Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - відповідач) про стягнення боргу за договором позики, обґрунтовуючи вимоги тим, що відповідач у добровільному порядку умов договору позики не виконує, внаслідок чого утворилась заборгованість. З урахуванням уточнених позовних вимог позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики в сумі 6971573,56 грн., з яких 3954600 грн. основного боргу, 3 % річних на суму 406937,56 грн., а також 2610036 грн. інфляційних втрат. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 3954600 грн. боргу за договором позики та 3 % річних у розмірі 406937 грн. 56 коп. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг з урахуванням індексу інфляції в сумі 2361280 грн. та 3% річних в сумі 148181 грн. 92 коп. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 березня 2016 року рішення апеляційного суду м. Києва від 12 жовтня 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції. Ухвалою апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Постановою Верховного Суду України від 01.03.2017 року було скасовано ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 2 листопада 2016 року, ухвалу апеляційного суду м. Києва від 27 липня 2016 року та рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 9 липня 2015 року, а справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. При цьому, Верховним Судом України було встановлено, що поза увагою судів залишилась умова укладеного між сторонами договору позики про визначення еквіваленту суми за середнім курсом продажу комерційними банками міста Києва на день передачі грошей, що відповідає положенням статті 533 ЦК України щодо встановлення іншого порядку умовами договору. Таким чином, суди помилково визначили еквівалент суми за офіційним курсом НБУ. Позивач та його представник в судове засідання не з'явились. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому він також позов підтримав на надав суду уточнений розрахунок ціни позову, з урахуванням середнього курсу продажу долара комерційними банками міста Києва та розрахунком трьох процентів річних до дати судового розгляду. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання (Т. 2, а.с. 1, 18), в судове засідання повторно не з'явився. Представник відповідача звернувся до суду із клопотанням про відкладення розгляду справи у зв'язку із неможливістю явки в судове засідання у зв'язку із сімейними обставинами та необхідністю виїзду за кордон. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечував в судовому засіданні позивач. Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Неявка відповідача в судове засідання є повторною, що відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України покладає на суд обов'язок вирішити справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановити заочне рішення). Окрім того, причини неявки саме відповідача в судове засідання в даному випадку є неповажними, оскільки самим відповідачем не надано суду жодних доказів про неможливість явки в судове засідання. Неявка представника відповідача не є процесуальною перешкодою для розгляду справи. Слід зазначити, що на підставі п. 2 ч. 1 ст. 169 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу, лише у разі першої неявки в судове засідання сторони або будь-кого з інших осіб, які беруть участь у справі, оповіщених у встановленому порядку про час і місце судового розгляду, якщо вони повідомили про причини неявки, які судом визнано поважними. Окрім того, статтею 157 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Разом із тим, провадження у даній справі було відкрито 04.02.2015 року. Так, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 31 травня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого останній отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 1440000 грн., що на день передачі грошових коштів відповідало 180000 дол. США за середнім курсом їх продажу комерційними банками м. Києва. Пунктом 2 зазначеного договору обумовлено, що день остаточного розрахунку має відбутись не пізніше 1 січня 2012 року і повна сума, що підлягає поверненню, на день остаточного розрахунку має відповідати сумі, еквівалентній 180000 дол. США за середнім курсом продажу комерційними банками м. Києва на день передачі грошей. Разом із тим, під час нового розгляду справи відповідач не надав доказів на підтвердження повернення коштів за договором позики. У відповідності з ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності з ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ст. 1046 ЦК України За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Із матеріалів справи вбачається, що сторонами було укладено договір позики, з якого чітко вбачається, що [PERSON] отримав від [PERSON] суму позики в сумі 1440000,00 грн., що на день передачі грошей відповідала еквівалентові суми 180000,00 доларів США, яку відповідач зобов'язався повернути у визначений договором строк. А тому, в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що зобов'язання за договором позики відповідачем у строк не було виконано та прострочено виконання грошового зобов'язання, а тому він зобов'язаний сплатити суму боргу в розмірі, передбаченому договором. Разом із тим, скасовуючи попередні рішення у даній справі, Верховний Суд України дійшов висновку про те, що сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом та сформував Правову позицію, згідно з якою: «Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом». Пунктом 2 договору позики було передбачено відповідність повернення повної суми позики на день остаточного розрахунку в сумі, еквівалентній 180000 дол. США за середнім курсом продажу комерційними банками міста Києва на день передачі грошей. Ураховуючи умови договору та положення статті 533 ЦК України, суд п висновку про стягнення суми боргу, відповідно до умов договору та положень цієї нори ходить до висновку про стягнення суми боргу, визначену за курсом долара США станом на 31 серпня 2017 року - на день ухвалення судового рішення, як зазначено у позовних вимогах та відповідає розрахунку позивача і складає 4626000,00 грн. (180000,00 доларів США * 25,70 грн. згідно із відомостями фінансового порталу «Мінфін» станом на 31.08.2017 року). Також відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях. Згідно із пп. Б п. 2 договору позики остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01.02.2012 року. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 774886,68 грн. трьох процентів річних за період з 02.02.2012 року по 31.08.2017 року за розрахунком, наданим позивачем, який перевірений судом. У відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу. Згідно ч. 4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно вимог ст. ст. 27 - 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову, в зв'язку із чим з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4626000,00 грн. заборгованості за договором позики та 774886,68 грн. трьох процентів річних, в зв'язку із чим позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до 79, 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3654,00 грн.

Outcome: partial