Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-12 00:00:00

У серпні 2013 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування після смерті матері [PERSON] на ? частину квартири [ADDRESS] Свої вимоги мотивував тим, що [INFO] померла [PERSON], якій за життя належала на праві власності вказана квартира, яку остання заповіла сторонам у справі у рівних частинах. Так як заповіт є чинним, ніким не скасований, від права на спадщину позивач не відмовлявся, просив визнати за ним право власності на вказану квартиру за заповітом. Позивач та його представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач, [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти позову у повному обсязі. В обґрунтування заперечень зазначив, що позивач у встановлений шестимісячний строк із заявою про прийняття спадщини не звертався, у наданні додаткового строку для прийняття спадщину позивачу відмовлено, а також останнім пропущено строк позовної давності для звернення до суду із захистом прав. Крім цього, просив врахувати, що відповідач є єдиним власником спірної квартири, що встановлено відповідним рішенням суду як спадкоємець у порядку спадкування за заповітом, який прийняв спадщину. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Положеннями ч. 3 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Так, судом встановлено, що [INFO] року померла [PERSON], що підтверджується даними свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 24.03.2006 року Відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с.7 т. 1). Останнім місцем проживання [PERSON] була квартира [ADDRESS], що підтверджується відповідною довідкою №1557 від 28.12.11р. виданою ТОВ «Квартет ЛТД» (а.с.157 т. 1). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS], яка належала останній на підставі договору купівлі продажу від 11.06.1996 року посвідченого ТБ «Українська біржа Десятинна» та зареєстрована КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» 26.06.96р. за номером 33882 (а.с.196 т. 1), а також вкладів у ПАТ Державний ощадний банк України (а.с. 174 т. 1). Враховуючи наявність заповіту, складеного [PERSON] 13.05.1999р. (а.с. 190 т. 1) відносно належної їй квартири [ADDRESS], спадкування після її смерті відбулося за заповітом щодо вказаного у ньому майна, а щодо іншого майна спадкування відбулося за законом. Спадкоємцями за заповітом щодо спірної квартири після смерті [PERSON] були: [PERSON] та [PERSON] (а.с.190 т. 1). Спадкоємцями за законом після смерті [PERSON] були: син [PERSON] (а.с.153) та син [PERSON] (а.с.192 т. 1). Матеріали справи не містять достатніх, достовірних, допустимих та належних доказів наявності інших спадкоємців після смерті [PERSON] З довідки виданої ТОВ «Квартет ЛТД» від 29.12.11р. №1557 вбачається, що [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі по день смерті (а.с. 157). Інформації про інших осіб, які були зареєстровані на день смерті у спірній квартирі матеріли справи не містять, однак згідно з довідкою форми №3 виданої ТОВ «Квартет ЛТД» №2812 від 13.10.06р. у спірній квартирі на день видачі довідки 13.10.06р. ніхто не зареєстрований (а.с. 66). Суд не приймає за допустимий та достатній доказ довідку ТОВ «Квартет ЛТД» №790 від 10.03.06р. з якої вбачається, що [PERSON] фактично проживав по день смерті [INFO] року з матір'ю [PERSON] і доглядав за нею, оскільки ТОВ «Квартет ЛТД» не має повноважень на підтвердження місця проживання фізичної особи поза місцем її реєстрації, а відповідно такий доказ є недопустимим. Крім того, оригінал такої довідки позивач [PERSON] не надав суду для огляду у судовому засіданні. Крім того, зазначена довідка не фіксує тривалість та не підтверджує постійний характер проживання позивача із [PERSON] на час відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, позивач не скористався процесуальним правом надати суду інші належні та допустимі докази на підтвердження факту його постійного проживання із [PERSON] на день смерті останньої - [INFO] року, у спірній квартирі. Враховуючи наявність заповіту,на окремо визначене майно, спадкування після смерті [PERSON] відбувалося за заповітом від 13.05.99р. складеного щодо спірної квартири та за законом щодо іншого майна, що належало померлій на день смерті. Так, 01 серпня 2006 року відповідач [PERSON] звернувся до 2-ї київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, що залишилася після смерті [PERSON], у зв'язку з чим було заведено спадкову справу № 687/2006 (а.с.149). 