Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-20 00:00:00

У січні 2019 р. позивачка звернулась до суду з позовом до відповідача, 3-тя особа: Центр надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить квартири [ADDRESS] . Крім неї у вказаній квартирі зареєстрована її донька [PERSON] , відповідачка у справі та син [PERSON] Відповідачка з 2004 р. у зазначеній квартирі не проживає, витрат по сплаті житлово-комунальних послуг не несе, власник речей не зберігає, будь-якої кореспонденції не отримує, останній раз відвідувала позивачку в 2012 р., але місця перебування відповідачки позивачці не відомо, у зв`язку з чим позивачка звернулись до суду з вимогою про визнання відповідачки такою, що втратила право користування даним житловим приміщенням. В судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала, просив їх задовольнити у повному обсязі, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачка в судове засіданні не з`явився,про час і місце розгляду справи повідомлялась судом належним чином за останнім відомим місцем проживання(перебування), із заявами чи клопотаннями про неможливість розгляду справи у її відсутність до суду не зверталась. Представник третьої особи - Центру надання адміністративних послуг Дарницької районної у м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідачки з ухваленням заочного рішення відповідно ст. 280 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення позивачки, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як зазначає ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частина 1, ст. 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Суд, в межах заявлених позовних вимог та наданих сторонами доказів по справі, встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 27143872 від 23.09.2014 р. [PERSON] на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] станом на 27.11.2018 р. у вказаній квартирі зареєстровано 3 особи. З пояснень позивачки встановлено, що у квартирі зареєстровані [PERSON] , [INFO] (позивачка), донька [PERSON] , [INFO] (відповідачка), син [PERSON] , [INFO] . Крім того, судом встановлено, що відповідачка з 2004 р. не проживає у зазначеній квартирі, витратпо сплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення не несе, будь-якої кореспонденції не отримує. Позивачка перешкод у користуванні житлом відповідачці не чинила. Відповідачка навідувалась до позивачки останній раз у березні 2012 р., з того часу позивачці не відомо місце проживання чи перебування відповідачки, яка на зв`язок остання з нею не виходить і ніяких стосунків з позивачкою не підтримує. Факт не проживання відповідачки у квартирі [ADDRESS] підтверджується актами не проживання особи за місцем реєстрації від 10.09.2018 р., 17.12.2018 р., складеними мешканцями будинку [ADDRESS] , якими засвідчено що за адресою [ADDRESS] власницею якої є [PERSON] , починаючи з лютого 2004 р. фактично не проживає [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). Право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України). Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Частина 2 ст. 405 ЦК України визначає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальному житловому фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК), членів сім`ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК, ст. 405 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що оскільки відповідачка не є співвласником або власником спірної квартири, з 2004 р. не проживає в даній квартирі без поважних причин, не сплачує витрати по оплаті житлово-комунальних послуг та інших витрат по утриманню житлового приміщення, не цікавиться нею, позивачка перешкод у користуванні житлом відповідачці не чинила, а тому її необхідно визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням, тим самим задовольнивши вказаний позов.

Outcome: approved