Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-24 00:00:00

У січні 2017 року до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшов цивільний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором б/н від 22 травня 2010 року яка станом на 31 грудня 2016 року дорівнює 38\~623 грн. 03 коп. та складається з: заборгованості за кредитом 3\~275 грн. 32 коп.; заборгованості по відсоткам за користування кредитом 30\~032 грн. 33 коп.; пені та комісії 3\~000 грн.; штрафу (фіксована частина) 500 грн.; штрафу (процентна складова) 1\~815 грн. 38 коп. Представник позивача у судове засідання не зявився. Надав заяву про розгляд справи за його відсутності та у разі наявності можливості ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Враховуючи зазначені обставини, приймаючи до уваги згоду позивача на розгляд справи у порядку визначеному ст.224 ЦПК України, вважаю за можливе провести розгляд справи на підставі наявних в матеріалах справи доказів та ухвалити по праві заочне рішення. Так, з матеріалів справи вбачається, що між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 22 травня 2010 року було укладено кредитний договір №б/н, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 3 400 грн. зі сплатою відсотків за користування грошима у розмірі 36% на рік з кінцевим строком повернення, що відповідає стоку дії картки. Як вбачається з розрахунку заборгованості наданого позивачем, останнім було змінено процентну ставку за користування грошима, а саме - 01 квітня 2015 року з 34,8% річних на 43,2% річних. На підтвердження наявності кредитних правовідносин, позивачем було надано заяву позичальника і Умови надання споживчого кредиту фізичним особам. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Оскільки позичальником дійсно було допущено неналежне виконання взятих на себе зобовязань, що призвело до утворення заборгованості, то з останнього підлягає стягненню: тіло кредиту, пеня та проценти виходячи з процентної ставки 36% річних. Визначаючи правомірним нарахування відсотків за користування кредитом на рівні 36% річних, вважаю за необхідне звернути увагу на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст.651 ЦК України\~зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Як розяснено у п.28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі\~статтею 1056-1 ЦК України\~у зв'язку з прийняттям\~Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку», встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Відповідно до ч.ч.1-3 ст.1056-1 ЦК України \~процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. Розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. Умова договору щодо права кредитора змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності Законом № 661-VІ та останнім було дотримано процедуру визначену договором для зміни процентної ставки. Як вбачається з розрахунку заборгованості, зміна процентної ставки відбувалась після набрання чинності Законом №661-VІ. Крім того, процентна ставка яка встановлена договором є фіксованою, тобто не змінюваною. З урахуванням того, що заявою б/н, яка по своїй суті є кредитним договором та містить всі необхідні умови, чітко визначено базову процентну ставку за користування кредитом на рівні 36% річних, тобто жодним чином не обумовлено її як змінювану, приймаючи до уваги, що зміна процентної ставки відбулась після набрання чинності Законом України №661-VІ, дії позивача щодо підвищення процентної ставки є неправомірними. Твердження позивача з приводу того, що Умовами і Правилами надання банківських послуг які в свою чергу є невідємною частиною кредитного договору визначено право банку на зміну розміру процентної ставки не заслуговує на увагу, виходячи з наступного. Кредитний договір укладається у письмовій формі (частина перша статті 1055ЦК України). Як вбачається з матеріалів справи між сторонами\~укладено кредитний договір\~шляхом підписання заяви позичальника, у якій указано, що позичальник ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, у яких передбачено можливість односторонньої зміни тарифів та інших невід'ємних частин договору. Натомість зазначені Умови не містять підпису відповідача, крім того позивачем не надано доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови є складовою частиною укладеного між сторонами\~кредитного договору і що саме ці Умови\~мав на увазі відповідач підписуючи заяву позичальника, та відповідно, чи ознайомлений відповідач про те, що банк має право в односторонньому порядку збільшували відсоткову ставку.\~\~\~\~ Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 22 березня 2017 року у справі № 6-2320цс16. До того ж, у вказаних вище Умовах зазначено, що банк при зміні тарифів зобов'язаний не менш ніж за 7 днів до ведення змін проінформувати клієнта. В супереч чому, матеріали справи не містять доказів повідомлення банком відповідача про зміну процентної ставки в той час як відповідно до положення ст.60 ЦПК України саме на сторін покладено обовязок щодо доведення обставин на які вони посилаються. З урахуванням того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності можливості підвищення процентної ставки та дотримання процедури такого підвищення, з відповідача підлягає стягненню сума заборгованості виходячи з процентної ставки встановленої на рівні 20,4% річних. Що ж до вимог позивача про стягнення штрафних санкцій (штраф - фіксована частина та штраф процентна складова). Згідно ст.611 ЦК України\~у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Частиною 2 статті 549 ЦК України визначено, що штрафом є неустойка яка обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, в той час як пенею згідно ч.3 ст.549 ЦК України є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Отже, з аналізу вказаної норми вбачається, що штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності. Умовами кредитного договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань по даному договору, внаслідок чого нарахування пені відбувається за кожний день прострочення У той же самий час вказаним вище договором передбачена сплата штрафів як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків платежів по будь якому з грошових зобов'язань та порушення будь якого з зобов'язань; нарахування неустойки за кожен випадок порушення зобов'язань. Таким чином умовами кредитного договору передбачено застосування штрафу та пені за одні й ті самі порушення грошового зобовязання. Оскільки законом заборонено подвійне застосування цивільно-правової відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, приймаючи до уваги положення ст.61 Конституції України, вимоги позивача щодо стягнення штрафу є незаконними. Отже, підсумовуючи викладене вище, вважаю вимоги позивача такими що підлягають частковому задоволенню, а саме в частині щодо стягнення тіла кредиту, відсотків за користування кредитом виходячи з 36% річних та пені, комісії. Решта вимог є такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.ст.79, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню сума судового збору в розмірі 1 600,00 грн., сплачені ним при подачі позову.

Outcome: partial