Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-15 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свої вимоги тим, що відповідач 11 жовтня 2013 року взяла у нього у борг 4000 грн. до 1 грудня 2013 року, про що написала розписку. Станом на день звернення до суду відповідач борг не повернула. Посилаючись на викладене та невиконання відповідачем свого зобовязання, позивач прохав стягнути з відповідача суму боргу у розмірі 4000 грн., 3% річних у розмірі 220 грн., інфляцію у розмірі 3032 грн. та витрати на оплату судового збору у розмірі 243 грн. 60 к. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позивача. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, пояснила суду, що кошти у відповідача у борг у розмірі 4000 грн. вона не брала. Однак вона написала розписку, що поверне йому кошти у розмірі 4000 грн. та як позивач не бажав розписуватися у отриманні документації на земельну ділянку площею 0.04 га, яку вони мали у спільній власності як колишнє подружжя. Складаючи розписку вона мала на увазі, що у разі продажу земельної ділянки вона віддасть йому 4000 грн. з отриманих від продажу коштів, однак не змогла продати земельну ділянку так як на нею був накладений арешт за борги позивача на рішенням господарського суду. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).\~\~ Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальною, односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику.\~\~ Таким чином, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Водночас за змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Саме такий правовий висновок про застосування статей 1046, 1047 ЦК України міститься в постанові Верховного Суду України від 18 вересня\~\~2013 року у справі № 6-63цс13. Однак згідно розписки, яка надана позивачем на підтвердження своїх позовних вимог, [PERSON] зобовязалась віддати [PERSON] 4000 грн. за рахунок оренди землі до 1 грудня 2013 року. Дата написання у розписці відсутня. Таким чином, з тексту розписки не вбачається, що [PERSON] взяла грошові кошти у борг та зобовязується їх повернути, але слідує, що вона зобовязується кошти віддати за рахунок оренди землі. З пояснень позивача у судовому засіданні також слідує, що відповідач обіцяла повернути гроші з коштів, виручених за продаж земельної ділянки площею 0.04 га, придбаної ними у період шлюбу. За такого, надана позивачем розписка не доводить факту укладення з відповідачем договору позики, а свідчить про наявність між сторонами інших ніж договір позики домовленостей щодо отримання позивачем коштів за продаж спільної земельної ділянки. Разом з тим, позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права у спосіб, визначений ч. 2 ст. 16 ЦК України. На підставі викладеного суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed