Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-28 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом до [PERSON] міської ради Харківської області про припинення договору довічного утримання від 11 травня 2007 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори 11 травня 2007 року і зареєстрований в реєстрі за № 3-1028, зареєстрований в Ізюмському БТІ 03 липня 2007 року в книзі 10 номер запису 30, та просить визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 3). Позивач або її представник в судове засідання не зявилася, надала заяву про розгляд справи без її участі за станом здоров'я позивача, позовні вимоги підтримує і просить суд позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи без участі відповідача, позовні вимоги визнав повністю. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні судового засідання за відсутності сторін та без здійснення фіксації судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ст. 197 ЦПК України. Перевіривши і дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Судом встановлені факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до статей 3, 4, 15 ЦПК України особа має конституційне право на судовий захист своїх цивільних прав і може звернутися із позовом про захист порушеного, оспореного або невизнаного права у спосіб, передбачений ЦК України. Згідно зі статтею 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту права на вчинення певних дій (на підставі вказаних статей ЦК), позивач в силу статті 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 57-60 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, 11 травня 2007 року між гр. [PERSON], яка мешкає в м. Ізюмі Харківської області, вул. Фрунзе, буд. № 20 «а», кв. 24, та гр. [PERSON], який мешкає в селі Топальське, Ізюмського району, Харківської області, вул. Лісна, буд. № 12, був укладений договір довічного утримання, посвідчений державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори 11 травня 2007 року і зареєстрований в реєстрі за № 3-1028, зареєстрований в Ізюмському БТІ 03 липня 2007 року в книзі 10 номер запису 30. Відповідно до п.1 умов зазначеного договору, [PERSON] передала у власність [PERSON] належний їй на праві власності квартиру, розташовану в місті Ізюмі, Харківської області, вулиця Фрунзе, будинок № 20 «а»[ADDRESS], загальна площею якої 38,2 кв.м., в тому числі жила 25,0 кв.м. і складається з двох жилих кімнат площею 13,6 кв.м., 11,4 кв.м., кухні площею 5,2 кв.м., шафи площею 0,4 кв.м., ванни площею 2,0 кв.м., вбиральні площею 0,9 кв.м., коридору площею 4,7 кв.м. Як свідчить п.4 умов зазначеного договору [PERSON] зобов'язався довічно утримувати [PERSON], забезпечувати її харчуванням, одягом, необхідною допомогою, доглядом та зберегти в її безкоштовному довічному користуванні одну жилу кімнату. Згідно п.5 умов вартість матеріального забезпечення [PERSON] (харчування, одягу, огляду, необхідної допомоги) сторонами встановлена в сумі 80,00 грн щомісячно. Відповідно до п. 6 умов зазначеного договору, він може бути розірваний за згоди обох сторін, а в випадках невиконання його умов сторонами та відказу від добровільного розірвання однією із сторін - у судовому порядку. Матеріали справи також свідчать про те, що при укладанні зазначеного договору державним нотаріусом [PERSON] державної нотаріальної контори була накладена заборона відчуження зазначеної в договорі квартири, належної [PERSON], до припинення договору довічного утримання та вказана заборона 11.05.2007 року занесена нотаріусом до Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна. (а.с. 7-9) Відповідно до ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужував) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно, або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобовязується забезпечити відчужувача утриманням та або доглядом довічно. За змістом ст. 755 ЦК України підставами припинення договору довічного утримання (догляду) є: 1. Договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. 2. Договір довічного утримання (догляду) припиняється зі смертю відчужувача. Статтею 757 ЦК України встановлено правові наслідки смерті набувача, а саме: 1. Обов'язки набувача за договором довічного утримання (догляду) переходять до тих спадкоємців, до яких перейшло право власності на майно, що було передане відчужувачем. Якщо спадкоємець за заповітом відмовився від прийняття майна, що було передане відчужувачем, право власності на це майно може перейти до спадкоємця за законом. За змістом ч.2 ст. 757 ЦК України, якщо у набувача немає спадкоємців або вони відмовилися від прийняття майна, переданого відчужувачем, відчужувач набуває право власності на це майно. У цьому разі договір довічного утримання (догляду) припиняється. 22 лютого 2015 року помер набувач [PERSON], про що відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ізюму реєстраційної служби Ізюмського міськрайонного управління юстиції Харківської області складено відповідний актовий запис № 212, та видано свідоцтво про смерть [PERSON] І-ВЛ № 480643 від 26 лютого 2015 року (а.с. 6). Одна із сторін вищезазначеного Договору довічного утримання померла 22 лютого 2015 року (а.с. 6), в звязку з чим указаний Договір довічного утримання відповідно до приписів ч.2 ст. 755 ЦК України повністю припинив свою дію стосовно взаємних прав і обовязків [PERSON], як Набувача та Відчужувача - позивачки [PERSON] Відповідно до п.7.8 глави 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5: У разі смерті фізичної особи-набувача за договором довічного утримання (догляду) при відсутності у неї спадкоємців або при відмові їх від договору довічного утримання нотаріус за письмовою заявою відчужувача припиняє дію цього договору, про що на всіх його примірниках робить відповідний напис з посиланням на статтю 757 Цивільного кодексу України. Факт смерті набувача підтверджується свідоцтвом державного органу реєстрації актів цивільного стану про смерть. Згідно п.7.10. і п.7.11. вищезазначеного положення: Відчужувачу повертається приєднаний до примірника договору довічного утримання первинний правовстановлюючий документ на майно або його дублікат, який міститься у матеріалах нотаріальної справи. Разом з листом нотаріуса про припинення дії договору довічного утримання цей правовстановлюючий документ (або його дублікат) подається відповідному реєструвальному органу для перереєстрації. На всіх примірниках договору нотаріус робить відповідний напис про припинення дії договору з посиланням на статтю 758 Цивільного кодексу України. Після смерті набувача [PERSON] залишився єдиний спадкоємець його мати відчужувач [PERSON] - позивач у справі. Оскільки поєднанням в одній особі Відчужувача та Набувача за договором довічного утримання, а саме таке поєднання [PERSON], виконання умов договору довічного утримання є неможливим, дія ч.2 ст. 757 ЦК України та п. 7.8 Глави 2 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» на неї не розповсюджується. Ці норми законодавства діють відносно набувачів за договором довічного утримання, які померли, якщо у них немає спадкоємців. Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень частин 1, 2 ст. 1220, ч. 1 ст. 1222, ч. 3 ст. 1223 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи, часом відкриття спадщини в такому випадку є день смерті особи. Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Частинами 1, 3 ст. 1268, ч. 1 ст. 1269, ч. 1 ст. 1270 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Судом установлено, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на спадкове нерухоме майно, в тому числі на квартиру, розташовану в місті Ізюмі, Харківської області, вулиця Фрунзе, буд. № 20 «а»[ADDRESS], вартістю 68 753 гривні (а.с. 10-11, 12). Відповідно до змісту ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування мають діти спадкодавця, в тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що [PERSON], який на підставі вказаного вище Договору довічного утримання, набув право власності на квартиру, розташовану в місті Ізюмі, Харківської області, вулиця Фрунзе, будинок № 20 «а»[ADDRESS], помер 22 лютого 2015 року та на момент його смерті позивач у справі його мати [PERSON], яка відповідно до ст. 1261 ЦК України, є спадкоємцем першої черги за законом після смерті спадкодавця, постійно з ним не проживала, була зареєстрована і проживала в спірній квартирі та від спадщини позивачка не відмовилася. Так, згідно матеріалів копії спадкової справи № 468/2015р. [PERSON] державної нотаріальної контори Харківської області, підтверджується, що після смерті гр. [PERSON], померлого 22 лютого 2015 року, до нотаріальної контори з заявою від 20 серпня 2015 року про прийняття спадщини звернулася мати померлого: [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину не видавалось (а.с. 19-22). Судом установлено, що спадкоємцем за законом після смерті гр. [PERSON] є його мати [PERSON], яка після смерті свого сина бажає оформити свої спадкові права у нотаріуса, що підтверджується її зверненнями до держнотконтори, і таким чином вважається такою, що не заявила про відмову від неї. У задоволенні позовних вимог відповідач [PERSON] міська рада не заперечувала. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Та обставина, що позивач просить про визнання права власності на квартиру, розташовану в місті Ізюмі, Харківської області, вулиця Фрунзе, будинок № 20 «а»[ADDRESS], вбачається з позовної заяви, і умови, передбачені книгою шостою ЦК України, за яких суд може визнати за особою право власності на таке майно, у судовому засіданні найшли свого підтвердження. Порушень чиїх або законних прав, свобод чи інтересів не виявлено. Судові витрати суд покладає на позивача, так як вона не просила суд відшкодування на її користь судових витрат (а.с. 2).

Outcome: partial