Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-21 00:00:00

У серпні 2020 року ПАТ «Новомосковський хлібозавод» звернулося до суду із вищеозначеним позовом до [PERSON] , в якому просили: - визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомості частини магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , укладений 17 лютого 2000 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Новомосковський хлібозавод», зареєстрований на товарній біржі «Українська» за №000162. - визнати за Приватним акціонерним товариством «Новомосковський хлібозавод» (код ЄДРПОУ 0038396), право власності на частину магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та складається з: зали, площею 27,1 кв.м., підсобного приміщення площею 12,9 кв.м., туалету площею 0,9 кв.м. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначає, що 17 лютого 2000 року між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Новомосковський хлібозавод», правонаступником якого є ПАТ «Новомосковський хлібозавод», був укладений Договір купівлі-продажу частини магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст. 15 Закону України від 10 грудня 1991р. «Про товарну біржу», договір купівлі-продажу був зареєстрований на товарній біржі «Українська» за №000162, а 21.02.2000 року зареєстрований в КП «Новомосковське МБТІ за реєстраційним номером 24. Однак, згідно ст. 227 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року) договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору згідно ст. 47 ЦК України (в редакції ЦК 1963 року). Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, позивач наполягає на тому, що на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність» набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володів ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу спірного будинку в судовому порядку немає. Позивач, маючи на меті розпорядитися своєю власністю, позбавлений можливості вчинити такі дії, оскільки договір купівлі-продажу укладений без дотримання нотаріальної форми правочину, а тому не може бути прийнятий як правовстановлюючий документ на об`єкт нерухомого майна. На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості, тому ПАТ «Новомосковський хлібозавод» звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 11 серпня 2020 відкрите загальне позовне провадження у справі (а.с.23). В судовому засіданні представник позивача - адвокат Зайченко Д.Г. позов підтримав, в подальшому надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином, причина неявки суду не відома, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, провів заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання також не з`явився, однак його неявка не перешкоджає розгляду справи. На підставі ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи. Суд, дослідивши подані докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, приходить до наступного висновку. Судом по справі встановлено, що 17 лютого 2000 року [PERSON] продала, а Відкрите акціонерне товариство «Новомосковський хлібозавод», придбав частину магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17). З поданої до суду копії технічного паспорту на частину магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] вбачається, що власником вказаного нерухомого майна є позивач по справі (а.с.8-14). В свою чергу, за даними інвентаризаційної справи, витребуваної судом з КП «Новомосковське МБТІ» ДОР» власником частину магазину [NUMBER], площею 40,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , на підставі договору дарування, посвідченого 19.09.2000 року державним нотаріусом Новомосковської районної державної нотаріальної контори Крутько Л.П., зареєстрованого в реєстрі за № 2-2821. Між тим, 21 лютого 2000 року КП «Новомосковське МБТІ» здійснило державну реєстрацію права власності на означене нерухоме майно за ВАТ «Новомосковський хлібозавод», на підставі угоди купівлі-продажу від 17.02.2000 року, зареєстрованого товарною біржею «Українська», про що видане реєстраційне посвідчення, відомості про державну реєстрацію внесені в реєстрову книгу Д ІІ стор 26, реєстраційний номер 24 (а.с. 18). При цьому, як зазначає позивач у своєму позові, недотримання вимог ст.657 ЦК України, щодо нотаріального посвідчення правочину - договору купівлі-продажу нерухомості від 17.02.2000 року, перешкоджає йому у реалізації прав, як власника нерухомого майна, і на теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору позивач позбавлений можливості. До правовідносин, що виникли між сторонами, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. За змістом ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 01 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Таким чином, на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, чинного на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлене судом. За змістом ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоду по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорі даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї зі сторін повинно буди досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, право укладати договори купівлі-продажу і реєструвати їх на товарній біржі передбачено ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10 грудня 1991 року згідно ч. 2 якої - угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Міністерство юстиції України за №17-12-44 від 10 квітня 1998 року роз`яснило, що угоди, укладені на біржі не прирівняні до нотаріально посвідчених, а тільки підлягають подальшому нотаріальному посвідченню. Положеннями ст. 47 ЦК УРСР (в ред. 1963 року) передбачено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч. 2 ст. 48 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу нерухомого майна повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 Кодексу). Договір купівлі-продажу квартири підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 28 квітня 1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд, на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Правила державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб, затверджені наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству № 56 від 13 грудня 1995 року, зареєстровані в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 року за № 31, передбачали підставу для державної реєстрації договорів купівлі-продажу, зареєстрованих біржею. Відповідно до п. 5 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01 липня 2004 року за № 1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Тобто, у період укладання спірного договору купівлі-продажу існував пробіл у чинному законодавстві, тому що, згідно ст. ст. 227, 242 ЦК України (1963 року) договір купівлі-продажу житлових квартир повинен бути нотаріально засвідчений, якщо хоча б одна із сторін є громадянином, а недотримання даної вимоги тягне недійсність договору. Тим часом, у відповідності зі ст. 15 ЗУ «Про товарну біржу», біржі мають право вчиняти угоди з будь-якими видами нерухомості і такі угоди не підлягають наступному нотаріальному посвідченню. За загальним правилом, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом чи договором (ч. 1 ст. 128 ЦК УРСР), а у відповідності до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди по всіх істотних умовах договору. Як вбачається з положень укладеного договору купівлі-продажу нерухомості (а.с.6), сторони за договором - уклали даний договір, здійснили купівлю-продаж належного продавцю на праві власності нерухомого майна. Покупцем усі умови за договором виконані, згідно із пунктом 3 вищевказаного договору відчужувана нерухомість продана останній за 10000 грн., які отримані Продавцем від Покупця до підписання угоди, про що зазначено в самій угоді. Доказів того, що сторони оспорювали укладений договір, згідно до вимог ст. 237 ЦК України, суду не було надано. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу, сплатив за придбане нерухоме майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалась недійсною, ПАТ «Новомосковський хлібозавод», на підставі ст. ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст. 49 ЗУ «Про власність», набув право власності на спірний об`єкт нерухомості і правомірно володіє ним. Передбачених законом підстав для невизнання дійсним неоспореного договору купівлі-продажу нерухомості в судовому порядку немає. У відповідності до ст.392 ЦК України, яку суд вважає за необхідне застосувати до спірних правовідносин, як норму права, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Отже, в судовому засіданні встановлений факт повного виконання спірного договору сторонами, факт неможливості нотаріального посвідчення договору, і за таких обставин, право позивача, як власника майна, має бути визнане в судовому порядку. Аналізуючи викладе, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та має бути задоволений, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вищевказаний об`єкт нерухомості. При цьому суд вважає за необхідне покласти судові витрати на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved