Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

У січні 2017 року позивачі звернулися до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом. Ухвалою судді від 13.03.2017 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою судді від 07 червня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилася спадщина на належну йому на праві власності 1/2 частини двокімнатної квартири [ADDRESS] . 22 лютого 2005 року [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/4 частину квартири [ADDRESS] . Позивачі вважають дане свідоцтво спірним, та просять суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 22 лютого 2005 року серії № ВСА 209484 , після смерті [INFO] [PERSON] , виданого державним нотаріусам Першої Київської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за « 21-932 на імя [PERSON] на ј частину квартири [ADDRESS] ; стягнути з відповідача на користь [PERSON] судові витрати в розмірі 640 грн.. У судовому засідання позивачі позов підтримали, позовні вимоги просили задовольнити повністю. У судове засідання відповідач не з`явилася, про місце, дату та час судового розгляду належним чином повідомлена, про причини неявки суд не повідомила, до суду подала відзив на позов де просила суд відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог, та повідомила, що даний позов є фактично дублюванням вже розглянутої позовної вимоги в межах справи № 761/7075/14-ц. У судовому засіданні представник відповідача надав до суду письмові пояснення, проти позовних вимог заперечував, у задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про місце, дату та час судового розгляду був належним чином повідомлений, до суду подав письмові пояснення, де вирішення спору залишив на розсуд суду, та просив справу розглядати за його відсутності за наявними доказами в матеріалах справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, вислухавши учасників процесу, перевіривши матеріали справи доказами, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] помер [INFO] . Після його смерті залишилось майно у виді 1/4 частини квартири [ADDRESS] . До Першої державної нотаріальної контори 22 лютого 2005 року звернулась [PERSON] та [PERSON] з заявами про прийняття спадщини після померлого. 22 лютого 2005 року державний нотаріус Першої Київської державної нотаріальної контори видав свідоцтво про право на спадщину за законом, яким визначив 1/4 частину квартири [PERSON] та 1/4 частину квартири [PERSON] . Позивачі у позовній заяві вказують на те, що [PERSON] вважала, що вказана квартира квартира належить виключно її матері [PERSON] Також [PERSON] вказує, що не знала про наявність у батька за життя спадкового майна, та заведення спадкової справи щодо його майна після 7 років з дня його смерті, та 31 січня 2014 року вперше побачила та ознайомилася зі змістом свідоцтв, виданих на ім`я [PERSON] та [PERSON] про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] . Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 13 травня 2019 року справа № 639/2082/17 провадження № 61-25267св18 «Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини (наприклад, встановлення факту проживання однією сім`єю), невизначеність між спадкоємцями хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови.» [PERSON] не подавала заяву про прийняття спадщини до державної нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини і протягом строку на прийняття спадщини (до 03.07.1998 р.) не вступила в управління або володіння майном, отже, у відповідності до ст. 549 ЦК в редакції 1963 р. не може бути визнана спадкоємцем, який прийняв спадщину. З матеріалів спадкової справи вбачається, що нотаріусом при оформленні спадкової справи було перевірено наступні факти: час відкриття спадщини, а саме смерть спадкодавця [INFO] , місце відкриття спадщини - на підставі довідки ЖЕК № 1020, наявність підстав для закликання до спадкоємства за законом, та склад спадкового майна. Також в позовній заяві вказується на те, що нотаріусом не правильно зазначено в свідоцтві про право на спадщину дату смерті [PERSON] , та дату реєстрації правовстановлюючого документа на нерухоме майно. Згідно положень ч. 2 ст. 1300 ЦК України, на вимогу одного із спадкоємців за рішенням суду можуть бути внесені зміни до свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Вищеперераховані обставини також були встановлені та дослідженні при розгляді Шевченківським районним судом міста Києва, та Апеляційним судом міста Києва у справі № 761/7075/14-ц. Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Отже, в силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Повно та всебічно дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позивачами не доведено можливість, та необхідність скасування свідоцтва про право на спадщину так як права позивачів жодним чином не були порушені, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed