Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

у січні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом у якому просила визнати заповіт [PERSON] , згідно якого на користь відповідача [PERSON] заповідано все її майно, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Анатолієм Івановичем, реєстровий номер 1919 від 03.07.2009 року, недійсним. На мотивування позовних вимог позивач вказує, що [INFO] померла її мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серії [NUMBER] . Після смерті матері їй стало відомо про існування заповіту від 03 липня 2009 року, згідно якого [PERSON] заповіла на користь [PERSON] квартиру під номером [ADDRESS] та все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день її смерті, та те, на що вона матиме право за законом. Цей заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. та зареєстрований в реєстрі за № 1919 (далі - Заповіт). Вважає, що цей Заповіт не відповідає чинному законодавству України і має бути визнаний судом недійсним, тому що Заповіт був складений під час знаходження [PERSON] на лікуванні Київській міський клінічній лікарні № 17. Тому він складений з порушенням норм чинного законодавства та не відповідає волі спадкодавця, що є достатньою підставою для визнання цього Заповіту недійсним. Позивач вважає, що складення оспорюваного Заповіту не відповідало внутрішній волі [PERSON] , оскільки остання тяжко хворіла та знаходилась на стаціонарному лікуванні в Київській міський клінічній лікарні з діагнозом: гострий серозійний менінгоінцефаліт, герпетичної єтиології (EBV+CMV) важкий перебіг у вигляді око рухових порушень цералгічного вираження астенеоневротичного синдрому, гіпертонічна хвороба 2 ст., хронічний холецестопанкреотит, жировий гепатоз, світлобоязнь. Після лікування, лікарем, у виписці від 31.07.2009 року, зазначено що стан хворої [PERSON] покращився, але остання має стійкий головний біль, двоїння; хвора [PERSON] виписана під нагляд лікаря невролога за місцем проживання. Позивач вважає, що під час лікування хвора [PERSON] приймала ліки, які могли теж вплинути на її волевиявлення. Заповіт був посвідчений нотаріусом Бойко А.І. не в приміщенні нотаріальної контори, за місцем стаціонарного лікування [PERSON] коли та важко хворіла. Заповіт складений 03 липня 2009 року о 18 годин 30 хвилин. Після складання даного заповіту останній був нібито прочитаний в голос самою [PERSON] , і вона припускає, що могла бути порушена тайна заповіту. Крім цього в самому заповіті зазначено, що останній було складено в приміщенні Київської міської клінічної лікарні. Виходить, що нотаріус Бойко А.І. їздив до лікарні із комп`ютерною технікою, але в самому заповіті не зазначено де саме складався заповіт. Позивач вважає, що складення оспорюваного Заповіту було здійснено з порушеннями, що є недодержанням в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3 ст. 203 ЦК, а саме, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, та відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України це є підставою недійсності правочину. Відповідачем [PERSON] у зв`язку з невизнанням позовних вимог подані письмові заперечення на позов. У них вона, на спростування тверджень позивача про порушення волі спадкодавця вказує, що з моменту складання заповіту ( [INFO] ) до смерті спадкодавця ( [INFO] ) пройшло більше шести років. Протягом цього часу [PERSON] мала нічим необмежену можливість скасувати заповіт, однак не зробила цього. Навпаки у розмовах зі своїми подругами та знайомими вона неодноразово згадувала зазначений заповіт та підтверджувала свою волю викладену у ньому. Саме по собі перебування у лікарні не свідчить про порушення волі особи яка лікується. Посилається на недійсність заповіту є лише припущеннями позивача, але в дійсності заповіт був вчинений відповідно до «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Наявність волі позивача підтверджується тим, що: текст заповіту був нотаріально посвідчений, надрукований нотаріусом зі слів самого заповідача, прочитаний заповідачем, був зрозумілий заповідачу, відповідає дійсним намірам та волевиявленню заповідача ( а.с.75-76 т.1). Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. у зв`язку з невизнанням позову подав свої письмові заперечення проти позовної заяви. У яких вказав, що оскаржуваний Заповіт був ним посвідчений 03.07.2009 року та його дії відповідають усім вимогам для такої нотаріальної дії як посвідчення заповіту. У журналі обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій він зазначив відділення лікарні та номер палати, де вчинялася нотаріальна дія. 03.07.2009 року до нього звернулася [PERSON] , яка на прохання [PERSON] зробила виклик нотаріуса до Київської міської клінічної лікарні № 4. Про виїзд о 11-00 годині за межі нотаріальної контори до лікарні для проведення попередньої бесіди зі [PERSON] ним було зроблено відповідний запис до Журналу обліку викликів нотаріуса для вчинення нотаріальних дій поза робочим місцем. З бесіди зі [PERSON] , яка в лікарні перебувала в одномісній палаті-боксі він дізнався, що остання хоче зробити заповіт. Бесіда тривала з останньою тривалий час, він мав впевнитися в її дієздатності та намірах, зрозуміти причини з яких вона воліла заповісти своє майно сторонній особі, а не близьким родичам. Проект заповіту на прохання [PERSON] він спочатку з її слів записав власноручно. А потім, після повернення до нотаріальної контори - за допомогою комп`ютера. При повторному виїзду о 18-00 до лікарні він знов зробив відповідний запис у журналі обліку викликів нотаріуса. Складений текст заповіту надав [PERSON] для ознайомлення та підпису. Вона прочитала заповіт вголос та підписала його, після чого заповіт підписав він і зареєстрував в Реєстрі для реєстрації нотаріальних дій та передав заповідачу. В 19-30 год він повернувся на своє робоче місце та о 19-35 годин зареєстрував заповіт у Спадковому реєстрі. Заповіт він посвідчував у Київській міський клінічній лікарні № 4, а не у лікарні № 17 як це вказує позивач у позові. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Шумко А.В. від 29.02.2016 року було відкрите провадження у справі (а.с.30 т.1). У зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] за розпорядженням керівника апарата Голосіївського районного суду № 459 від 19.10.2017 року був здійснений повторний автоматизований розподіл справи і справа була визначена до розгляду судді Хоменко О.Л.(а.с.56-57,58 т.1). У зв`язку із звільненням у відставку судді [PERSON] за розпорядженням керівника апарата Голосіївського районного суду № 3961 від 08.11.2018 року був здійснений повторний автоматизований розподіл справи і справа була визначена до розгляду судді Хоменко В.С. (а.с.81-82 т.1). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Скріжалєвська Л.П. в судовому засіданні позов не визнали, вважають що позовні вимоги не підлягають задоволенню з підстав викладених у письмових запереченнях на позов та у зв`язку з даними отриманими внаслідок проведення експертиз по справі. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі та просить врахувати подані ним письмові заперечення на позов (а.с.99 т.2) Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим Відділом реєстрації смерті у м. Києві серії [NUMBER] (а.с.9 т.1). Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру за адресом [ADDRESS] , яка належала померлій на підставі договору дарування (а.с.18-20 т.1). Відповідно до заповіту від 03.07.2009 року, залишеного померлою, на випадок своєї смерті вона зробила розпорядження, яким належну їй квартиру під номером [ADDRESS] , а також все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй належатиме на день смерті ї на що вона за законом матиме право [PERSON] заповіла [PERSON] - відповідачу по справі.(а.с.12 т.1). Цей заповіт був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко А.І. та зареєстрований в реєстрі за №1919 та у Спадковому реєстрі(а.с.13 т.1). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті і за своєю суттю, заповіт є одностороннім правочином. У статті 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Статтею 203 ЦК України врегульовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно зі ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до пункту 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 Цього Кодексу. За приписом ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема відповідно до ст.16 ЦК України, може бути визнання правочину недійсним. Згідно положень ч.3 ст.215 ЦПК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В судовому засіданні встановлено, що форма зробленого [PERSON] 03.07.2009 року заповіту та порядок його посвідчення відповідають закону та «Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. 03.07.2009 року [PERSON] в присутності нотаріуса склала заповіт, яким заповідала все своє майно на випадок своєї смерті [PERSON] . Цей заповіт посвідчений нотаріально. Нотаріальні дії здійснювались у лікарні, що передбачено у ч.2 ст.41 Закону України «Про нотаріат», за якою у випадках, коли громадянин не може з`явитись у приміщення за місцем роботи нотаріуса, нотаріальні дії можуть бути вчиненні поза вказаним приміщенням. В судовому засіданні встановлено, що загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину викладені у ст. 203 ЦК України при здійсненні 03.07.2009 року заповіту були дотримані. Позивач вважає що підставою для визнання заповіту недійсним є порушення вільної волі спадкодавця. Такі доводи перевірялися судом під час розгляду справи, але свого підтвердження не знайшли. Суд враховує, що з моменту складання заповіту 03.07.2009 року до смерті спадкодавця, яка настала [INFO] , пройшло більше шести років. Протягом цього часу [PERSON] заповіт не скасовувала, що підтверджує те, що цей заповіт відповідав її внутрішній волі на розпорядження своїм майном після її смерті. У відповідності до висновку експертного дослідження № 34/16 від 30.03.2016 року, дослідженням примірника Заповіту від імені [PERSON] від 03.07.2009 року, експертом встановлено, що 1.«Рукописні записи, що починаються та закінчуються словами: «На моє прохання цей текст...» та «... ставлю свій підпис» та рукописний запис: « [PERSON] » у примірнику Заповіту від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 03 липня 2009 року, зареєстрованого у реєстрі за № 1919 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком А.І. та рукописні записи: « [PERSON] , [INFO] [ADDRESS] , моб. [NUMBER] .», що містяться на частині аркушу паперу без вказання назви та дати, виконані однією особою. 2. Будь-яких ознак (порушення ознак координації рухів), що можуть свідчити про те, що особа, яка виконала рукописні записи: «На моє прохання цей текст...» та «... ставлю свій підпис» та рукописний запис: « [PERSON] » у примірнику Заповіту від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] від 03 липня 2009 року, зареєстрований у реєстрі за № 1919 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойком А.І., знаходилась на момент виконання цих рукописних записів у якомусь незвичайному стані (в тому числі хворобливому стані), незвичній для неї позі або використовувала незвичний для неї пишучий прилад, експертом не виявлені. (а.с. 57-64 т.1). Посилання позивача на те що померла не могла розуміти значення своїх дій суперечать наявній у матеріалах справи Довідці № 798 від 01.02.2016 року виданою Київською Богословською Семінарією, відповідно до якої [PERSON] проходила навчання в Київській Богословській Семінарії з вересня 2010 року по вересень 2013 року та у квітні 2014 року отримала диплом за напрямком «теологія» (а.с.64 т.1). Доводи позивача про те, що при укладанні заповіту волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало її волі, оскільки вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, свого підтвердження в судовому засіданні не знайшли. Відповідно до п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року для визначення наявності такого стану на момент укладання правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу. Ухвалою суду від 18.04.2019 року по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на розгляд якої експерту були поставлені запитання: 1) Чи страждала за своє життя [PERSON] будь-яким розладом здоров`я на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року який перешкоджав би їй скласти цей заповіт за станом здоров`я? 2) Чи могла [PERSON] знаходячись в Київській міський клінічній лікарні № 4 на момент складення заповіту на [PERSON] , а саме на 03.07.2009 року за своїм психічним станом розумі значення своїх дій або керувати ними під час складання цього заповіту? 3)В якому психічному та емоційному стані знаходилась [PERSON] на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4? 4) В якому фізичному стані знаходилась [PERSON] на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4? 5) Чи могла [PERSON] знаходячись в Київській міський клінічній лікарні №4 на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року адекватно оцінювати ситуацію в якій вона знаходилась, та наслідки своїх юридичних дій пов`язаних з складення цього заповіту? 6)Чи дозволяв [PERSON] її фізичний, психічний та емоційний стан 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні № 4 на лікуванні з певним захворюванням висловити самостійно без сторонньої допомоги свою волю таким чином, щоб приватний нотаріус Бойко А.І. з її слів склав та надрукував заповіт на ім`я [PERSON] ? (а.с.103-104 т.2). Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 293 від 22.05.2020 року року проведеної на підставі ухвали суду Київським міським центром судово-психіатричної експертизи на поставлені судом запитання отримані наступні відповіді: 1.На момент складання та підписання заповіту - 03 липня 2009 року, [PERSON] , 1952р.н. виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку нейроінфекційного генезу (внаслідок гострого серозного менінгоенцефаліту герпетичної етіології) з астенічним синдромом (згідно з МКХ-10: Е0о.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Даний психічний розлад не перешкоджав їй скласти та підписати даний заповіт. 2.На момент складання та підписання заповіту - 03 липня 2009 року, [PERSON] , 1952р.н. виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку нейроінфекційного генезу (внаслідок гострого серозного менінгоенцефаліту герпетичної етіології) з астенічним синдромом (згідно з МКХ-10: Е06.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. 3.На момент складання та підписання заповіту - 03 липня 2009 року, [PERSON] 1952р.н. року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4 виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку нейроінфекційного генезу (внаслідок гострого серозного менінгоенцефаліту герпетичної етіології) з астенічним синдромом (згідно з МКХ-10: Е06.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Відповідь на питання в частині: «В якому... емоційному стані знаходилась [PERSON] на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4?» - виходить за межі компетенції лікарів судово-психіатричних експертів. 4.Відповідь на питання: «В якому фізичному стані знаходилась [PERSON] на момент складення заповіту, а саме на 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4?» - виходить за межі компетенції лікарів судово-психіатричних експертів. 5.На момент складання та підписання заповіту - 03 липня 2009 року, [PERSON] , 1952р.н. виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку нейроінфекційного генезу (внаслідок гострого серозного менінгоенцефаліту герпетичної етіології) з астенічним синдромом (згідно з МКХ-10: Е0о.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними в тому числі адекватно оцінювати ситуацію в якій вона знаходилась, та наслідки своїх юридичних дій пов`язаних з складення цього заповіту. 6.На момент складання та підписання заповіту - 03 липня 2009 року, [PERSON] ? 1952р.н. року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4 виявляла ознаки: Органічного ураження головного мозку нейроінфекційного генезу (внаслідок гострого серозного менінгоенцефаліту герпетичної етіології) з астенічним синдромом (згідно з МКХ-10: Е0о.8) і за своїм психічним станом в той період часу усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними в тому числі в той період часу її психічний стан не перешкоджав [PERSON] висловити самостійно без сторонньої допомоги свою волю таким чином, щоб приватний нотаріус Бойко А.І. з її слів склав та надрукував заповіту на ім`я [PERSON] . Відповідь на дане питання в частині: «Чи дозволяв [PERSON] її фізичний та емоційний стан 03.07.2009 року під час її знаходження в Київській міський клінічній лікарні №4 на лікуванні з певним захворюванням висловити самостійно без сторонньої допомоги свою волю таким чином, щоб приватний нотаріус Бойко А.І. з її слів склав та надрукував заповіту на ім`я [PERSON] ?» - виходить за межі компетенції лікарів судово-психіатричних експертів.(а.с.136-143 т.2). Таким чином, з встановлених в судовому засіданні доказів на підтвердження особистої волі заповідача скласти заповіт, і з наявного висновку судово- психіатричної експертизи про те що за своїм психічним станом [PERSON] усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними, із змісту складеного заповіту встановлено, що заповіт [PERSON] , складений нею 03 липня 2009 року є чинним та відповідав її вільному волевиявленню та бажанню на випадок своєї смерті заповісти все своє майно саме відповідачці [PERSON] .. В судовому засіданні не встановлено обставин та підстав для визнання заповіту [PERSON] від 03 липня 2009 року недійсним. У суду відсутні підстави не довіряти висновкам посмертної судово-психіатричної експертизи проведеної по справі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed