Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-26 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить визнати за ним право одноособової приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що з 19 лютого 2016 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 10 травня 2018 року у період шлюбу придбав за 45000 грн. житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , за договором купівлі-продажу від 10 травня 2018 року. Рішенням Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2018 року шлюб з відповідачем було розірвано. 27 червня 2016 року відповідно до розписки позичив грошові кошти [PERSON] , який зобов`язався їх повернути до 27 червня 2018 року. 07 квітня 2018 року позичальник повернув йому грошові кошти, які були використані ним для придбання спірного будинку. Оскільки спірне майно придбав за особисті кошти, повернуті за договором позики, а тому вважає його одноособовою приватною власністю. Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 01 вересня 2020 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с.21-22). Ухвалою Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 30 жовтня 2020 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.54-55). Позивач в судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. До суду направила заяву, в якій підтвердила обставини викладені в позовній заяві, позов визнає в повному обсязі та не заперечує проти ухвалення судом рішення про його задоволення, розгляд справи просила проводити у її відсутність (а.с.30-31). Суд, заслухавши позивача, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 19 лютого 2016 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Бобринецького районного суду Кіровоградської області від 05 жовтня 2018 року було розірвано, що підтверджується копією рішення з відміткою про набрання ним законної сили 06 листопада 2018 року (а.с.7-9). Від шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Під час шлюбу відповідно до договору купівлі-продажу від 10 травня 2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Бобринецького районного нотаріального округу Кіровоградської області Кіріченко Г.М., зареєстрованого в реєстрі за №226, [PERSON] придбав житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] на земельній ділянці площею 0,1 га та 0,0517 га (а.с.10-12). Згідно п.2.1 вказаного договору продаж житлового будинку вчинено за 45000 грн. Згідно копії боргової розписки від 27 червня 2016 року встановлено, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 90000 грн., які зобовЙ`язався повернути до 27 червня 2018 року (а.с.13). Зобов`язання [PERSON] з повернення боргу було виконано, про що [PERSON] видав розписку від 07 квітня 2018 року, згідно змісту якої отримав від [PERSON] грошові кошти у розмірі 90000 грн. в рахунок погашення боргу за борговою розпискою від 27 червня 2016 року (а.с.13). Допитаний в судовому засідання в якості свідка позивач пояснив, що спірний будинок був ним придбаний для спільного проживання із відповідачем. Будинок придбав за особисті кошти в сумі 45000 грн., які набув до укладення шлюбу та якій йому в подальшому були повернуті [PERSON] за договором позики. Обставини зазначені в борговій розписці відповідають дійсності та саме за ці кошти придбав спірне майно. На даний час проживає у спірному будинку, з відповідачем тривалий час не проживають. Ним було зазначено вірну інформацію щодо електронної адреси відповідача. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 711/5108/17. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст.368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною власністю чи особистою приватною власністю з`ясуванню підлягають, як підстави й час набуття такого майна, так і джерела його придбання. Відповідно до ч.1 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постановах від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15 та від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17 передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Отже, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для надання такому майну статусу спільної сумісної власності подружжя. В судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , був придбаний у період шлюбу, але за особисті кошти позивача, отримані ним в рахунок повернення боргу за договором позики, а тому суд вважає, що він належить позивачу на праві одноособової приватної власності. Вказані обставини також визнаються відповідачем, що підтверджується заявою останньої, направленою до суду. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому вбачає можливим прийняти визнання позову відповідачем. За таких обставин, з урахуванням визнання відповідачем позову та його прийняття судом, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права одноособової приватної власності на житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При подачі позову позивачем були понесені судові витрати по оплаті судового збору в сумі 840 грн. 80 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ст.141 ЦПК України у зв`язку з задоволенням позову.

Outcome: approved