Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

У своїй позовній заяві [PERSON] посилається на те, що з 17.02.2014 року вона працювала у відповідача на посаді продавця продовольчих товарів. Згідно укладеного між сторонами трудового договору відповідач був зобовязаний оплачувати її працю в розмірі, визначеному угодою сторін, який не може бути меншим мінімальної заробітної плати. У звязку з виниклим між нею та відповідачем конфліктом, вона двічі: 19.07.2016 року та 03.08.2016 року надсилала на адресу останнього заяви про звільнення її з роботи за власним бажанням. [PERSON] того, відповідач не виплатив їй заробітну плату за травень та червень 2016 року у розмірі встановленої в Україні мінімальної заробітної плати, що становить по 1450,00 грн. за кожен місяць, а всього 2900,00 грн. Також, відповідач при звільненні не виплатив їй компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки та на її звернення не надав їй письмовий розрахунок такої компенсації. Враховуючи, що відповідач до цього часу з нею не розрахувався, вважає що у відповідності до ст.ст.116-117 КЗпП України з останнього підлягає стягненню на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку. Просила суд стягнути з приватного підприємця [PERSON] на її користь: заборгованість по заробітній платі за травень і червень 2016 року в сумі 2900,00 грн., грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки, середній заробіток за три місяці затримки виплати заробітної плати при звільненні в сумі 4350,00 грн. Під час судового розгляду справи позивач та її представник неодноразово уточнювали та збільшували позовні вимоги. Так, в судовому засіданні від 13.12.2016 року [PERSON] двічі збільшила та уточнила позовні вимоги та висунула остаточні вимоги: стягнути з приватного підприємця [PERSON] на її користь: заборгованість по заробітній платі за травень і червень 2016 року, з врахуванням відрахованих сум належних податків і зборів, в сумі 2582,54 грн.; грошову компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки, з врахуванням відрахованих сум належних податків і зборів, в сумі 2108,65 грн.; середній заробіток за 6 місяців затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року в сумі 8700,00 грн.; на відшкодування моральної шкоди суму 3500,00 грн.(а.с.69-71, 74-75). При цьому, як підставу відшкодування моральної шкоди зазначила те, що протягом всього часу існування порушень відповідачем норм діючого законодавства та не проведення з нею повного розрахунку вона вимушена була звертатися за захистом до контролюючих органів, за правовою допомогою, що відібрало у неї багато часу та відволікало її від звичайних занять, зокрема від ведення домашнього господарства, спілкування з дітьми, друзями, знайомими. Це також приводило до постійних хвилювань та моральних страждань. Невиплата відповідачем їй заборгованих сум істотно негативно позначилося на її сімейному бюджеті і вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя, зокрема пошуку іншого заробітку. Вважає, що із засад розумності та справедливості, враховуючи обсяг її моральних страждань, хвилювань, додаткових зусиль для організації свого життя, розмір завданої їй моральної шкоди становить 3500,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] остаточні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, зазначених у позовній заяві, а також наступних заявах про уточнення та збільшення позовних вимог. Позивач визнала той факт, що під час перерв в судовому засіданні від 29.11.2016 року представник відповідача [PERSON] пропонувала їй отримати заборгованість по заробітній платі і компенсації невикористаної відпустки в сумі 4028,54 грн., однак вона відмовилася отримувати дану суму, оскільки, на її думку, вона є замалою. Вважала, що їй належить більша сума, тому не отримала ту суму, яку їй намагалися виплатити. Доповнила, що 22.07.2016 року, коли для розгляду її заяви її викликали в [PERSON] ОДПІ, туди прийшла бухгалтер ФОП [PERSON] [PERSON], принесла із собою і пропонувала їй отримати суму розрахункових 2300,00 грн., однак вона також з тих же підстав відмовилася її отримувати. Потім вдруге, 08.08.2016 року, в приміщенні [PERSON] РЦЗ, куди її запросила працівник даного центру [PERSON], [PERSON] пропонував їй отримати розрахунок в сумі 4028,54 грн., які мав з собою. Взамін за це він пропонував їй вчинити підпис про отримання заробітної плати. Вона відмовилася проставити свій підпис і отримати суму, яку відповідач пропонував отримати, оскільки коли раніше вона ходила за відповідачем та просила виплатити їй розрахунок, той уникав. Кошти відповідач почав їй пропонувати тільки після того, як вона почала писати на нього звернення в різні інстанції. 01.07.2016 року та 07.07.2016 року їй відповідач чи його дружина не пропонували зустрітися, не телефонували, не пропонували отримати розрахункові кошти. 29.06.2016 року вона була на роботі і дала заяву про виплату компенсації за невикористані відпустки особисто [PERSON], на що його дружина [PERSON] повідомила, що приватні підприємці не повинні надавати працівникам відпустки та виплачувати грошову компенсацію за їх невикористання. 19.07.2016 року вона зустріла [PERSON] і просила розірвати трудовий договір і надати їй документи для призначення пенсії. В цей день, а також в період з 7 по 22 липня жодних пропозицій щодо розрахунку не було. На обґрунтування заподіяння моральної шкоди пояснила, що дружина відповідача [PERSON] постійно її принижувала. Внаслідок вищенаведених подій вона постійно нервує, її стан здоровя погіршився, мали місце проблеми з тиском, внаслідок чого вона вимушена була придбавати та приймати медикаменти. Моральна шкода також полягає в тому, що відповідач не розрахувався з нею в такому розмірі, як належить. Визнала, що із нарахованої їй до сплати суми заробітної плати вона отримала в якості авансу продуктами на суму: за травень 502,25 грн., за червень 160,40 грн. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнала частково, в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за травень-червень 2016 року, за мінусом авансу: в сумі 502,25 грн. за травень та 160-40 грн. за червень, який [PERSON] отримала від відповідача в рахунок заробітної плати продуктами. В іншій частині позовні вимоги не визнала з підстав, зазначених в письмовому запереченні на позов, в якому зазначено наступне: Укладений з [PERSON] 17.02.2014 року трудовий договір був розірваний в односторонньому порядку 30.06.2016 року на підставі ст.40 п.4 КЗпП. Відповідач вживав відповідні заходи для здійснення повного розрахунку при звільненні позивачки, що підтверджується наданими до справи доказами. Однією із причин несплати позивачці розрахунку є відсутність у неї рахунку в установі банку та неможливість іншим чином сплатити розрахунок. Також, безпідставними вважає вимоги позивачки про стягнення з відповідача середнього заробітку за 6 місяців, оскільки такий термін ще не настав. Обставини заподіяння [PERSON] з боку [PERSON] моральної шкоди не підтверджені жодними доказами, тому вважає, що права позивача у сфері трудових відносин жодним чином не порушено, тому відсутні підстави для відшкодування моральної шкоди. Обовязковою умовою застосування вимог ст.117 КЗпП України є наявність вини відповідача, однак такої вини немає, оскільки мав місце факт відмови працівника від отримання розрахунку. Просив відмовити в позові в частині невизнаних позовних вимог. Усно доповнила наступне: з 24 червня 2016 року, коли [PERSON] кинула ключі від магазину, вона більше не працювала та заяву про звільнення не подавала. Після цього позивачка зявилася в магазині тільки 6 чи 7 липня, а до тих пір вони не зустрічалися. Визнала, що 01.07.2016 року насправді вони з відповідачем не пропонували позивачці отримати суму розрахункових коштів, однак ними був складений акт від 01.07.2016 року, що стверджував протилежне. Наказ №1 від 01.07.2016 року про звільнення [PERSON] з роботи з 01.07.2016 року реально був виданий 26.07.2016 року. Своїм листом від 26.07.2016 року, направленим на адресу [PERSON], відповідач попереджав останню про необхідність зявлення для надання письмових пояснень та розяснював можливі наслідки звільнення з роботи за прогул без поважних причин, маючи на увазі необхідність зявлення в РЦЗ, для реєстрації розірвання трудового договору. Визнала, що протягом червня 2016 року не було нараховано [PERSON] заробітну плату за травень. 08.08.2016 року позивачка подала в РЦЗ заяву і в той же день, в присутності останньої, було розірвано трудовий договір, в якому було зазначено, що його розірвано з 30.06.2016 року. Про відсутність [PERSON] на роботі 01.07.2016 року, 03.07.2016 року та 05.07.2016 року були складені акти, які поштою були направлені на адресу позивачки 26.07.2016 року. Визнала, що дійсно 22.07.2016 року в приміщення податкової інспекції бухгалтер відповідача [PERSON] приносила, щоб віддати позивачці, розрахунок в сумі 2300,00 грн. В цей же день відповідач зробив правильний розрахунок виплат [PERSON], які після відрахування всіх податків та обовязкових платежів, становили 4028,54 грн. 08.08.2016 року в приміщенні РЦЗ відповідач пропонував позивачці отримати розрахунок в сумі 4028,54 грн., однак та відмовилася його отримувати. Приблизно 15.08.2016 року їх з відповідачем було викликано в [PERSON] відділення поліції по розгляду заяви [PERSON] На їх прохання дільничий офіцер поліції [PERSON] зателефонував [PERSON] і запропонував їй отримати розрахункові в сумі 4028,54 грн., однак остання відмовилася їх отримувати. Визнала, що дійсно на адресу [PERSON] поштою надійшла претензія від [PERSON] з вимогою виплатити заборгованість по заробітній платі та компенсації невикористаної відпустки, однак останній не побажав навіть відкривати конверт, тому не прочитав її. Адреса місця проживання позивачки була відома відповідачу, однак він не додумався перерахувати заборговані кошти поштою. Заяву на адресу [PERSON] про звільнення за власним бажанням та виплату компенсації за невикористані відпустки від 29.06.2016 року та 19.07.2016 року [PERSON] надіслала поштою 03.08.2016 року та в той же день вони отримані. Копію наказу про звільнення з роботи відповідач поштою на адресу останньої не направляв, також не вручав останній особисто. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є сином позивачки та проживає в м.Чернівці. Йому зі слів матері відомо, що її звільнено відповідачем з роботи за ст.40 КЗпП і не виплачено розрахункові кошти. Мати неодноразово приходила в магазин, щоб отримати заборгованість по заробітній платі, однак не завжди заставала власника, бо він уникав зустрічей. Мати з цього приводу переживала, плакала, почала погано себе почувати. Перший раз отримати розрахунок відповідач матері запропонував в серпні 2016 року, в РЦЗ. Однак, мати йому пояснила, що відмовилася отримувати запропоновану суму, бо вважала, що їй належить більша сума. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є приватним підприємцем та раніше здавала [PERSON] в оренду приміщення, в якому працювала продавцем [PERSON] Про взаємовідносини та стан розрахунків між сторонами їй нічого не відомо. Влітку цього року вона декілька разів зустрічалася з [PERSON], яка була схвильована, нервова та розповідала, що [PERSON] з нею не розрахувалися. Показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила, що працює на посаді продавця магазину «Нікі» та з [PERSON] працювала на відстані фанерної перегородки. Вона чула, що в магазині відповідача, в якому працювала позивачка, була сварка, чула що позивачка кинула ключі від магазину і пішла з роботи. Пізніше приблизно 5 разів вона зустрічала [PERSON] і та весь час плакала, була нервова, скаржилася на здоровя та розповідала, що їй не виплатили заробітну плату. Також розповідала, що відповідач їй пропонував отримати розрахункові кошти, однак вона їх не взяла, оскільки сума була замалою. Показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила що є знайомою [PERSON] Приблизно через 2-3 тижні після того, як остання залишила роботу, вона скаржилася їй, що після звільнення з роботи відповідач з нею не розрахувався. При цьому, вона перебувала в стані стресу, плакала. Показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], який пояснив, що він працює на посаді старшого дільничого офіцера сектору превенції [PERSON] відділення поліції. В серпні 2016 року ним розглядалася скарга [PERSON] про невиплату заробітної плати. 19.08.2016 року на його виклик в його службовий кабінет зявилися подружжя [PERSON], які пояснили, що не заперечують щодо негайної, тут же в кабінеті, виплати [PERSON] розрахункових коштів в сумі приблизно 4020 грн., при цьому на підтвердження розрахунку суми предявили розрахунковий лист. Він зателефонував [PERSON] по номеру телефону, який вона зазначила в своїй заяві, яка ним розглядалася, та повідомив що у нього перебувають [PERSON], які згідні вже сплатити їй розрахункові кошти в сумі приблизно 4020 грн., однак позивачка не побажала їх отримувати, оскільки бажала виплати їй суми близько 7 тис. грн. Показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], яка пояснила, що вона працює продавцем в магазині «Ретро», що знаходиться через стіну від магазину «Нікі» [PERSON], в якому працювала [PERSON] Вони з позивачкою часто спілкувалися. Приблизно влітку 2016 року [PERSON] скаржилася їй, що при звільненні їй не нарахували та не виплатили частину заробітної плати. Розповідала, що [PERSON] їй пропонував отримати розрахункові кошти, однак вона їх не отримала. Показаннями в судовому засіданні свідка [PERSON], який пояснив, що у серпні 2016 року, коли він працював на посаді провідного юрисконсульта [PERSON] районного центру зайнятості, в його робочий кабінет прийшов працедавець [PERSON], щоб зняти з реєстрації трудовий договір, укладений ним з працівником [PERSON] При цьому, він приніс депоновану відомість про виплату розрахункових коштів [PERSON] і хотів розрахуватися з останньою, при умові що вона розпишеться у відомості про отримання даних коштів. Позивачка ознайомилася з відомістю і відмовилася отримувати кошти, при цьому піднялася і вийшла з кабінета. Про це він склав відповідний акт, маючи на увазі відмову [PERSON] від зняття з реєстрації трудового договору. Він особисто вносив в п.п.17,18 трудового договору записи про розірвання та зняття з реєстрації трудового договору між сторонами. При цьому, запис про розірвання трудового договору він вніс з відомості про нарахування заробітної плати [PERSON] останній трудовий день був 30.06.2016 року, а також пояснень самої позивачки, яка пояснила, що в липні 2016 року вже не працювала. Підставу звільнення [PERSON] п.4 ст.40 КЗпП України він вніс в трудовий договір зі слів [PERSON] Показаннями в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснили, що вони працюють фахівцями [PERSON] районного центру зайнятості, в одному кабінеті з юрисконсультом [PERSON] та дали показання, в яких повністю підтвердили показання [PERSON] При цьому, доповнили, що, перебуваючи в РЦЗ, [PERSON] сказав, що приніс гроші, щоб виплатити їх [PERSON], однак в їхній присутності остання не погоджувалася ні розірвати трудовий договір, ні отримувати кошти, ні підписати відомість. Пояснила, що це не та сума, яку вона заробила. Будь-які умови виплати [PERSON] розрахункових коштів, [PERSON] не висловлював. Заслухавши сторони, їх представників, допитавши свідків та дослідивши всі надані сторонами докази, суд встановив наступні обставини та прийшов до наступних висновків: Судом встановлено, що на підставі письмового трудового договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю від 17.02.2014 року, приватний підприємець [PERSON] прийняв [PERSON] на невизначений строк на роботу з виконанням обовязків продавця продовольчих товарів, з 5-денним робочим тижнем, з оплатою праці в розмірі, визначеному за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. П.6 вищезазначеного трудового договору передбачено, що тривалість щорічної оплачуваної відпустки становить 24 календарних дні. Даний трудовий договір 17.02.2014 року зареєстровано в [PERSON] районному центрі зайнятості за №24091400027, 30.06.2016 року розірвано згідно ст.40 п.4 КЗпП України та 08.08.2016 року знято з реєстрації. З наданої представником відповідача копії розрахункового листа, а також обставин, визнаних сторонами, які згідно вимог ст.61 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню, судом встановлено, що за травень та червень 2016 року ФОП [PERSON] нараховано [PERSON] заробітну плату в розмірі по 1450,00 грн. за кожен місяць, тобто 2900,00 грн. разом. [PERSON] ОДПІ №050/10/24-09-17-010 від 04.01.2017 року, а також копією розрахункового листа [PERSON] підтверджується, що всі необхідні податки, збори та обовязкові платежі з даної суми відповідачем відраховано та перераховано до бюджету: за травень 10.06.2016 року, за червень 11.07.2016 року, за липень 09.08.2016 року, після чого сума до виплати становила: за травень 2016 року 1291,27 грн., за червень 2016 року 1291,27 грн., за липень 2016 року (компенсація за 57 днів невикористаної відпустки) 2108,65 грн. При цьому, кожною із сторін в судовому засіданні визнано, що [PERSON] отримала у відповідача в рахунок зарплати, якості авансу, продукти: в травні 2016 року на суму 502,25 грн., у червні 2016 року на суму 160,40 грн. Тобто, сума заборгованості по заробітній платі позивачки за травень та червень 2016 року, після відрахування з неї всіх податків, зборів та обовязкових платежів (чиста), а також після вирахування авансу становить: за травень 2016 року: 1291,27 грн. 502,25 грн. = 789,02 грн.; за червень: 1291,27 грн. 160,40 грн. = 1130,87 грн. Всього за вищенаведених два місяці з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в сумі 1919,89 грн. [PERSON] того, згідно копії розрахункового листа, а також обставин, визнаних сторонами, які згідно вимог ст.61 ч.1 ЦПК України не підлягають доказуванню, судом встановлено, що розмір компенсації, нарахованої відповідачем позивачці за 57 днів невикористаної відпустки за 2014-2016 роки становить 2619,44 грн., з яких після відрахування всіх податків, зборів та обовязкових платежів, до виплати підлягає 2108,65 грн. Всього на момент звільнення з роботи відповідач повинен був сплатити позивачці розрахунок в сумі: 1919,89 грн. + 2108,65 грн. = 4028,54 грн. і розмір даної суми підтверджено представником відповідача розрахунковим листом, в якому міститься бухгалтерський розрахунок даних виплат. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні визнала позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за травень та червень 2016 року, а також стягненню компенсації за невикористані відпустки в вищенаведених сумах. Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 174 ч.4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Оскільки визнання представником відповідача позову в частині вищенаведених позовних вимог не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Досліджуючи докази, надані сторонами на підтвердження позовних вимог про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, за період з 01.07.2016 року по 31.12.2016 року, суд встановив наступні обставини: З визнаних сторонами в судовому засіданні обставин, а також показань свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON] судом встановлено, що сторона відповідача згідно розрахункового листа нарахувала, внесла в письмові відомості на виплату заробітної плати та пропонувала позивачці отримати розрахункові кошти в сумі 4028,54 грн., починаючи з 08.08.2016 року, предявляючи останній розрахунковий лист та пропонуючи підписати дані відомості та отримати кошти в присутності працівників [PERSON] районного центру зайнятості. Однак, позивач відмовилася отримувати дану суму, заявляючи про те, що вважає, що має право на більшу суму. З показань в судовому засіданні свідка [PERSON] встановлено, що 19.08.2016 року на його виклик в його службовий кабінет в [PERSON] відділенні поліції зявилися подружжя [PERSON], які пояснили, що не заперечують щодо негайної, тут же в кабінеті, виплати [PERSON] розрахункових коштів в сумі приблизно 4020 грн., при цьому на підтвердження розміру суми предявили розрахунковий лист, однак позивачка не побажала отримувати кошти, оскільки бажала виплати їй суми близько 7 тис. грн. Дані обставини не заперечувала в судовому засіданні позивач [PERSON] Таким чином, з досліджених судом доказів встановлено, що починаючи з 08.08.2016 року ФОП [PERSON] пропонував [PERSON] отримати від нього заборгованість по заробітній платі за травень-червень 2016 року та компенсацію за невикористані відпустки за 2014-2016 роки, в загальній сумі 4028,54 грн., однак остання відмовлялася їх отримати, оскільки вважала, що має право на виплату більшої суми. При цьому, наявність у позивачки права на отримання від відповідача на момент звільнення з роботи розрахункових коштів в більшій сумі, ніж зазначена в складеному відповідачем письмовому розрахунку, не знайшла свого підтвердження під час розгляду справи в суді. Тобто, є підстави вважати, що до 08.08.2016 року належна [PERSON] сума коштів, що підлягала виплаті ФОП [PERSON] при її звільненні не сплачена їй з вини відповідача, а після вищезазначеної дати не отримана позивачкою не з вини відповідача, а у звязку з її небажанням. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Незважаючи на відсутність доказів письмового повідомлення ФОП [PERSON] позивачки [PERSON] про можливість отримання розрахунку при звільненні, судом з достовірністю встановлено, що від неодноразових усних пропозицій про отримання такого розрахунку, в наведені вище дні, позивачка відмовлялася. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки судом встановлено, що за період часу з 01.07.2016 року по 07.08.2016 року виплата всіх сум, що належали [PERSON] від ФОП [PERSON] на момент звільнення, не проведена з вини відповідача, за вищевказаний період підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Так як в період з 09.08.2016 року по 31.12 2016 року наданими позивачкою доказами не доведено наявність вини відповідача в невиплаті їй всіх розрахункових сум, передбачених ст.117 КЗпП України, підстави для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, відсутні. При цьому, доводи представника відповідача, висловлені в судових дебатах, про те, що отримані позивачем у відповідача в рахунок заробітної плати продукти: в травні 2016 року на суму 502,25 грн. та в червні 2016 року на суму 160,40 грн. не є авансом, тому не повинні бути враховані під час остаточного розрахунку відповідача з позивачем, суд не приймає до уваги, оскільки отримання продуктів в рахунок авансу в судовому засіданні визнала сама позивачка. [PERSON] того, суд вважає, що така позиція представника позивача спрямована на штучне створення підстав для необґрунтованого стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за весь заявлений період часу, за обставин відмови позивачки в отриманні повного розрахунку на пропозицію відповідача. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (надалі Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Відповідно до пункту 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів за цей період. Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України у постанові по справі №6-419цс16, від 14.09.2016 року, яка згідно ч.1 ст.360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. З врахуванням режиму роботи [PERSON], зазначеного в трудовому договорі та наявних в справі табелях обліку робочого часу, тривалість часу затримки розрахунку, починаючи з 01.07.2016 року по 07.08.2016 року включно становить 26 робочих днів. Визначаючи розмір середньоденного заробітку [PERSON] на момент звільнення, суд виходить з наступного: Виплати за останні 2 календарних місяці роботи [PERSON] (травень, червень 2016 року) становлять: 1450,00 + 1450,00 = 2900,00 грн. Загальна кількість відпрацьованих позивачкою в 2 вищезазначені місяці робочих днів становить: 19 + 20 = 39 робочих днів. Тобто, середньоденний заробіток [PERSON] на момент звільнення становив: 2900,00 : 39 = 74,36 грн. У звязку з наведеним, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки, становить: 26 х 74,36 грн. = 1933,36 грн., тому в даній частині позовні вимоги є частково обгрунтованими та підлягають до часткового задоволення. В іншій частині позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку не знайшли свого підтвердження, тому задоволенню не підлягають. В судовому засідання свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] пояснили, що з приводу невиплати їй відповідачем при звільненні з роботи розрахунку позивачка плакала, нервувала, переживала, тобто підтвердили факт моральних страждань [PERSON], яких зазнала остання внаслідок порушення ФОП [PERSON] її законних прав. З урахуванням розміру не отриманих позивачкою від відповідача коштів, тривалості невиплати даних коштів з вини відповідача, а також поведінки самої позивачки, суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивачки на отримання заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку призвело до моральних страждань [PERSON], однак відсутні підстави вважати, що такі страждання були значними. Також, жодними дослідженими судом доказами не доведено, які конкретно нормальні життєві звязки [PERSON] втратила внаслідок порушення її законних прав відповідачем і яких конкретних додаткових зусиль вона вимушена була приймати для організації свого життя, тому твердження позивачки про дані обставини суд вважає безпідставними. Так, в судовому засіданні з пояснень позивачки встановлено, що з 22.07.2016 року їй призначено пенсію за віком, яку вона по даний час отримує в розмірі 1908,00 грн. Також, суд враховує, що період затримки виплати з вини відповідача позивачу розрахунку при звільненні охоплює незначний проміжок часу, з 01.07.2016 року по 07.08.2016 року, після спливу якого розрахункові кошти не отримано з вини самої позивачки. [PERSON] того, період часу, протягом якого [PERSON] була позбавлена засобів до існування, з 01.07.2016 року по 21.07.2016 року, також є нетривалим, тому не потребував від позивачки значних додаткових зусиль для організації свого життя. Також, позивачка в судовому засіданні не довела жодних фактів втрати нею нормальних життєвих звязків внаслідок невиплати їй відповідачем розрахунку при звільненні. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд вважає частково обгрунтованим позов в частині вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди. При цьому, з урахуванням принципів розумності, справедливості та співмірності до розміру невиплачених коштів, періоду їх несплати з вини відповідача, не отримання розрахунку з вини самої позивачки, така шкода підлягає стягненню в розмірі 500 грн. Тобто, позовні вимоги про стягнення моральної шкоди підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин та враховуючи роз`яснення, викладені в п.36 Постанови Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», згідно яких пропорційність присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша ст. 88 ЦПК України) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені ним судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до розміру задоволених позовних вимог у сумі 78,74 грн., а також на користь держави у сумі 640,00 грн. На підставі ст.ст. 47, 116-117, 237-1 КЗпП України та

Outcome: partial