Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-06 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] звернулась до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи його тим, що вона у травні 2012 року звернулася до відділення Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк», стосовно можливості отримання кредиту на придбання автомобіля. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що її як майбутнього споживача фінансових послуг, зацікавила кредитна пропозиція відповідача - низькій відсоток, і прості зрозумілі та необтяжливі умови кредитування. Єдиною на той момент значною умовою відповідача було обовязкове внесення передоплати за автомобіль у розмірі 10 % від його вартості. Публічна оферта, що її зацікавила, була викладена на інтернет-сайті відповідача, у його відділенні куди вона звернулася, та підтверджена співробітниками відповідача. Проте ті ж співробітники відповідача відмовилися надавати їй будь-які документи для детального ознайомлення до моменту їх підписання, мотивуючи це тим, що їм заборонено надавати до огляду будь-які документи особам, що не є клієнтами. Про обовязкове виконання умов Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», відповідач її не повідомляв належним чином про дійсні умови договору. В подальшому позивач звернулась до продавця автомобіля та підтвердила свій намір щодо придбання автомобіля, шляхом укладення 27.06.2012 року відповідного договору. Обовязковою умовою продавця було авансування суми коштів, по суті умов укладеного договору між ним та продавцем - завдатку. Покладаючись на отриману від відповідача інформацію, на момент укладення договору з продавцем позивач не звернула на це особливої уваги, так як розраховувала на умови отримання кредиту, задекларовані та підтверджені відповідачем. Вказує, що 03.07.2012 року на території відділення Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» позивач підписала зі своєї сторони кредитний договір № 910.16096. З іншого боку позивач зазначає, що кредитний договір не підписувався - так як працівники відділення відповідача, наскільки їй було повідомлено, не мали таких повноважень, і весь пакет документів за їх словами направлявся до головного офісу відповідача у Львові йому нічого не лишили, і вона отримала частину документів лише через два-три тижні. Однак, одразу з моменту підписання лише нею кредитного договору умови кредитування виявилися зовсім інші, ніж декларувалося. Так на момент укладення договору виникли не заявлені відповідачем платежі та комісії на значні суми, послуги нотаріуса (два витяги та довідка) становили 1700 грн., сума страхування взагалі не лише перевищила зрозумілу (страхування життя замість 300 - 500 грн. коштувало їй 5 271,10 грн., що зумовило збільшення суми кредиту), але й перевищило заявлену самою страховою компанією - наприклад КАСКО обійшлося їй в півтора рази дорожче, ніж би страхувалася на тих же умовах у тій же компанії. Загалом, сукупні незаплановані та необгрунтовані витрати склали декілька місячних платежів за кредитом. Знову таки, про виконання відповідачем вимог Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168, згідно якої вони мали письмово заздалегідь повідомити про всі умови та платежі, навіть не згадувалося - тобто, про дотримання її прав, як споживача фінансових послуг, навіть не йшлося. Після того, як вона отримала від відповідача поштою документи з її підписом, вона змогла детально ознайомитися з тим, що підписала - до цього моменту відповідач такої можливості їй не надавав. Вона намагалася зрозуміти умови кредитного договору, однак він складений таким чином, що розібратися без допомоги фахівця їй не вдалося. Тоді вона звернулася до адвоката, проте і він зауважив що такий договір складено не у відповідності до вимог діючого українського законодавства. На той момент вона, ще намагалась розраховувати на порядність відповідача, навіть не зважаючи на його відверто нечесну практику, і до моменту розгляду даної Заяви намагалась не допускати прострочень за Кредитним договором. Навіть не зважаючи на зухвало непорядні дії відповідача, як то: стягнення неї 3 034,06 грн. за нібито страхування, за договором який вона не підписувала, накладення на неї штрафу у розмірі 4 523,53 грн. за укладення договору страхування з компанією, яка не влаштовує відповідача, ігнорування запитів представника позивача та їх щодо дійсного стану справ, надання документів, тощо. Проте, випадково дізнавшись про надходження листа від відповідача за адресою, за якою позивач не проживає вже більше року (про що відповідач належним чином повідомлений), з інформацією про зміну в односторонньому порядку процентної ставки за Кредитним договором, він остаточно прийшла до висновку, що умови Кредитного договору не тільки порушують їх права як споживача даної банківської послуги, але й не відповідають діючому законодавству. Свої доводи мотивувала тм, що сам кредитний договір не є цілим документом, а складається з власне тексту кредитного договору № 910.16096 від 03.07.2012 р. (місцем укладення значиться м. Львів, хоча позивач на момент підписання знаходилася у Києві), та тексту положення про загальні умов кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою транспортних засобів (що згідно зазначених текстів вважається відповідачем як додаток № 2, але, з іншого боку, не може бути індивідуальним договором між позивачем та відповідачем через його загальність). Крім того, є два одночасно діючі - договір застави транспортного засобу, підписаний сторонами у простій паперовій формі, та договір застави транспортного засобу, укладений в нотаріальній формі. Графіків платежів позивачу не надавалося, однак не виключно що пакет документів, надісланий зі Львова Відповідачем з підписами позивача, був не повний - Позивачу не надали можливості навіть зафіксувати, які саме документи нею було підписано. Умови того, що отримано позивачем через деякий час після одноособового підписання Кредитного договору, є не лише важкозрозумілими, але й не відповідними інтересам Позивача та попереднім заявам Відповідача. Як у 2012 році, так і на даний момент інформація, яку надає Відповідач як публічну оферту на власному інтернет-сайті та у відділеннях, жодним чином не відповідає тим умовам, які відображено у Кредитному договорі (про це докладніше далі). Питання вільного волевиявлення позивача, зважаючи обставини за яких Кредитний договір підписувався, може бути спірним, сокільки умови договору не розкривалися відповідачем позивачу до самого моменту підписання, а належно ознайомитися з ними позивач отримала можливість лише через два-три тижні після підписання Кредитного договору, коли отримала документи поштою, умови договору (та супроводжуючих підписання дій) не відповідали публічно офертованим відповідачем умовам, на які погодилася позивач. Так позивач вважає, що відповідач на власний розсуд та без належного її повідомлення продовжує здійснювати дії, що суперечать як внутрішній волі позивача, так і діючим нормам взагалі (стягує необгрунтовані суми, нараховує додаткові відсотки, не повідомляє належним чином про свої дії та не обґрунтовує їх ). Крім того, п. 10 - 12 § 10 Кредитного договору передбачено, що є невідємні додатки до нього, а саме № 1 «Графік щомісячних платежів» (позивачем не отримувалося) та № 2 «Положення про загальні умови кредитних договорів та забезпечення кредитів заставою» (що не може бути частиною договору між Сторонами, так як є загальним а не індивідуальним). При чому, згідно тексту Кредитного договору «Позичальник стверджує» що їх отримав та ознайомлений з їх змістом. До того ж, передбачено 3 примірника, по одному для сторін. Позивач наголошує, що відповідач вкрай неналежно та недбало поставився до укладення договірних відносин з позивачем, згідно змісту п. 5 § 9 - пеня для відповідача у разі порушення ним умов договору не визначена. У порушення ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» відповідач не надав позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної «інформації про умови кредитування тим більше у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим вже було порушено вимоги чинного закону. Посилаючись на вищевикладене та норми законодавства позивач просила суд визнати недійсним кредитний договір № 910.16096 від 03.07.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]), визнати недійсним договір застави транспортного засобу № 910.16096 від 03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]), визнати недійсним договір застави транспортного засобу 910.16096 від 31.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) в особі [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 5302 (5352), скасувати обтяження, накладені в рамках договору застави транспортного засобу № 910.16096 від 03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]), та договору застави транспортного засобу 910.16096 від 31.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]) в особі [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON] в реєстрі за № 5302 (5352), на автомобіль DAIHATSU TERIOS, 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER], що належить [PERSON], реєстраційний номер в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 13132526, застосувати наслідки недійсності кредитного договору № 910.16096 від 03.07.2012 року, що укладений між Публічним акціонерним товариством «Ідея Банк» (код ЄДР 19390819) та [PERSON] (ІПН [NUMBER]), станом на момент ухвалення рішення. У судовоме засіданняі позивач та її представник не з»явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки суду не повідомляли. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, звернувся до суду із клопотанням про розгляд справи за його відсутності, проти позовних вимоги заперечував в повному обсязі з підстав викладених в заперечення від 30.09.2015 р. долучених до матеріалів справи. Суд, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній докази, приходить до висновку що позовні вимоги підлягають до задоволення виходячи з наступного. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. Суд, перевіривши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, враховуючи їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16 листопада 2015 року , залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 січня 2016 року, в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання кредитного договору недійсним відмовлено. Згідно ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 лютого 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення\~Києво-Святошинського районного суду Київської області від\~\~16 листопада 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від\~\~27 січня 2016 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.\~\~ Так у вказаній ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 червня 2016року зазначено про те, що у\~рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011\~роз'яснено, що положення п. п. 22, 23 ст.1, ст.\~11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Вирішуючи спір, суди першої та апеляційної інстанції на порушення вимог ст. ст.\~212,\~213,\~303,\~316 ЦПК України\~не врахували зазначених норм закону та положень установчих документів, фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, не встановили, зокрема, належним чином не перевірили, чи відповідає спірний кредитний договір вимогам ст. ст.\~11,\~18 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, чи надавалася позичальнику як споживачу фінансових послуг банку повна інформація про кредитні умови, а саме: орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням процентної ставки за кредитом і вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних із одержанням кредиту та укладанням договору про надання споживчого кредиту; податковий режим сплати процентів та про державні субсидії або інформацію про те, від кого споживач може одержати такі відомості. Також зі змісту спірного кредитного договору вбачається, що банк може стягувати плату та комісію за надання таких послуг: зміна графіка, пов'язана зі зміною строку кредиту; зміна графіка, пов'язана з достроковим частковим погашенням кредиту; зміна графіка, пов'язана зі зміною порядку визначення розміру/структури щомісячних платежів висилання позичальнику нагадування про сплату кредиту; комісія за переказ коштів з транзитного рахунку; інші послуги, передбачені Тарифами банку. Правовий аналіз положень ч. 5 ст.\~11\~та ст.\~18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Судом встановлено, що 27 червня 2012 року між [PERSON] Ратхою Рахманкулівною та товариством з обмеженою відповідальністю «ДІАС Україна» було укладено договір купівлі-продажу автомобіля «Daihatsu Terios», 2012 року випуску, номер кузова [NUMBER], державний реєстраційний номер [NUMBER]. Для придбання вказаного транспортного засобу 03 липня 2012 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено договір № 910.16096, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 180 091 грн.\~ 10 коп., строком на 72 місяці. Кредитні кошти були перераховані банком на поточні рахунки товариства з обмеженою відповідальністю «ДІАС Україна» та закритого акціонерного товариства «Страхова компанія «Уніка Життя». Так в своїх поясненнях представник позива зазначає, що укладений кредитний договір носить публічний характер, а не індивідуальний, оскільки вона просто змушена була погодитись на запропоновані відповідачем умови, будучи позбавленою можливості внести в нього будь-які свої корективи, їй не дали змоги зафіксувати, що конкретно вона підписує та попередньо ознайомитись з текстом угоди. За наведених обставин вважає, що її волевиявлення як учасника договірних правовідносин не відповідало її внутрішній волі, а офертовані Банком на офіційному сайті умови не відповідали реальним умовам укладеного з нею Кредитного договору. Окрім того позивачка також зазначає, що оспорюваний договір суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та Закону України «Про банки і банківську діяльність», які полягають у наступному: їй ні до підписання договору, ні протягом його дії не було у письмовій формі повідомлено про умови надання кредиту та про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача, чим було порушене її право як споживача на свободу вибору продукції; ціну продукції визначено неналежним чином - всупереч вимогам Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою НБУ №168 від 10 травня 2007 року; правочин не відповідає її внутрішній волі; її не було належним чином повідомлено про можливість істотного зростання вартості послуг; правочин укладений з використанням нечесної підприємницької практики; розірвання Договору передбачене тільки в односторонньому порядку в інтересах фінансової установи; несправедливими є умови договору щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації у разі невиконання зобовязань за договором; оспорюваний договір не містить умов, які б регулювали відповідальність фінансової установи за неналежне виконання умов договору. Вважає, що сукупність вищезазначених порушень норм матеріального права дає підставу для визнання Кредитного договору недійсним, а відтак, і договору застави, яка припиняється з припиненням зобовязання, забезпеченого заставою. Просить також скасувати обтяження, накладені у рамках дії договору застави та застосувати наслідки недійсності Кредитного договору. В обгунтування своїх доводів представник відповідача звертає увагу суду на довідку-повідомлення, власноручно підписаної позивачем, якою вона підтвердила, що кредитодавець 03 липня 2012 року до підписання кредитного договору надав їй у письмовій формі інформацію про умови кредитування, а саме: можлива сума кредиту - 180941,10 грн.; строк, на який кредит може бути одержаний: 72 місяці; наявні форми кредитування з короткім описом відмінностей між ними, у тому числі, між зобовязаннями споживача - готівкова (видача коштів з каси Кредитодавця) та безготівкова (переказ коштів на вказаний клієнтом рахунок одержувача; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; ануїтетна схема погашена кредиту; орієнтовна сукупна вартість кредиту складає 142406,64 грн. Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.1, ст.11,ч. 8 ст.18, ч. 3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів»\~у взаємозвязку з положеннями ч. 4ст. 42\~Конституції України\~(справа про захист прав споживачів кредитних послуг) визначено, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. За положеннями ч. 1\~ст. 203 Цивільного кодексу України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 215\~ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6ст. 203 цього\~Кодексу. Частиною 2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», та ч.1ст.6\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»\~передбачено, що «Фінансові послуги врегульовують питання щодо відомостей, які кредитодавець має у письмовій формі повідомити споживачеві перед укладенням договору споживчого кредитування». У частині 4 пункту 4\~ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~встановлено: «У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) умови дострокового розірвання договору; 7) інші умови, визначені законодавством. Витрати, що складають сукупну вартість кредиту, законодавцем визначено у частині 2\~ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої сукупна вартість кредиту включає перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо. Частиною 2 п. 16. постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» передбачено що суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей\~11,18,21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених\~постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Разом з тим, із досліджених в судовому засіданні доказів вбачається, що позивач був ознайомлений лише з тією інформацією, яка була фактично викладеною безпосередньо в змісті самого договору, який був розроблений відповідачем. До суду не подано доказів надання позивачу інших видів документів зокрема, у вигляді інформаційного листа банку чи пам'ятки позичальника, що свідчить про те, що відповідач дій щодо ознайомлення позичальника з усіма умовами кредитування перед укладенням кредитного договору не вчиняв. Зі змісту спірного кредитного договору № 910.16096 від 03.07.2012 року вбачається, що банк може стягувати плату та комісію за надання таких послуг: зміна графіка, пов'язана зі зміною строку кредиту; зміна графіка, пов'язана з достроковим частковим погашенням кредиту; зміна графіка, пов'язана зі зміною порядку визначення розміру/структури щомісячних платежів висилання позичальнику нагадування про сплату кредиту; комісія за переказ коштів з транзитного рахунку; інші послуги, передбачені Тарифами банку. Правовий аналіз положень ч. 5 ст. 11 та ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. У порушення ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» Відповідач не надав Позивачу, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, повної інформації про умови кредитування тим більше у письмовій формі, а також орієнтовану сукупну вартість кредиту, яка надається перед укладенням кредитного договору, чим вже було порушено вимоги чинного закону. У відповідності до ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Відповідач просто проігнорував ці норми, що є підставою визнання наслідків недійсними. Підтвердженням відсутності належного, завчасного повідомлення позивача відповідачем є також відсутність будь-яких доказів щодо обовязкового дотримання вимог, встановлених Постанови Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. № 168 «Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Оскільки, вказані обов'язкові відомості не зазначені в кредитному договорі то відсутні підстави вважати, що кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. В п.14. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено: «При вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема\~ЦК\~(статті 215,1048-1052,1054-1055),статті 18-19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч.5 ст.11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів»\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цьогоЗаконупро несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Статтями18,19 Закону України «Про захист прав споживачів»передбачено підстави для визнання кредитного договору недійсним у випадку включення до нього умов, які є несправедливими та угод, які здійснені з використанням нечесної підприємницької практики. Несправедливими умовами зокрема є установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами наведений у ч. 3\~ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів»\~і відповідно до ч. 4 зазначеної статті, цей перелік не є вичерпним. Згідно\~ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»\~нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Частиною 1\~ст. 230 Цивільного кодексу України\~передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1\~ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Відповідно до п.20\~Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Відповідно до положень ч.1\~ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується право споживача на свободу вибору продукції, принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. В зв'язку з цим, суд вважає, що підлягає до задоволення позовна вимога про визнання порушеним права позивача як споживача фінансових послуг. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Відповідно до ст.ст. 15, 16, 203, 215, 526, 527, 530, 627, 628, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та

Outcome: approved