Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-25 00:00:00

У серпні 2020 року позивачка звернулась до суду із даним позовом, в обґрунтування якого вказала, що в період з 30.04.2011 року по 10.08.2012 року її донька [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від вказаного шлюбу [INFO] народився [PERSON] . У зв`язку із тим, що відповідач зловживав спиртними напоями, батьківських обов`язків не виконував, 10.08.2012 року відповідачка розірвала з ним шлюбні стосунки. З серпня 2012 року дитини проживала з позивачкою, відповідачка вела аморальний спосіб життя, зникала з дому. [INFO] відповідачка народила доньку [PERSON] . Відомості про батька дитини в актовому записі про народження записані зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України. Після народження другої дитини, відповідачка не приймає участі у вихованні дітей, матеріально їх не забезпечує та взагалі не спілкується з ними. Оскільки відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. На підставі викладеного, просить позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , а також позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Просила призначити позивачку опікуном дітей, а також стягнути з відповідачів на її користь на утримання дітей аліменти у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] надали заяви про можливість слухання справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити, не заперечували проти винесення заочного рішення по справі. Відповідачі у судове засідання не з`явились з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. У відповідності до п.3, п.4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач не подав відзив та позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку із тим, що відповідачі своєчасно і належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи, не використали наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву, тому суд, враховуючи згоду позивача та її представника, відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України, вважає можливим провести заочний розгляд справи, вирішити справу за наявними в матеріалах доказами та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов знайшов своє підтвердження представленими доказами і підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є донькою позивачки [PERSON] . Відповідачі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі в період з 30.04.2011 року, який розірваний рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 10 серпня 2012 року. Після розірвання шлюбу дружині змінено прізвище на « [PERSON] ». [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 04 травня 2012 року виданого Іллічівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №384. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07 серпня 2014 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Першотравневого районного управління юстиції у Донецькій області, [INFO] народилась [PERSON] , актовий запис №54. Батьками дитини є [PERSON] та [PERSON] . Батько дитини - [PERSON] в актовому записі про народження записаний зі слів матері відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що підтверджується витягом з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч.1 ст.135 СК України від 07 серпня 2014 року. З акту про фактичне проживання №189, складеного 05.08.2020 року головою КСН «сел. Мирний» вбачається, що [PERSON] , [INFO] , проживає разом із [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до характеристики, складеною дільничним офіцером поліції Кальміуського ВП ЦВП ГУНП в Донецькій області, [PERSON] , [INFO] , яка проживає в [ADDRESS] , зарекомендувала себе з негативного боку, неодноразового надходили скарги на поведінку останньої з боку сусідів та родичів. Схильна до вчинення злочинів різного характеру. Підтримує зв`язок з особами, які ведуть антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями, на профілактичні бесіди не реагує. Згідно характеристики учня 3а класу [PERSON] , [INFO] , складеної директором КЗ «Маріупольська загальноосвітня школа №50», вбачається, що останній зарекомендував себе як учень, який має здібності до навчання, у класі має багато друзів, активно з ними спілкується, дотримується етичних норм поведінки. Позивач зазначає, що відповідачі не цікавляться життям дітей, не приймають участь у їх вихованні. Відповідно до положень Конвенції про права дитини та Закону України «Про охорону дитинства» дитинство перебуває в Україні під особливою охороною. Згідно із ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до частин 1-5 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст. 152 Сімейного кодексу України). Мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України). Згідно статей 9, 18 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого1991 року (набрала чинність для України 27 лютого 1991 року) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. За змістом роз`яснень, викладених у пунктах 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 Сімейного кодексу України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» встановлено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості відповідача та його поведінки. Згідно положення п. 8 ст. 7 Сімейного кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно висновку органу опіки та піклування Виконавчого комітету Маріупольської міської ради Донецької області, складеного 12 листопада 2020 року № 01.1-01-23-186, враховуючи рішення комісії з питань захисту прав дитини при виконавчому комітеті Маріупольської міської ради, є доцільним позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] відносно малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . За таких підстав, з урахуванням всіх встановлених обставин, суд приходить до висновку, що така поведінка відповідачів щодо приймання участі у житті та вихованні дітей свідчить про їх небажання виконувати батьківські обов`язки щодо дітей, а тому суд вбачає підстави для позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх дітей. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину ( ч. 3 ст. 166 СК України). Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до досягнення ними повноліття. При ухиленні від цього обов`язку, відповідно до ч.3 ст.181 цього Кодексу, кошти на утримання дитини за рішенням суду присуджуються у частці від доходу платника аліментів і (або) у твердій грошовій сумі. При цьому за ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За таких обставин, враховуючи, що утримання неповнолітніх дітей є не правом, а обов`язком батьків, а позбавлення батьківських прав не звільняє їх від виконання цього обов`язку, суд вважає необхідним стягнути з відповідачки [PERSON] на утримання малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на їх особистий рахунок, починаючи з дня пред`явлення позову (31 серпня 2020 року) і до досягнення старшою дитиною повноліття, а також стягнути з відповідача [PERSON] на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частки від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на його особистий рахунок, починаючи з дня пред`явлення позову (31 серпня 2020 року) і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Питання щодо встановлення опіки і піклування регулюються Правилами опіки та піклування затвердженими наказом Державного комітету України у справах сім`ї та молоді Міністерства освіти України Міністерства охорони здоров`я України, Міністерства праці та соціальної політики України № 34/166/131/88 від 26.05.99 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 червня 1999 р. за N 387/3680 (далі - Правила опіки і піклування) та Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини затверджених постановою КМУ від 24 вересня 2008 р. № 866 (далі - Порядок). Пункти 13- 20 Порядку регулюють ведення обліку дітей, позбавлених батьківського піклування, зокрема, передбачено, що облік дітей, які залишились без батьківського піклування, здійснює служба у справах дітей за місцем проживання батьків дитини або одного з них, з яким проживала дитина до настання обставин, за яких вона залишилася без піклування батьків, служба у справах дітей на підставі зібраних відомостей про дитину приймає рішення, яке оформлюється наказом, про взяття її на первинний облік дітей, позбавлених батьківського піклування (далі - первинний облік), і вносить дані про таку дитину до книги первинного обліку, підставою для прийняття рішення про взяття дитини на первинний облік є акт обстеження умов перебування дитини, в якому зазначається факт відсутності батьківського піклування, або інші документи, що підтверджують факт залишення дитини без батьківського піклування, служба у справах дітей за місцем первинного обліку дитини-сироти та дитини, позбавленої батьківського піклування, здійснює її супровід до досягнення повноліття або зняття її з цього обліку. Відповідно п. 2.1, 2.2 Правил опіки та піклування опіка установлюється над неповнолітніми, які не досягли п`ятнадцяти років і залишились без піклування батьків. Опіку (піклування) може бути встановлено і при житті батьків неповнолітніх дітей у випадках, коли батьки понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи або підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ. Таким чином, при наявності необхідних документів та відповідного акту, складеного органами внутрішніх справ орган опіки і піклування відповідно до п. 1.7, 3.3 Правил опіки та піклування орган опіки і піклування має право призначити опікуна. Аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачу в задоволенні позовних вимог в частині встановлення опіки над малолітніми дітьми та призначення її опікуном слід відмовити, оскільки встановлення опіки над малолітніми дітьми: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та призначення позивачки опікуном регулюється Правилами опіки та піклування та Порядком, згідно яких право призначити опікуна має орган опіки та піклування. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з такого. Позивач при подачі позову надала клопотання про відстрочення сплати судового збору. Відповідно до ст. 136 ЦПК України, суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. Суд відстрочив сплату судового збору для позивачки до ухвалення рішення у справі. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому слід стягнути з відповідачів у солідарному порядку на користь держави судовий збір у розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial