Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У січні 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, у якому просить з урахуванням уточнених позовних вимог стягнути з відповідача ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» на його користь суму неповерненого вкладу/грошових коштів у розмірі 432 000, 00 грн.; упущену вигоду/проценти за користування чужими коштами в розмірі 72 000,00 грн.; моральну шкоду у розмірі 28 000,00 грн.; суму інфляційних витрат у розмірі 87 696,00 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 26.12.2013 між сторонами було укладено договір банківського вкладу № 90-в-17/264000, згідно умов якого сума вкладу становить 15 000,00 грн. на строк до 31.12.2014, з дати 26.12.2013 по 31.12.2014 процентна ставка складає 25% річних; з дати 31.12.2014 ставка складає 3% річних. У лютому місяці 2014 позивачем були здійсненні поповнення до вкладу: 03.02.2014 - на суму 17 000,00 грн., 06.02.2014 - на суму 400 000,00 грн. Станом на 31.12.2014 банк не повернув суму вкладу та відповідно не надав підтвердження виконання зобов'язання за Договором вкладу шляхом видачі оформленої квитанції, чим порушив зобов'язання банку, визначені Договором вкладу. Позивач також зазначає, що у зв'язку із відмовою видати вклад на дату повернення, банк змушує його здійснити переоформлення вкладу на умовах та в сумі, які вигідні та зручні для банку, блокує будь - які банківські операції щодо повернення суми вкладу з депозитного рахунку та видачу, повернення, перерахування суми вкладу з карткового рахунку, посилаючись на затверджені внутрішньо на власний розсуд тарифи. У судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, надавши письмові пояснення. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що 26.12.2013 між сторонами було укладено договір банківського вкладу № 90-в-17/264000, згідно умов якого сума вкладу становить 15 000,00 грн. на строк до 31.12.2014, з дати 26.12.2013 по 31.12.2014 процентна ставка складає 25% річних; з дати 31.12.2014 ставка складає 3% річних (а.с.10-12). Укладення договору позивач підтверджує також квитанціями № 5031 від 26.12.2013, №19235 від 03 лютого 2014 року, №4574 від 06 лютого 2014 року, де зазначено, що платник, [PERSON], вніс кошти в розмірі 15 000,00 грн., 17 000,00 грн. та 400 000,00 грн. на депозит згідно договору № 90-в-17/264000 (а. с. 14, 15, 16). Датою повернення вкладу є 31.12.2014 29.01.2014 сторони уклали договір №3-в/21/1325 про відкриття поточного рахунку та обслуговування спеціального платіжного засобу, згідно умов якого банк відкрив вкладнику вкладний рахунок на вимогу [NUMBER] в національній валюті (а.с. 23-31). Відповідно до п. 3.1.3 Договору вкладу банк зобов'язаний зберігати вклад, нараховувати по ньому проценти, а також повернути вкладу в порядку, визначеному цим договором. Згідно із п. 3.1.4 банк зобов'язаний повернути повністю вклад та нараховані проценти у «Дату повернення», зазначеному у п.2 цього Договору, шляхом перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок вкладника, відкритий у банку на підставі письмової заяви вкладника, підтвердивши повернення вкладу та нарахованих процентів, видачею належним чином оформленої квитанції банку та/або виписки з Депозитного рахунку. При зверненні до банку 31.12.2014, банк не повернув позивачу суму вкладу та відповідно не надав підтвердження виконання зобов'язання за договором вкладу шляхом видачі оформленої квитанції, чим порушив зобов'язання банку, визначені Договором вкладу. В матеріалах справи міститься заява [PERSON] від 31.08.2014, в якій позивач просить Голову правління ПАТ КБ «Фінансова ініціатива» повернути йому кошти згідно договору банківського вкладу (а. с. 21-22). Відповідно до п.4.2 Договору вкладу, остаточний розрахунок банку з вкладником (повернення суми Вкладу) у «Дату повернення» здійснюється у безготівковій формі шляхом перерахування на власний поточний (з використанням СПЗ) рахунок вкладника, відкритий у банку на підставі письмової заяви вкладника. У випадку дострокового розірвання цього Договору остаточний розрахунок банку з вкладником (повернення суми Вкладу) здійснюється у день дострокового розірвання цього Договору у готівковій формі через касу банку. Відповідно до ст. 1058 ЦК України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Отже, конструкція договору банківського вкладу передбачає обов'язок банківської установи що прийняла від вкладника чи для нього певну грошову суму виплачувати по закінченню обумовленого у договорі періоду таку суму та відсотки за неї або дохід в іншій формі. Договір банківського вкладу є одностороннім, тобто з моменту його укладення у банка виникає обов'язок повернення суми вкладу та нарахованих відсотків чи доходу в іншій формі, а вкладника - право вимагати виконання зазначених дій. Також варто зазначити, що договір банківського вкладу, відповідно до ЦК України, відноситься до договорів, направлених на надання послуг. Враховуючи викладене, можна зробити висновок про те, що до договору банківського вкладу за участю фізичної особи застосовуються норми законодавства щодо захисту прав споживачів, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». З наданої відповідачем виписки по особовому рахунку [PERSON] станом на 14.04.2015 вихідних залишок за договором банківського вкладу №90-в-17/264000 становить 432 029,66 грн. Відповідно до ст. ст. 526 та 629 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Виходячи з викладеного вище, суд приходить до висновку, що відповідач неналежним чином виконав умови укладеного з позивачем Договору банківського вкладу, а тому його вимоги є обґрунтованими. Зважаючи на те, що станом на 16.04.2015 банк не повернув [PERSON] його кошти згідно договору банківського вкладу №90-в-17/264000, суд задовольняє вимогу позивача про повернення коштів за вищезазначеним договором у розмірі 432 029,66 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми. Виходячи з цього суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача 87 696, 00 грн. інфляційних витрат, правильність нарахування яких перевірена судом. Разом з тим, за правилом ч.2 ст. 22 ЦК України, якою врегульоване питання відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення ст. 623 ЦК України при застосуванні цієї норми необхідно встановити як розмір упущеної вигоди виходячи з розміру доходу, який би позивач міг реально одержати за звичайних обставин у разі своєчасного отримання ним коштів від боржника, так і реально вжиті позивачем заходи для його отримання. При цьому при обчисленні розміру упущеної вигоди першочергове значення має визначення реальності тих доходів, які особа передбачала отримати за звичайних умов цивільного обороту. Обов'язок щодо доведення розміру тих доходів, яких особа отримала б у випадку непосягання на її право, покладається на позивача. Згідно зі ст. 1166 ЦК України єдиною підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, котра її завдала, причинний зв'язок між ними, а також вину заподіювача шкоди. Доведення факту завдання реальних збитків та втрати доходів, які б особа могла отримати, якщо її право не було б порушено, а також причинний зв'язок між цією шкодою та діями відповідача, в силу ст. ст. 10, 60 ЦПК України, покладається на позивача. Відповідно до ч. 2 ст. 623 ЦК України, розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Будь-яких доказів наявності упущеної вигоди внаслідок дій відповідача останній суду не надав. Суд відмовляє позивачу у його вимозі про стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 28 000,00 грн., оскільки правовідносини, що існують між сторонами, є зобов'язальними, а у разі порушення зобов'язання моральна шкода може відшкодовуватись лише тоді, якщо це встановлено договором або законом. Оскільки відшкодування моральної шкоди за порушення надання даного виду послуг ЗУ «Про захист прав споживачів» не передбачено, суд відмовляє у задоволенні даної вимоги. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Виходячи з цього та розміру задоволених судом вимог позивача, звільнення його від сплати судового збору при зверненні до суду, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь держави 3 654, 00 грн. судового збору.

Outcome: partial