21 березня 2012 року відповідач [PERSON], звернувся до 2-ї київської державної нотаріальної контори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за заповідальним розпорядженням (а.с. 173). 21 березня 2012 року Зайома Т.Р. державним нотаріусом 2-ї київської державної нотаріальної контори видано Свідоцтво про право на спадщину за заповідальним наказом, за яким [PERSON] отримав у спадщину банківські вклади (а.с. 175). Відповідно до листа 2-ї київської державної нотаріальної контори від 11.01.12р. №54/01-16 крім [PERSON] інші особи з заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON] до 2-ї київської державної нотаріальної контори не зверталися (а.с.159). Згідно положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до рішення Голосіївського районного суду м.Києва від 01.10.13р. залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 03.12.13р. у справі за позовом [PERSON] до територіальної громади міста Києва, треті особи ГУЮ у м. Києві, [PERSON] про визначення додаткового строку на прийняття спадщини позивачу у даній справі [PERSON] відмовлено у наданні додаткового строку для прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.51-55, 107,108 т. 1) Згідно ч. 1 ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1270 ЦК України визначено, що для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Таким чином, судом встановлено, що позивач, у встановлений строк із заявою про прийняття спадщини не звернувся, додатковий строк для прийняття спадщини судом йому не надано, а відтак підстав для задоволення позову не має. Крім цього, згідно з рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03.04.13р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договорів купівлі продажу, дарування, про повернення майна в натурі та скасування державної реєстрації спірну квартиру витребувано на користь відповідача по даній справі, [PERSON] та визнано за останнім право власності в порядку спадкування після смерті [PERSON] на спірну квартиру (а.с. 14-16 т. 1). Цим же рішенням Апеляційного суду м.Києва від 03.04.13р. встановлено, що [PERSON] до нотаріальної контори за прийняттям спадщини не звертався, у зв'язку з чим у порядку спадкування після смерті [PERSON] спірна квартира була визнана за [PERSON] Окремо суд зазначає, що згідно даних довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо об'єкта нерухомого майна № 23926535 від 08.07.2014 року, та даних листа КП «Київського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» № 37803 від 28.07.2014 року, державна реєстрація права власності на квартиру [ADDRESS], проведена за [PERSON] (а.с. 247, 251 т. 1). Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у положеннях п. 1 листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 р. N 24-753/0/4-13, роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Якщо спадкоємець не прийняв спадщину, його вимоги про визнання права власності на спадкове майно не підлягають задоволенню судом. Прийняття спадщини спадкоємцем, який звертається з вимогою про визнання права власності на спадкове майно, має встановлюватись належними доказами: копіями документів із спадкової справи, якщо така справа заводилася нотаріусом, довідками з житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. У разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Суд зазначає , що позивачем не надано в якості доказу по справі відмову нотаріуса у видачі позивачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] При цьому, наявний у матеріалах справи лист Другої київської державної нотаріальної контори (за вих. № 01-16) не є відмовою позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за померлою [PERSON] Відповідно до положень ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 3 ЦПК України, правом на звернення до суду наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, а тому відмова в задоволенні позову у зв'язку зі спливом позовної давності на підставі ст. 267 ЦК України може мати місце лише за умови, якщо позовні вимоги будуть визнані судом доведеними та за наявності факту порушення, невизнання або оспорювання прав позивача. Недоведеність позовних вимог є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних сімейних, трудових відносин. Таким чином, позивач реалізував право на звернення до суду з відповідним позовом вважаючи наявність підстав для його задоволення в повному обсязі, однак суд на підставі пояснення сторін, повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з викладеного вище. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed