Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

У серпні 2016 р. публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (далі по тексту - ПАТ «Укрсоцбанк», позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON], відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 81 302,17 дол. США в гривневому еквіваленті за курсом Національного банку України на день ухвалення рішення. Позов обґрунтований такими обставинами. На підставі кредитного договору від 12.07.2007 № 028/25-281 позивач надав відповідачу кредит в сумі 120 000 дол. США під 13,5% річних на строк по 12.07.2022. За умовами договору відповідач зобов'язався сплачувати проценти та повертати кредит частинами згідно з графіком та достроково повернути кредит, нараховані проценти та можливі штрафні санкції у випадках, визначених пунктами 3.2.3., 4.4., 5.4. договору. Відповідачем не виконуються умови договору - порушуються строки повернення кредиту та сплати процентів. З огляду на невиконання відповідачем зобов'язань протягом більше, ніж 90 календарних днів, відповідно до вимог пунктів 3.3.4-3.3.8. 3.3.10.-3.3.12 кредитного договору строк користування кредитом вважається таким, що сплив, та відповідач зобов'язаний протягом одного робочого дня погасити кредит в повному обсязі, сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції (штраф, пеню). Неналежне виконання відповідачем взятих зобов'язань призвело до виникнення простроченої заборгованості, яка станом на 30.05.2016 становить 81 302,17 дол. США і складається із заборгованості за кредитом в сумі 64 230 дол. США, заборгованості за відсотками в сумі 10 983,46 дол. США, пені за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 3 355,24 дол. США, пені за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 2 733,47 дол. США. [PERSON], не визнаючи первісний позов, пред'явив до ПАТ «Укрсоцбанк» зустрічний позов про визнання недійсними кредитного договору від 12.07.2007 № 028/25-281 та іпотечного договору від 12.07.2007 № 028/15-366. Зустрічний позов та заперечення на вимоги первісного позову обґрунтовані посиланням на такі обставини. При укладенні договору в іноземній валюті було порушено вимоги статті 99 Конституції України, пункт 1 статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», пункт 3.3. статті 3 Закону України «Про платіжні системи та перекази коштів в Україні», частину 1 статті 524 та частину 1 статті 533 ЦК України, які визначають, що єдиною грошовою одиницею України є гривня. Відповідач отримав кредит в іноземній валюті не маючи індивідуальної ліцензії Національного банку України, а тому одразу конвертував кредит у гривню, щоб мати можливість проводити розрахункові операції. Відтак фактично відповідач отримав від позивача кредит в сумі 582 000 грн. Окрім того кредитний договір по суті є договором приєднання, які містить положення про підсудність справ по даному договору виключно третейському суду з зазначенням конкретних суддів, які мали розглядати справи, що суперечить встановленим статтею 3 ЦК України засадам добросовісності і розумності та звужує обсяг цивільних справ відповідача. До того ж при укладанні договору не було дотримано вимоги пункту 3.8. Правил надання банками України інформації споживачеві про умови кредитування та сукупну вартість кредиту щодо попередження споживача про валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором. Під час укладення договору відповідач не міг передбачити значне зростання курсу дол. США відносно гривні та інші обставини, які відбулися на території України, що вплинуло зокрема і на його майновий стан. Оскільки банк здійснює свою діяльність відповідно до вимог чинного законодавства, він зобов'язаний був своєчасно реагувати на зміну стану платоспроможності позичальника, вживати заходів до її відновлення та відповідно до вимог Постанов НБУ № 23 від 25.01.2012 та № 29 від 24.02.2015 формувати резерви для відшкодування можливих втрат за активними операціями в повному обсязі. Між тим вказані обставини взагалі не враховуються позивачем, який бажає покрити всі ризики виключно за рахунок позичальника, що свідчить про наявність в його діях ознак нечесної підприємницької практики і свідчить про порушення вимог частини 6 статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Впродовж строку виконання умов кредитного договору відповідач сплатив позивачу 152 892 дол. США, що перевищує суму отриманого ним кредиту, а тому за діючою практикою позивач має можливість частково списати заборгованість відповідача за рахунок страхового резерву. Переговори між сторонами з цього приводу проводилися, але банк не відреагував на спробу позивача вирішити це питання у досудовому порядку не погодившись з пропозицією внести до проектів відповідні зміни. Окрім того з урахуванням вищенаведеного наявні підстави для застосування положень статті 617 ЦК України про звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, оскільки це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили - окупації частини території України. Позивач подав заяву про застосування позовної давності та заперечення по суті зустрічного позову, у яких послався на безпідставність і необґрунтованість вимог про визнання договорів недійсними. Аргументи позивача в цій частині зводяться до того, що наявність у позивача Генеральної ліцензії Національного банку України надає йому право на здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті, а доводи відповідача про необхідність одержання індивідуальної ліцензії не ґрунтуються на нормах законодавства. Відповідач на обґрунтування заперечень проти заяви позивача про застосування позовної давності послався на те, що вимоги зустрічного позову стосуються виконання умов договору, а відтак строки позовної давності не сплили. 09.09.2016 суд постановив ухвалу про відкриття провадження у справі та призначення справи до судового розгляду на 01.11.2016. 01.11.2016 суд відклав розгляд справи у зв'язку з неявкою відповідача. 23.11.2016 відповідач подав письмові заперечення на позов. 29.11.2016 суд відклав розгляд справи у зв'язку з неявкою сторін. 13.01.2017 відповідач пред'явив зустрічний позов. 18.01.2017 суд відклав розгляд справи за клопотанням відповідача. 16.03.2017 суд відклав розгляд справи за клопотанням відповідача. 01.06.2017 суд відклав розгляд справи за клопотанням відповідача. 01.08.2017 від позивача надійшла заява про застосування строку позовної давності. 02.08.2017 відповідач подав клопотання про залучення письмових доказів на підтвердження здійснення сторонами процедури врегулювання спору в позасудовому порядку та укладення мирової угоди. 02.08.2017 суд постановив ухвалу (протокольну) про витребування від позивача письмових доказів та відклав розгляд справи . 23.08.2017 від позивача надійшли письмові докази та заперечення на зустрічний позов. 25.09.2017 суд відклав розгляд справи за клопотанням відповідача. 10.10.2017 відповідач подав висновок експертного дослідження за результатами проведення експертного економічного дослідження оспорюваного кредитного договору, суд розпочав розгляд справи по суті та оголосив перерву. 04.12.2017 суд продовжив перерву за клопотанням відповідача та у зв'язку з неявкою представника позивача. 07.02.2018 позивач надав письмові пояснення на висновок експертного дослідження, суд продовжив розгляд справи та оголосив перерву у зв'язку з викликом експерта. 20.03.2018 суд заслухав експерта та оголосив перерву для підготовки до судових дебатів. Заслухавши учасників справи, дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив такі обставини. 12.07.2007 Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк» (кредитор), та [PERSON] (позичальник) уклали договір про надання невідновлювальної кредитної лінії № 028/25-281, предметом якого є надання кредитором позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в розмірі 120 000 дол. США зі строком кредитування до 12.07.2022 (т. 1 а.с. 9-11). Згідно з умовами, визначеними у пункті 1.1.1. договору, за користування кредитними коштами позичальник сплачує банку проценти за процентною ставкою в розмірі 13,50% річних. Сторони договору погодили, що погашення кредиту і сплата нарахованих процентів буде здійснюватися позичальником починаючи з серпня 2008 р. щомісячно, до 10 числа кожного місяця, рівними частинами - по 715 дол. США (пункт 1.1.2. договору). На забезпечення виконання позичальником зобов'язань, узятих за вищевказаним кредитним договором, [PERSON] передав Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» в іпотеку належні йому на праві власності жилий будинок за адресою: м. Київ, м/р Бортничі, пров. Березневий, буд. 17, та земельну ділянку за вищевказаною адресою, про що між сторонами було укладено іпотечний договір від 12.07.2007 № 028/15-366, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Онищенко В.С. (т. 1 а.с. 67-68). [PERSON] заявив вимоги про визнання кредитного та іпотечного договорів недійсними з підстав невідповідності їх вимогам закону. Водночас ПАТ «Укрсоцбанк» заявлено вимогу про застосування позовної давності, сплив якої відповідно до частини 4 статті 267 ЦК України є самостійною підставою для відмови у позові. Даючи оцінку доводам позивача про сплив позовної давності та аргументам відповідача про те, що позовна давність не сплила, суд виходить з такого. За приписом статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України). Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов'язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з об'єктивною можливістю цієї особи знати про ці обставини. Можливість знати про порушення своїх прав випливає із загальних засад захисту цивільних прав та інтересів (статті 15, 16, 20 ЦК України), за якими особа, маючи право на захист, здійснює його на власний розсуд у передбачений законом спосіб, що створює в неї можливість знати про посягання на права. Частина 5 статті 261 ЦК України визначає початок перебігу позовної давності у зобов'язаннях з визначеним або невизначеним строком виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. З наведеного вбачається, що положення частини 5 статті 261 ЦК України застосовуються до вимог про зобов'язання сторін (щодо виконання правочину), а не до вимог про недійсність правочину. Такий правовий висновок зробив Верховний Суд України при перегляді судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 ЦПК України (в редакції Закону № 1618-IV від 18.03.2004), - неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (постанова від 03.02.2016 у справі № 6-75цс15). За правилом, встановленим статтею 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Судом встановлено, що договору про збільшення тривалості позовної давності сторони не укладали. Відтак з огляду на те, що оспорювані договори були укладені сторонами 12.07.2007, суд вважає, що початковим моментом перебігу позовної давності у цьому спорі є 12.07.2007. Позивач звернувся до суду з даним позовом через більш ніж через 9 років від моменту виникнення права на позов, тобто з пропуском позовної давності. Відповідач, вважаючи, що строк позовної давності не сплив, на жодні поважні причини пропуску позовної давності не послався, і доказів на підтвердження існування таких обставин не надав. Зважаючи на викладене, суд вбачає підстави для відмови у зустрічному позові за спливом позовної давності без надання оцінки доводам цього позову по суті позовних вимог. Вирішуючи вимоги первісного позову, суд виходить з того, що на підставі договору про надання невідновлювальної кредитної лінії між кредитодавцем ПАТ «Укрсоцбанк» та позичальником [PERSON] виникли кредитні відносини. Судом встановлено, що впродовж періоду часу з 12.07.2007 по 01.11.2007 позивач сімома траншами згідно заяв відповідача надав йому кредит у загальному розмірі 120 000 дол. США, що підтверджується виписками по особовому рахунку позичальника, заявами на видачу готівки та складеним на замовлення відповідача висновком експертного дослідження за результатами проведення експертного економічного дослідження № 8898 від 02.10.2017 (т. 1 а.с. 12, 156, 157, 158, 159, 160; т. 2 а.с. 8-56). Та обставина, що отримані відповідачем кредитні кошти були одразу проконвертовані в національну валюту України, не дає підстав вважати, що кредит надавався у гривні, оскільки у кредитному договорі та заявах відповідача про надання кредиту (т. 1 а.с. 170-171, 172-173, 174-182) чітко зазначено, що валютою кредиту є долар США, а з огляду на відсутність у відповідача індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу переведення кредитних коштів у гривню відповідає вимогам частини 1 статті 524, частини 3 статті 533 ЦК України і Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до положень статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина 1 статті 626 ЦК України). Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. За приписом частини 2 статті 1050 ЦК України прострочення позичальником повернення чергової частини позики (кредиту) кореспондує праву позикодавця (кредитодавця) вимагати дострокового повернення частини позики (кредиту), що залишилася, та сплати процентів. Відповідно до пункту 4.4. кредитного договору у разі невиконання позичальником зобов'язань за пунктами 3.3.2-3.3.4., 3.3.10.-3.3.12 договору протягом більше 90 календарних днів, термін надання кредиту вважається таким, що закінчився, та відповідно позичальник зобов'язаний погасити кредит та сплатити проценти за фактичний час використання кредиту та нараховані штрафні санкції. За прострочення позичальником строків сплати процентів та повернення кредиту договором передбачена сплата пені в розмірі 1% від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у цей період (пункт 4.2. договору). Як встановив суд, впродовж 2007-2014 рр. відповідач в цілому виконував свої зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті процентів, однак з лютого 2015 р. будь-які сплати за кредитним договором він взагалі припинив. Загальна сума сплачених відповідачем на користь позивача за вказаний період грошових коштів, зарахованих на погашення основної суми боргу, процентів та комісій, становить 154 071,99 дол. США. Згідно з наданим позивачем розрахунком загальний розмір заборгованості відповідача станом на 30.05.2016 становить 81 302,17 дол. США, що включає заборгованість за кредитом в сумі 64 230 дол. США, заборгованість за відсотками в сумі 10 983,46 дол. США, пеню за несвоєчасне повернення кредиту в сумі 3 355,24 дол. США та пеню за несвоєчасне повернення відсотків в сумі 2 733,47 дол. США (т. 1 а.с. 5-8). Вказаний розрахунок, який містить детальний розрахунок заборгованості як по тілу кредиту, так і по процентах, узгоджується з відомостями з виписок по рахунках, що відкривалися для обслуговування кредитного договору, і не суперечить висновку експертизи, жодних доказів на його спростування відповідачем не надано, а тому суд покладає його в обґрунтування рішення як об'єктивний доказ, що підтверджує розмір заборгованості відповідача за договором про надання невідновлювальної кредитної лінії. Станом на день ухвалення рішення (14.05.2018) офіційний курс долара США до гривні становить 2619,80 грн. за 100 дол. США, а відтак загальний розмір заборгованості відповідача в національній валюті України на вказану дату складає 2 129 954,25 грн. Відповідно до вимог частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а тому доводи відповідача щодо обстановки в Україні, погіршення внаслідок цього його фінансового становища і наявність підстав для звільнення його від відповідальності за порушення грошового зобов'язання, суд вважає необґрунтованими. За правилами цивільного законодавства особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд, і не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї (частина 1 статті 12, частина 2 статті 14 ЦК України). Жодних законодавчих норм, які б зобов'язували банки здійснювати списання заборгованості позичальників за кредитними договорами, на цей час в Україні не прийнято. Відтак аргументи відповідача про наявність у позивача можливості взяти частину валютних ризиків на себе та частково списати борг, не можуть бути прийняті до уваги як підстава для відмови у позові. До того ж суд неодноразово відкладав розгляд справи за клопотаннями відповідача, надаючи можливість сторонам вирішити спір у позасудовому порядку, однак спір так і не був вирішений. Отже зважаючи на встановлені обставини та вищенаведені положення закону вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» суд вважає обґрунтованими і доведеними та задовольняє їх в повному обсязі. Враховуючи, що рішення ухвалюється на користь позивача, суд відповідно до вимог статті 141 ЦПК України покладає на відповідача сплачений позивачем судовий збір в сумі 30 654,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved