Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-03 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ВП «Миколаївська філія Київського національного університету культури і мистецтв» про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку під час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що у вересні 2011р. вона була прийнята на роботу на посаду методиста 1 категорії навчального відділу у ВП «МФ Київського національного університету культури і мистецтв» на час декретної відпустки основного працівника, в квітні 2013р. вона прийнята на посаду методиста 1 категорії деканату факультету мистецтв на час відпустки по догляду за дитиною з 15.04.2013р. по 31.08.2013р. 30.08.2013р. позивач подала заяву на продовження терміну перебування на цій посаді з 01.09.2013р. по 31.08.2014р. 07.11.2013р. позивача було звільнено з роботи за згодою сторін на вимогу першого заступника директора університету Федотовою Н.В. У зв'язку зі звільненням позивача без законної підстави вона має право на поновленні на роботі та виплату їй середнього заробітку під час вимушеного прогулу. Крім цього, позивачу було нанесено моральну шкоду, яку вона оцінює в 10000,00 грн. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд поновити її на посаді методиста 1 категорії деканату факультету мистецтв, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток у сумі 6000,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та просила про їх задоволення. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Згідно відомостей Трудової книжки [NUMBER] [PERSON] на підставі Наказу № 165-К від 31.08.2010р. була прийнята на роботу на посаду методиста 1 категорії навчального відділу у ВП «МФ Київського національного університету культури і мистецтв» на час декретної відпустки основного працівника. 12.04.2013р. позивач на підставі Наказу № 30-К від 03.04.2013р. була звільнена в зв'язку з закінченням строку трудового договору за п. 2 ст. 36 КЗпП України. На підставі Наказу № 33-К від 05.04.2013р. [PERSON] була прийнята на роботу на посаду методиста 1 категорії деканату факультету мистецтв на час відсутності основного працівника. 08.11.2013р. позивача було звільнено з роботи за згодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України на підставі Наказу № 295-К від 07.11.2013р. У Наказі № 295-к від 07.11.2013р. про звільнення позивача з 08.11.2013р. наявний підпис останньої про ознайомлення з наказом. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України однією з підстав припинення договору є угода сторін. Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992р. № 9 роз'яснено, що в разі домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України є самостійною підставою для розірвання трудового договору та відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи власника та з ініціативи працівника, та застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, при цьому пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цієї підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. Працівник не може бути звільнений за даною підставою без взаємної угоди сторін, або якщо одна із сторін не дає згоди на припинення трудового договору за цим пунктом або не було досягнуто домовленості про дату звільнення. Пропозиція (ініціатива) про розірвання договору за угодою сторін виходила саме від позивача, у вигляді поданої власноручно написаної неї заяви з зазнаенням дати звільнення, така пропозиція була погоджена з боку директора, першого заступника та декану навчального закладу. Таким чином, домовленість між сторонами по справі про звільнення за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України була досягнута. Досягнення згоди про анулювання такої домовленості між сторонами по справі не було. Також на виконання наказу №294-к від 07.11.2013року «Про передачу матеріальних цінностей», позивач цього ж дня провела передачу підзвітних їй матеріальних цінностей, здійснила обхід всіх відповідних відділів з метою підписання обхідного листа, що свідчить про особисте волевиявлення [PERSON] закінчити роботу. За такого, посилання позивача в позовній заяві на відсутність домовленості між сторонами та звільнення останньої без законних підстав, є безпідставними та необґрунтованими. Згідно з приписами ч. 2 ст. 47 КЗпП України, у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати копію наказу про звільнення, а в інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За такого, у випадку звільнення позивача, обов'язковість видачі копії такого наказу не передбачена. З вимогою про видачу копій документів стосовно свого звільнення позивач звернулася 22.11.2013р. та 25.11.2013р. вона їх отримала, свідченням чого є Лист № 64/20-1584 від 25.11.2013р. та підпис позивача у журналі реєстрації вихідної документації. Зі змісту ч. 1 ст. 47 КЗпП України вбачається, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. Останнім днем роботи позивача є 08.11.2013р., однак цього дня позивач не з'явилась на роботі, в зв'язку з чим на виконання приписів вищевказаної статті та пунктів 4.1, 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених Наказом № 58 від 29.07.1993р., на адресу позивача було направлено відповідний лист за Вих. № 64/20-1459 від 08.11.2013р. з рекомендованим повідомленням, який позивач отримала 12.11.2013р.. Трудову книжку позивач отримала 21.11.2013р., підтвердженням чого є запис у книзі обліку та видачі трудових книжок. Від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків позовної давності до позовних вимог у зв'язку з чим відмовити в задоволенні позову. Відповідно до приписів викладених в Постанові пленуму ВСУ від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» відмова у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності при поданні відповідної заяви стороною по справі можлива, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Посилання позивача на вчинення тиску на неї, для того щоб, вона написала заяву про звільнення, ні чим не доведені. Позивач у судовому засіданні не надала жодного належного та допустимого доказу у підтвердження зазначеного, зокрема звернення до інспекції праці, прокурату чи керівника навчального закладу з відповідною заявою про порушення її прав. Враховуючи вищевказане, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed