Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-07 00:00:00

У серпні 2019 року позивач Товариство з обмеженою відповідальністю «Веллфін» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 42713 грн. У жовтні 2019 року відповідач [PERSON] звернулася в суд із зустрічною позовною заявою до позивача ТОВ «Веллфін», в якій, з врахуванням уточнення зустрічних позовних вимог, просить визнати договір позики № 437911 від 22.04.2018 року, укладений між ТОВ «Веллфін» та [PERSON] , недійсним повністю, стягнути з ТОВ «Веллфін» на її користь сплачені за договором позики кошти в сумі 15246,50 грн. Ухвалою суду від 04.08.2020 року первісний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» до [PERSON] про стягнення заборгованості залишено без розгляду у зв`язку із повторною неявкою належно повідомленої сторони позивача в судове засідання без поважних причин; закрито підготовче провадження у справі за зустрічним позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Веллфін» про визнання недійсним договору позики та стягнення сплачених коштів, призначено справу за зустрічним позовом до судового розгляду по суті на 08.10.2020 року. Відтак, судовий розгляд здійснюється лише в межах зустрічних позовних вимог. Зустрічний позов мотивований тим, що умови укладеного сторонами договору позики є несправедливими відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів»; договір укладений з недодержанням встановленої законом письмової форми; проведеною перевіркою Нацкомфінпослуг встановлено порушення позивачем при укладенні з відповідачем договору позики законодавства в сфері фінансових послуг; з цих підстав договір позики підлягає визнанню недійсним, а отримане позивачем за таким договором поверненню відповідачу в повному обсязі. У відзиві на зустрічний позов, ТОВ «Веллфін» просив у задоволенні зустрічного позову відмовити з мотивів безпідставності та невідповідності дійсним обставинам справи, а також з мотивів того, що [PERSON] добровільно здійснювала платежі за договором, а отже повністю визнавала його та не заперечувала проти його умов. Позивач він же відповідач за зустрічним позовом, будучи викликаним в судове засідання і належним чином повідомленим, повторно не забезпечив участі свого представника в судовому засіданні. Натомість 17.09.2020 року до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника. В судовому засіданні представник відповідача позивача за зустрічним позовом вимоги та доводи зустрічного позову підтримала, просила його задоволити, з мотивів у ньому наведених Заслухавши пояснення учасника процесу, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 22.04.2018 року між [PERSON] (позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» (позикодавець) в електронній формі було укладено договір позики № 437911, відповідно до умов якого позикодавець надав позичальнику грошові кошти в позику в сумі 3500 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, які обчислюються за фактичну кількість календарних днів користування позикою на наступних умовах: 1,9% від суми позики, але не менше 50 грн. за перший день користування позикою, 1,9% від суми позики щоденно за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики. Строк позики складав 30 днів, позика мала бути повернута до 22.05.2018 року. Таким чином, на дату погашення 22.05.2018 року сукупна вартість позики склала 5495 грн. Додатковими угодами до договору позики строк погашення неодноразово змінювався, в тому числі до 159 днів, тобто до 29.08.2018 року, відповідно змінювалися в сторону збільшення і розміри платежів за користування позикою. Як вбачається з інформації за укладеним договором позики № 437911 від 22.04.2018 року, наданої ТОВ «Веллфін» для Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг), за сумою наданої [PERSON] позики в розмірі 3500 грн. позикодавцем було нараховано позичальнику відсотки за користування позикою, сума яких станом на 25.03.2019 року склала 22473 грн., тоді як позичальником було сплачено за договором всього 15246,50 грн., які повністю були зараховані в погашення заборгованості за відсотками. Суд вважає, що договір, який є предметом спору, за своїм видом є саме договором позики, оскільки це прямо вбачається із наявних в матеріалах справи документальних доказів. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Тобто з огляду на те, що у спірних правовідносинах позикодавцем є юридична особа, оспорюваний договір позики № 437911 від 22.04.2018 року повинен був бути укладений у письмовій формі. Як зазначено у Акті про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на ринку фінансових послуг» від 03.06.2018 року № 873/16-5/15, складеному Нацкомфінпослуг за наслідками перевірки фінансової установи за зверненнями громадян, в тому числі [PERSON] , ТОВ «Веллфін» надало фінансову послугу позичальникам шляхом укладення електронних договорів з надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи (далі ІТС). Алгоритм (послідовність) дій товариства та позичальників в ІТС під час укладення договорів визначався Правилами надання грошових коштів у вигляді позики ТОВ «Веллфін», затверджених рішенням Загальних зборів учасників ТОВ «Веллфін» (протокол № 2 від 22.11.2019 року) (далі Правила). Відповідно до п.6.8 Правил, заявник підписує, а також підтверджує ознайомлення та згоду з усіма істотними умовами договору позики з моменту підтвердження електронним підписом одноразовим ідентифікатором у особистому кабінеті, доступ до якого здійснено з використанням унікального логіну та унікального пароля особистого кабінету. Відповідно до п.2 Правил, електронний підпис одноразовим ідентифікатором дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Одноразовий ідентифікатор є особистим ключем заявника/позичальника для формування електронного підпису. Одноразовий ідентифікатор доступний тільки заявнику/позичальнику, вводиться останнім після ознайомлення з усіма умовами договору позики та за домовленістю сторін договору позики і правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису. Згідно з ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити підписи сторін. Відповідно до ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статті 12 Закону України «Про електронну комерцію» якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до пунктів 6 та 12 статті 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Разом з тим, як зазначено Нацкомфінпослуг у Акті про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на ринку фінансових послуг» від 03.06.2018 року № 873/16-5/15, за результатами аналізу наданих листами ТОВ «Веллфін» копій документів та інформації встановлено, що позичальниками договори позики підписані у формі цифрової або алфавітної послідовності, зокрема договір 17, укладений між товариством і позичальником 17 (тобто договір позики № 437911 від 22.04.2018 року, укладений з [PERSON] ) підписано у формі послідовності «confirmation code wasnt provided». В той же час, п.6 ч.1 ст.3 Закону України «Про електронну комерцію» передбачає, що електронний підпис одноразовим цифровим ідентифікатором має складатись саме з алфавітно-цифрової послідовності, тобто містити, як алфавітні, так і цифрові значення. Натомість електронний підпис одноразовим ідентифікатором у спірному договорі позики у вигляді алфавітної послідовності не відповідає вказаним вимогам та свідчить про відсутність підпису, що відповідає вимогам Закону України «Про електронну комерцію». Оскільки спірний договір не є підписаний позичальником у порядку, визначеному чинним законодавством, то такий договір, в силу вимог ч. 2 ст.207 ЦК України не може вважатись таким, що вчинений у письмовій формі. Таким чином, недоліки ІТС позикодавця в частині недотримання вимог до накладення на електронний документ підпису, визначеного ст.12 Закону України «Про електронну комерцію», призвели до порушення визначеного Законом України «Про електронну комерцію» порядку вчинення електронних правочинів із застосування інформаційно-телекомунікаційних систем. Відтак, надання позичальником кошів у позику на умовах фінансового кредиту за спірним договором за допомогою ІТС свідчить про фактичне надання фінансової послуги не на підставі договору, що призвело до порушення вимог ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», відповідно до якої фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. На підставі Акту про правопорушення, вчинені Товариством з обмеженою відповідальністю «Веллфін» на ринку фінансових послуг» від 03.06.2018 року № 873/16-5/15, Нацкомфінпослуг було винесено постанову № 682/1172/16-5/14-П про застосування штрафних санкцій за правопорушення, вчинені на ринку фінансових послуг, якою до ТОВ «Веллфін» застосовано штрафну санкцію у розмірі 17000 грн. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема відповідно до п.4 ч.1 цієї статті правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч.2). Якщо недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3). З огляду на викладене в сукупності, в силу укладення сторонами оспорюваного договору позики без дотримання законних вимог щодо його письмової форми, вказаний договір на підставі ст.ст.203, 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним, а отже, зустрічний позов в цій частині задоволенню. Згідно з ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У відповідності до ч.2 ст.216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відтак, у зв`язку із недійсністю оспорюваного договору позики позикодавець зобов`язаний повернути позичальнику все отримане ним за цим договором в натурі. Отже, з ТОВ «Веллфін» підлягає стягненню на користь [PERSON] все сплачене нею за договором позики в загальній сумі 15246,50 грн., що є підставою для задоволення зустрічного позову в цій частині. Пред`являючи зустрічний позов, [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: approved