Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія», в якій просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 4/144154/3172/74 від 13.02.2008 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль». В обґрунтування позову зазначає, що 13 лютого 2008 року між [PERSON] з однієї сторони та Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» з іншої сторони було укладено кредитний договір № 014/144154/3172/74, відповідно до п. 1.1 якого Банк зобов'язується надати позичальнику кредит у вигляді не відновлювальної кредитної лінії з лімітом 109 592, 00 дол. США, з цільовим використанням кредиту - придбання безпроцентних цільових облігацій в розмірі 11530 шт. на купівлю квартири [ADDRESS], емітент ТОВ «Правильна компанія», строком по 13.02.2018 року, з процентною ставкою 14,25 %. 13 лютого 2008 року між позивачем та ТОВ «Правильна Компанія» було укладено Інвестиційний договір № 53/08-1206Е на придбання квартири [ADDRESS], згідно умов якого позивач приймає на себе зобов'язання взяти участь у інвестуванні будівництва будинку - [ADDRESS]. Термін погашення облігацій становить період з 04.08.2009 року до 23.12.2011 року, тобто саме до вищевказаної дати ТОВ «Правильна компанія» повинна була збудувати будинок та передати у власність позивачу квартиру за технічними характеристиками, встановленими умовами Інноваційного договору. Але на сьогоднішній день третя особа не виконала своїх зобов'язань щодо збудування будинку. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 13.02.2008 року між позивачем та ТОВ «Правильна компанія» був укладений договір поруки № 014/144154/3172/749, відповідно до умов п.1.1. якого поручитель на добровільних засадах бере на себе зобов'язання перед банком відповідати за зобов'язання позивача, які виникають з умов кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13.02.2008 року в повному обсязі цих зобов'язань. Звертає увагу, що Закон України «Про захист прав споживачів» має норми, що забороняють видавати кредити у валюті: «Надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється» - ст. 11. Підписання договору про надання споживчого кредиту стало наслідком чисельного порушення норм чинного законодавства та прав позичальника, як споживача кредитної послуги, з боку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме: невиконання переддоговірної роботи та неповідомлення споживачу у письмовій формі інформації, що передбачена п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Позивач наполягає на тому, що кредитний договір є недійсним, посилаючись при цьому на ст. 203, 216 та 230 ЦК України. Несправедливими є, зокрема, умови кредитного договору в частині надання кредиту в доларах США, що передбачає згідно умов кредитного договору погашення кредиту та сплати відсотків за користування кредитом у доларах США, що є способом зловживання правом, коли всі ризики знецінення національної валюти України шляхом порушення вимог закону, банк перекладає виключно на споживача - позичальника за кредитним договором. Також, банк не повідомив позивача про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача, що є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, істотною умовою Кредитного договору було те, що позивач викупить пакет іменних цільових облігацій в розмірі 11530 шт. серія Е (UА4000009294) для купівлі квартири [ADDRESS], але станом на сьогоднішній день позивач так і не отримав у власність вищезазначену квартиру. Відповідач надав позивачу неправдиву інформацію, тобто недобросовісну рекламу, оскільки на теперішній час позивач такі не дочекався свого житла. Відповідач, розповсюджуючи неправдиву та недостовірну інформацію щодо об'єкта будівництва, порушив норми Закону України «Про рекламу». У зв'язку з цим, позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом. 28 листопада 2017 року представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Графченко І.А. надав до суду заперечення проти позовної заяви, в яких зазначено, що відповідач вважає позовні вимоги позивача незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Посилання позивача на п. 1 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки придбання за кредитні кошти безпроцентних облігацій та передача їх у заставу було необхідною умовою інвестиційного договору від 12.02.2008 року та договору купівлі-продажу облігації від 12.02.2008 року. Вказані договори купівлі-продажу безпроцентних облігацій та інвестиційний договір на придбання квартири передували укладенню кредитного договору, що в свою чергу унеможливлює застосування п. 1 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так як позичальником ще до укладення кредитного договору було прийнято рішення про викуп цінних паперів, а отже надання в заставу цільових облігацій не було обов'язковою умовою надання кредиту, що свідчить про дотримання банком ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Зазначив, що твердження позивача про невиконання Банком переддоговірної роботи та неповідомлення про всі додаткові витрати, не відповідають дійсності, оскільки відповідно до п. 15.7 Кредитного договору позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Банк виконав свої зобов'язання кредитора належним чином та в повному обсязі, надав суму коштів, визначену сторонами у користування на погоджений строк, тому твердження позивача про введення банком позивача в оману не відповідають дійсності. Жодних доказів того, що банк здійснював недобросовісну рекламу, немає. У зв'язку з викладеним, просив суд відмовити позивачу [PERSON] у задоволенні позовних вимог. 