Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-18 00:00:00

У січні 2014 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, у якому просив визнати недійсним, укладений 12.07.2006 р. між ним та АППБ «Аваль» в особі Харківської обласної дирекції банк, правонаступником якого є ПАТ «[PERSON] Аваль» в особі Харківської обласної дирекції договір споживчого кредитування № 014/1800/74/1669. Кредит є споживчим, тобто отриманим з метою задоволення особистих потреб. На кредитні кошти придбано будинок за адресою: м. Харків, пров. Одоєвський, 8. З метою забезпечення виконання прийнятих на себе зобовязань по поверненню кредитних коштів, сплати відсотків та інших платежів, визначених договором, позивач уклав із банком договір іпотеки № 014/1800/74/71669/1 від 12.07.2006 р., предметом якого виступив приватний будинок, розташований за адресою: м. Харків, пров. Одоєвський, 8. Укладений кредитний договір вважає недійсним. Зазначає, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання валюти як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Обмеження щодо термінів і сум надання та одержання кредитів в іноземній валюті законодавством не встановлені, отримання індивідуальної ліцензії є необхідною умовою для правомірності видачі та одержання кредиту незалежно від суми грошових коштів, які надаються банком, та строку їх повернення позичальником. Вказує, що таким чином, для укладення оспорюваного правочину у будь-якої із сторін мала бути індивідуальна ліцензія на здійснення кредитної операції у іноземній валюті, та індивідуальна ліцензія для використання іноземної валюти як засобу платежу за кредитом. Оскільки вказаних ліцензій не було ані у кредитора, ані у позичальника, укладення кредитного договору в іноземній валюті суперечить ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання правочину недійсним. Недійсність основного зобовязання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено ЦК України. Позивач та його представник у судові засідання жодного разу не зявився, у останнє судове засідання надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності його представника. Представник відповідача у останнє судове засідання не з,явилася, у письмових поясненнях проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 12.07.2006 р. між АППБ «Аваль» та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/1800/74/71669, відповідно до умов якого позивач отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 115000 доларів США з терміном користування до 12.07.2022 р. (а.с. 6-8). 12.07.2006 р. також укладено іпотечний договір № 014/1800/74/71669/1, предметом іпотеки є житловий будинок з надвірними будівлями № 8 по пров. Одоєвському в м. Харкові (а.с. 19-22). 18.05.2010 р. між ПАТ «[PERSON] Аваль» (який є правонаступником АППБ «Аваль») та [PERSON] укладено додаткову угоду № 014/1800/74/71669/1 до кредитного договору № 014/1800/71669 від 12.07.2006 р., у якій збільшено термін повернення кредиту до 12.05.2025 р. (а.с. 9-11) та укладено договір про зміни та доповнення № 1 до іпотечного договору № 014/1800/74/71669/1 від 12.07.2006 р. (а.с. 23-25). Відмовляючи у задоволенні позовних вимог [PERSON] суд виходить із того, що згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, наданого в п. 7 Постанови від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1 - 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Із дослідженого у судовому засіданні оспорюваного кредитного договору вбачається, що його зміст у повному обсязі відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору банком дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. В обгрунтування недійсності оспорюваного кредитного договору позивач посилається на відсутність у кредитної установи ліцензії на здійснення валютних операцій, у зв,язку з чим, за його доводами, банк не мав права надавати таку фінансову послугу як надання коштів у позику в іноземній валюті, що випливає, зокрема зі змісту ст. 1054 ЦК України, Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.93 року „Про систему валютного регулювання і валютного контролю. Суд вважає, що доводи позивача, про те, що для надання валютних кредитів та використання валюти на території України як засобу платежу необхідні індивідуальні ліцензії, яких у відповідача не має, не заслуговують на увагу оскільки Декретом Кабінету Міністрів України Про систему валютного регулювання і валютного контролю № 15-93 від 19 лютого 1993 року передбачено, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції щодо надання і одержання кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Однак, чинним законодавством України не встановлено таких обмежень. До того ж суд зазначає, оскільки незмінність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена, то, укладаючи спірний договір про надання кредиту в іноземній валюті, сторони брали на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого валютного курсу не настане, а, виходячи зі змісту статей 1046, 1054 ЦК України, відповідальність за валютні ризики лежить саме на позичальникові. Позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, враховуючи і можливість отримання кредиту в національній валюті. Тому, підстави для визнання кредитного договору недійсним відсутні, як і відсутні підстави для визнання недійсним іпотечного договору. Питання про судові витрати вирішено судом відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed