Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У серпні 2016 року ПрАТ СК «ВУСО» звернулось до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої в результаті дорожньо-транспортної пригоди в порядку регресу. В обґрунтування позовних вимог зазначило, що між ПрАТ СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ 5904517 від 17 березня 2015 року, за яким страховик зобовязався відшкодувати шкоду заподіяну страхувальником життю, здоровю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля Toyota Corolla JTNBV56E703523763, державний реєстраційний номер [NUMBER]. 12 серпня 2015 року у м. Бахмут сталась дорожньо-транспортна пригода за участю вищезазначеного автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля ЗАЗ Vida під керуванням [PERSON]. Винною в скоєні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, визнано [PERSON]. Відповідно до ремонтної калькуляції № 641532 від 18 грудня 2015 року вартість матеріального збитку, завданого власнику пошкодженого автомобіля складає 5 794,21 гривень. ПрАТ СК «ВУСО» сплатило на користь [PERSON] страхове відшкодування в сумі 4828,51 гривень відповідно до статей 25 ЗУ «Про страхування», 35 ЗУ «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на підставі страхового акту № 4462-24 від 22 грудня 2015 року. Посилаючись на те, що [PERSON] не повідомила позивача про настання страхової події просило стягнути з [PERSON] на його користь суму завданої майнової шкоди (в порядку регресу) в розмірі 4828,51 гривень, а також судовий збір в розмірі 1378 гривень. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 жовтня 2016 року позовні вимоги ПрАТ СК «ВУСО» задоволено: стягнуто з [PERSON] на користь ПрАТ СК «ВУСО» суму завданої майнової шкоди в порядку регресу в розмірі 4828,51 гривень та судовий збір в сумі 1378 гривень. В апеляційній скарзі [PERSON], посилаючись на те, що рішення суду першої інстанції незаконне та необґрунтоване, судом не досліджено всі докази у справі, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог ПрАТ СК «ВУСО» відмовити. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскільки вона не була повідомлена про день та час розгляду справи у суді першої інстанції, а отже позбавлена можливості надати суду докази, які спростовують позовні вимоги. Також зазначає, що у Законі України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відсутня пряма норма, яка вказує на право стягнення зі страхувальника у регресному порядку сплаченого страхового відшкодування у разі неповідомлення страхувальником про настання страхового випадку на протязі трьох днів з моменту ДТП. Крім цього, в день ДТП, 12 серпня 2015 року, відповідач у телефонному режимі повідомила страховика про страховий випадок. Письмово звернутися до страховика із заявою про ДТП установленої форми та зразка можливості не мала, оскільки перебувала на лікарняному з 13 серпня 2015 року по 18 серпня 2015 року. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача [PERSON] [PERSON] доводи, викладені в апеляційній скарзі, підтримала та просила її задовольнити. В судове засідання апеляційного суду представник позивача ПрАТ СК «ВУСО» не зявився, повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи і перевіривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга [PERSON] підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п.2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст.8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень,підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено, що 17 березня 2015 року між ПрАТ СК «ВУСО» та [PERSON] було укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ 5904517 (а.с.9). За зазначеним договором (полісом) ПрАТ СК «ВУСО» взяло на себе обов'язок в разі настання події, яка є страховим випадком, і внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, а саме: автомобіля Toyota Corolla JTNBV56E703523763, державний реєстраційний номер [NUMBER], і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором, - здійснити виплату страхового відшкодування, а [PERSON] зобов'язалася дотримуватись умов договору страхування, передбачених Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Також, судом першої інстанції встановлено, що 12 серпня 2015 року в м. Бахмут Донецької області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля Toyota Corolla JTNBV56E703523763, державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON] та автомобіля ЗАЗ Vida Y6DSF69Y0D0011706, державний реєстраційний номер [NUMBER], під керуванням [PERSON]. Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 25 вересня 2015 року [PERSON] визнано винною в скоєнні ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КпАП України (а.с.8). Крім цього, встановлено, що відповідно платіжного доручення, 22 грудня 2015 року ПрАТ СК «ВУСО» у відповідності до ст. 25 Закону України «Про страхування», ст.35 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ремонтної калькуляції № 641532 від 18 грудня 2015 року вартість відновлювального ремонту транспортного засобу автомобілю ЗАЗ Vida Y6DSF69Y0D0011706, державний реєстраційний номер [NUMBER], здійснено виплату страхового відшкодування у розмірі 4828,51 гривень (арк.с.14). Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідач вимоги п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не виконала, при цьому поважних причин невиконання обов'язку повідомити страховика про ДТП суду не надано. Колегія суддів не погоджується із такими висновками суду першої інстанції за наступних підстав. Відповідно до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування» змін у статтю 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» було розширено перелік обовязків учасників ДТП, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обовязок, він має підтвердити це документально. Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам. У даному випадку факт настання страхового випадку ніким не оспорюється. Він зафіксований правоохоронними органами; відповідач, як особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності. Сам позивач його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування. Таким чином сам по собі факт неповідомлення відповідачем страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків. Саме така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 16 вересня 2015 року у справі №6-284цс15, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України, має враховуватись судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Отже, у справі, яка переглядається, суд першої інстанції неправильно застосував положення підпункту «ґ» підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 і підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», що призвело до неправильного вирішення спору. Враховуючи наведене, рішення суду першої інстанції в порядку ст.. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial