Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

У серпні 2016 року позивач [PERSON] звернулась до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом, в якому просила розірвати шлюб, укладений між позивачем та відповідачем, зареєстрований 17.08.2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що складено актовий запис №1926. Мотивуючи позовні вимоги, позивач зазначає що упродовж останніх років сімейне життя між сторонами у справі поступово погіршувалось, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Сторони мають різні погляди на подружні відносини, шлюб, сім'ю. Протягом періоду подружнього життя виникали постійні суперечки з приводу місця проживання подружжя, оскільки відповідач наполягав на проживанні у Ірані, або західноєвропейській країні, що не влаштовувало позивача. Позивач вважає збереження сім'ї та примирення з відповідачем неможливим. У судове засідання позивач не з'явилась, надавши заяву про розгляд справи у її відсутність, з якої також вбачається, що проти постановлення заочного рішення у справі, позивач не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, був повідомлений судом належним чином про день та час судового засідання у даній цивільній справі. Про поважність неявки у судове засідання суд не повідомив. На підставі ст.ст. 224-226 ЦПК України, за згодою позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд даної цивільної справи. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. 17 серпня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї, про що складено актовий запис №1926, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серія [NUMBER], виданим повторно 01.07.2009 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї. У період шлюбу у сторін у справі [INFO] року народилась донька - [PERSON] Судом встановлено, що спільне життя сторін у справі не склалось, у зв'язку із тим, що останні мають різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати взаєморозуміння та почуття любові одне до одного. Протягом тривалого часу сторони у справі не підтримують подружніх стосунків, не ведуть спільного господарства. Статтею 56 Сімейного кодексу України визначено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Суд виходить з того, що вжиття заходів щодо збереження сім'ї у даному випадку не може дати позитивного результату, оскільки подальше спільне життя подружжя неможливе та є таким, що суперечило б інтересам сторін у справі, враховуючи обставини, що склалися у даному випадку, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved