду з зазначеним позовом до Одеської міської ради, посилаючись на те, що 07 липня 2014 року помер її чоловік [PERSON], з яким вони перебували у зареєстрованому шлюбі. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], 1/2 якої належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-6029 від 15 лютого 1995 року, зареєстрованого Одеським бюро технічної інвентаризації у книзі №127 пр., на стр. 154, під реєстровим №307, а друга 1/2 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року №1-124, яке не було зареєстроване. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є вона [PERSON], яка прийняла спадщину, оскільки в установлений законом строк звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом. Зазначала, що 31 січня 2015 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори їй було видане свідоцтво про право на спадщину за законом тільки на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-6029 від 15 лютого 1995 року, а на іншу частину квартири у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, оскільки спадкодавець за життя не зареєстрував своє право власності на вказану частину в БТІ. Посилаючись на те, що вона не має можливості оформити 1/2 частину спадщини після смерті чоловіка, оскільки законодавством не передбачено оформлення реєстрації права власності на квартиру на імя померлої особи, позивачка просила суд визнати за нею право власності у порядку спадкування за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала померлому на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року №1-124. Позивачка в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву, якою позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити у повному обсязі та винести заочне рішення у справі у звязку з неодноразовою неявкою відповідача до судових засідань (а.с.61). Представник Одеської міської ради в судове засідання не зявився, про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив (а.с.31). Представник Сьомої одеської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.32). У зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 169 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд вважає, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються розділом третім главою 84 книги шостої ЦК України, тому, при ухваленні рішення, суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] та [PERSON], перебували у шлюбі, зареєстрованому 30 серпня 2012 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі Одеського міського управління юстиції, актовий запис 1083, що підтверджується свідоцтвом про шлюб (а.с.10). 07 липня 2014року [PERSON], помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді ізольованої квартири [ADDRESS], 1/2 якої належала йому на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-6029 від 15 лютого 1995року, зареєстрованого Одеським бюро технічної інвентаризації у книзі №127 пр., на стр. 154, під реєстровим №307, а друга 1/2 частина квартири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року. Квартира [ADDRESS] складається в цілому з двох житлових кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 42,3 кв.м. у тому числі житловою площею 28,0 кв.м. Спадкоємцем першої черги після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON], позивачка у справі, яка прийняла спадщину, оскільки в установлений законом строк звернулася до Сьомої одеської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с.35). Інших спадкоємців немає. Судом встановлено, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-6029 від 15 лютого 1995 року, зареєстрованого Одеським бюро технічної інвентаризації у книзі №127 пр., на стр. 154, під реєстровим №307 (а.с.6). Інша частина квартири [ADDRESS] належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997року, яке він отримав після смерті співвласника [PERSON] (а.с. 8). Судом встановлено, що 31 січня 2015 року державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори позивачці було видане свідоцтво про право на спадщину за законом тільки на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на житло №3-6029 від 15 лютого 1995 року (а.с.12). Листом від 23 січня 2015 року №179/02-14 державним нотаріусом Сьомої одеської державної нотаріальної контори позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину квартири [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року, оскільки останній при житті не зареєстрував своє право власності на вказану частину квартири (а.с.13). Відповідно до п. 4.15 глави 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженою наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Судом встановлено, що у позивачки відсутні документи, перераховані у п.4.15 вказаного Порядку, тому у неї немає можливості їх надати нотаріусу для оформлення свідоцтва про право на спадщину за законом. Відповідно до ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обовязки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження і припиняється у момент її смерті. Цивільною дієздатністю фізичної особи визнається її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями набувати для себе цивільні обовязки, самостійно їх виконувати та відповідати в разі їх невиконання. Суд вважає, що право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником даного майна, тобто дане право нерозривно повязане з особою спадкодавця, тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. З цих підстав суд може встановити належність нерухомого спадкового майна спадкодавцю та визнати за спадкоємцем право власності на спадкове майно. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації (ст.1299 ЦК України). Згідно абз. 3 ч.2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч.4 ст.3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Встановлено, що державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, а саме Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 і зареєстроване в Мінюсті 10 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), яке діяло на момент видачі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд вважає встановленим факт володіння [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 17 січня 1997 року, 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Згідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. З огляду на викладене, суд вважає, що зібрані у справі докази, встановлені судом фактичні обставини справи та належна оцінка доказів вказують на наявність підстав для задоволення позову про визнання за позивачкою права власності у порядку спадкування за законом на спадкове майно, а саме на 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Судовий збір по справі складає 3654,00грн., які повністю сплачено позивачем при зверненні до суду. Витрати по справі за згодою сторін суд покладає на позивача.

Outcome: approved