27 лютого 2018 року та 25 травня 2018 року представник позивача надавала до суду уточнення до позовної заяви, однак в прийнятті уточнення до позовної заяви [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль», третя особа Товариство з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія» про визнання кредитного договору недійсним, судом було відмовлено, оскільки з уточнених позовних вимог за позовом вбачається, що представник позивача одночасно змінила як підстави, так і предмет заявленого позову, що Законом не передбачено та є підставою для відмови в прийнятті уточнень до позову. У судовому засіданні представник позивача - [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» - Графченко І.А. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на обставини, зазначені в письмових запереченнях проти позовної заяви. Крім того, просив суд застосувати у справі позовну давність та у зв'язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. Представник третьої особи - Товариства з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи та дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. В судовому засіданні встановлено, що 12 лютого 2008 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія» як емітентом та [PERSON] як інвестором було укладено Інвестиційний договір на придбання квартири № 53/08-1206Е, відповідно до умов якого останній зобов'язався взяти участь в інвестуванні будівництва [ADDRESS], а емітент зобов'язався організувати будівництво та передати у власність інвестора квартиру з будівельним номером 1206 (а.с. 22-27). Відповідно до п. 2.2 вищевказаного Інвестиційного договору інвестор здійснює інвестування будівництва будинку шляхом купівлі Повного пакету облігацій на підставі договору купівлі-продажу облігацій, що укладається між інвестором та торговцем. Згідно п. 2.3 даного Інвестиційного договору об'єм повного пакету облігацій - 11530 шт., термін погашення облігацій - з 04.08.2009 року по 02.10.2009 року. Згодом, до Інвестиційного договору на придбання квартири № 53/08-1206Е від 12.02.2008 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Правильна компанія» та [PERSON] було укладено Додаткову угоду від 21 січня 2010 року, якої до основного договору були внесені зміни та встановлено термін погашення облігацій з 04.08.2009 року по 23.12.2011 року, плановий термін закінчення будівництва і введення в експлуатацію - 23.11.2011 року, загальна будівельна площа - 115,3 кв.м. плюс приблизно 12 м2 загального тамбуру, а також доповнено п. 3.2 договору (а.с. 28). Крім того, 12 лютого 2008 року між Закритим акціонерним товариством «Юніверсал Секьюрітіз» та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу облігацій № Б-67/08;53/08-1206Е, згідно умов якого [PERSON] придбав повний пакет іменних безпроцентних (цільових) облігацій у розмірі 11 530 шт. номінальною вартістю 255 966,00 грн. та зобов'язався сплатити Закритому акціонерному товариству «Юніверсал Секьюрітіз» вартість повного пакету облігацій, яка складає 691 800,00 грн. без ПДВ (а.с. 29-31). Також, судом встановлено, що 13 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 014/144154/3172/74, відповідно до умов якого останній отримав кредит у розмірі 109 592,00 доларів США, для придбання безпроцентних (цільових) облігацій в розмірі 11530 шт. на купівлю квартири [ADDRESS], емітент ТОВ «Правильна компанія», на строк до 13 лютого 2018 року, з процентною ставкою у розмірі 14,25 % річних на дату укладення (а.с. 11-16). Відповідно до п. 1.1.3 вищевказаного кредитного договору виконання зобов'язань позичальника за цим договором забезпечується заставою: пакет іменних, цільових, безвідсоткових облігацій в розмірі 11530 шт серія Е (UА4000009294), номінальна вартість 255 966,00 грн., ринкова вартість 691 800,00 грн., емітент ТОВ «Правильна компанія»; договором поруки з ТОВ «Правильна компанія», а після отримання позичальником правовстановлюючих документів на квартиру - іпотекою нерухомості, а саме квартирою [ADDRESS]. Крім того, 13 лютого 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] було укладено договір про заставу цінних паперів 014/144154/3172/74/748, за умовами якого [PERSON] на виконання зобов'язань, що випливають з кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року, передав у заставу цінні папери - іменні безпроцентні цільові облігації у кількості 11 530 шт., які були іметовані у без документарній формі ТОВ «Правильна компанія», ціна пакету яких складає 691 800,00 грн. (а.с. 34). Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим до виконання сторонами. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. З пояснень представників сторін судом встановлено, що Банк виконав свої зобов'язання щодо надання позивачу [PERSON] кредитних коштів за договором № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 20108 року. Однак, у серпні 2017 року позивач звернувся до суду з даним позовом, в якому просив визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № 4/144154/3172/74 від 13.02.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, посилаючись на те, що відповідач не виконав переддоговірну роботу, умови кредитного договору є несправедливими та відповідач ввів позивача в оману, що згідно ст. 230 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно положень ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Посилання позивача на те, що відповідач здійснював недобросовісну рекламу щодо побудови житлового комплексу «Новая Победа» шляхом здійснення рекламних публікацій в інтернеті, чим ввів позивача в оману, суд вважає недоведеними належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 76-78 ЦПК України, у зв'язку з чим такі твердження позивача суд до уваги не приймає та відхиляє. При цьому, згідно ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Позивач наполягає на тому, що Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» при укладенні оспорюваного кредитного договору не виконало своїх обов'язків як кредитодавця та не повідомило позивача [PERSON] у письмовій формі про інформацію, що передбачена ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, що діяла на час укладення спірного кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Відповідач, заперечуючи проти позову посилається на те, у п. 15.7 Кредитного договору позичальник підтвердив, що перед укладенням цього договору він був повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту, а отже посилання позивача відповідач вважає безпідставними та такими, що не відповідають дійсності. Дійсно, у пункті 15.7 Кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, зазначено, що позичальник підтверджує, що перед укладенням цього договору він повідомлений в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування в «Райффайзен Банк Аваль» та орієнтовну сукупну вартість кредиту (відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту), що підтверджується ознайомленням позичальника з Умовами кредитування, які є невід'ємною частиною цього Договору, та не має зауважень, претензій щодо наданої інформації. При цьому, з положень вищезазначеного пункту кредитного договору вбачається, що Умови кредитування, з якими начебто ознайомився позивач, є невід'ємною частиною кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Однак, стороною відповідача на підтвердження повідомлення позивача в письмовій формі про всі умови споживчого кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту не надано суду жодного доказу. При цьому, суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Сторона позивача не заперечує, що деякі кредитні умови з переліку, визначеного п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідачем дійсно були повідомлені позивачу, однак позивач наполягає на тому, що ця інформація не була повною, в повному обсязі надана не була та про всі умови кредитування позивач повідомлений не був. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК випадках. Разом з цим, суд з власної ініціативи не може збирати докази, що стосуються предмета спору, що закріплено у ч. 7 ст. 81 ЦПК України. Оспорюваний кредитний договір № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року та інші матеріали справи не містять жодних доказів належного повідомлення відповідачем позивача про наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо), а також переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачем під час розгляду справи не доведено перед судом, що перед укладенням оспорюваного кредитного договору банком було виконано обов'язки, передбачені п. 2 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення позивача в письмовій формі про всі кредитні умови, а також, що відповідачем було дотримано вимоги Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України № 168 від 10.05.2007 року. Таким чином, дослідивши наявні у справі докази суд приходить до висновку що відповідачем було порушено право позивача як споживача, що в силу ст.ст. 203, 215 ЦК України може бути підставою для визнання кредитного договору № 014/144154/3172/74 від 13 лютого 2008 року недійсним. Однак, під час розгляду справи представник відповідача просив суд застосувати у справі позовну давність, у зв'язку з чим у задоволенні позовної заяви відмовити. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Позовна давність згідно ст. 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що визначено частиною 1 статті 261 ЦК України. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться в статтях 252 - 255 ЦК України. Відповідно до положень ст. 254 ЦК України строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, а строк, що визначений місяцями, - у відповідне число останнього місяця строку. З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний кредитний договір був укладений між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] 13 лютого 2008 року, був підписаний позивачем, та певний час виконувався позивачем, що підтверджує на думку суду про обізнаність позивача щодо укладання договору на певних умовах. Однак до суду з даною позовною заявою про визнання кредитного договору недійсним, [PERSON] звернувся лише у серпні 2017 року, тобто більш ніж через дев'ять років з моменту укладення між сторонами оспорюваного договору, тобто після спливу встановленого законом трирічного строку позовної давності. При цьому, поважних причин пропуску позивачем строку позовної давності стороною позивача не наведено, у зв'язку з чим суд вважає, що строк позовної давності пропущений позивачем без зазначення поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, заява відповідача про застосування позовної давності є підставою для відмови позивачу у позові, що виключає можливість судового захисту порушеного права позивача. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до переконливого висновку, що підстави для задоволення позовних вимог відсутні, оскільки сплинув строк позовної давності. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати по справі не підлягають відшкодуванню. На підставі ст.ст. 203, 215, 230, 252-256, 261, 263, 267, 526 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», та

Outcome: dismissed