Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-14 00:00:00

У серпні 2016р. до Шевченківського районного суду м.Києва з Оболонського районного суду м.Києва за підсудністю надійшла цивільна справа за позовом [PERSON] (Позивач) до [PERSON] (Відповідач), у якій позивач просив розірвати шлюб між ним та Відповідачкою, зареєстрований у Центральному міжрайонному управлінні реєстрації шлюбів м.Києва 26.11.1994р., актовий запис №2651. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 26 листопада 1994 року перебуває у шлюбі з Відповідачкою. Від шлюбу подружжя має доньку - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Разом з тим, спільне життя між сторонами не склалося. У подружжя почали виникати суперечки щодо сімейних питань розподілення сімейного бюджету, ведення господарства, у сторін зникли спільні інтереси, будь-які спроби зберегти сім'ю виявилися марними. Позивач також зазначив, що за згодою подружжя піклуванням над дітьми буде займатись Відповідачка. 07.11.2016р. позивач [PERSON] через канцелярію суду продав клопотання, відповідно до якого просив справу за його позовом до [PERSON] розглядати без його особистої участі та повідомив, що від його імені в суді його інтереси буде представляти представник [PERSON] У судовому засіданні 15.02.2017р. представник Позивача [PERSON] - [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачка, будучи належним чином повідомленою, у судове засідання не з'явилася. Через канцелярію суду подала заяву про відкладення розгляду справи мотивуючи її тим, що не може з'явитися на судове засідання у зв'язку із запланованим відрядженням. Окрім цього вказала, що за час наданого на примирення позивач не здійснив жодних кроків на підтримку власних намірів чи їх спростування, не повідомив родину про бажання розлучитися, подружжям не вирішено питання щодо місця проживання дітей, не досягнуто згоди щодо аліментного утримання. Відповідно до положень ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - ЦПК України) у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вислухавши пояснення представника позивача, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24 листопада 1994 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що 26 листопада 1994 року здійснено відповідний актовий запис №2651 та видано Свідоцтво про укладення шлюбу. Після державної реєстрації шлюбу прізвища сторін визначені так: чоловіка - «[PERSON]», дружини «[PERSON]». Реєстрація шлюбу підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу від 26 листопада 1994 року (а.с. 9). Від шлюбу сторони мають спільних дітей: - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження (а.с. 10); - [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 11). Ухвалою Шевченківського районного суду м.Києва від 07.11.2016р. за результатами розгляду заяви Відповідачки та наданих стронами пояснень було надано сторонам у справі строк для примирення до 07.02.2017р. Проте, як зазначила представник Позивача в судовому засіданні 15.02.2017р. позивач не має наміру змінювати свою позиції з приводу позовної заяви та просить розірвати шлюб. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України (СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ч.1.ст. 110 СК України). Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Згідно з ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено: «Проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Передбачене ч.1 ст.111 СК вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч. 5 ст. 191 ЦПК). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей. Також судом враховано положення ст. 51 Конституції України, згідно з якими шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов'язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Поряд з цим ст.24 Конституції України визначено, громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. У статті 22 СК України, чітко закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З огляду зазначені вище норми законодавства, надані Представником позивача у судовому засіданні пояснення, а також враховуючи те, що судом надавався подружжю строк для примирення та те, що позивач звернувся з позовом ще у травні 2016 року, суд приходить до висновку, що в даному випадку затягування розгляду справи може зашкодити інтересам не лише Позивача та Відповідачки, а й інтересам їх дітей, оскільки у Позивача відсутні будь-які сумніви чи вагання щодо необхідності розірвання шлюбу. Суд також враховує, що розірвання шлюбу жодним чином не обмежує право батьків та дітей на безперешкодне спілкування між собою, їх право на особисте виховання дитини, як і обов'язку батьків щодо виховання, розвитку та утримання дітей. З огляду на все наведене вище, суд приходить до висновку про можливість розірвання шлюбу між Позивачем та Відповідачем. Відповідно до ст.88 ЦПК України з Відповідача на користь Позивачки підлягає стягненню судовий збір, сплачений при зверненні до суду. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 104, 105, 110, 112, 113 Сімейного кодексу України та

Outcome: approved