Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

У січні 2020 року [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] в особі законного представника [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивач вказує, що є власником квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані відповідачі. [PERSON] є колишньою дружиною позивача. Посилаючись на те, що відповідачі не проживають за місцем реєстрації більше шести місяців, а на позивача ліг тягар утримання нерухомого майна, позивач просить позов задовольнити та визнати відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Ухвалою суду від 27.01.2020 відкрито провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання на 02.03.2020 з викликом сторін. Ухвалою підготовчого судового засідання від 02.03.2020, занесену до протоколу судового засідання, розгляд справи призначено по суті на 02.03.2020. В судовому засіданні позивач позов підтримав, з викладених підстав. Вважає вказане майно спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Вказав, що дружина та її дитина тривалий час не проживають в спірній підставі, а відтак є всі підстави для задоволення позову. Відповідач проти задоволення позову заперечувала, пославшись на його недоведеність та необґрунтованість. Вказала, що квартира [ADDRESS] придбана у шлюбі з позивачем та є спільною сумісною власністю подружжя, про вказані обставини не заперечував позивач. Разом з тим, оскільки між сторонами не досягнуто добровільної згоди про поділ квартири, а відповідач створює штучні перешкоди у користування майном, просить відмовити у задоволенні позову. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності серія САЕ № 240317 від 31.01.2011. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 29.11.2016 шлюб, зареєстрований 20 жовтня 2007 року Лівобережним відділом реєстрації актів шлюбів м. Києва з Державним Центром розвитку сім`ї, актовий запис №2285, між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. Як пояснили сторони в судовому засіданні квартира [ADDRESS] набута ними у шлюбі та є спільною сумісною власністю. Звертаючись до суду з заявленим позовом позивач просить визнати відповідача та її малолітню доньку від другого шлюбі такими, що втратили право користування житлом. Разом з тим, позивач не навів будь-яких переконливих доказів наявності перешкод у користуванні спірною квартирою та порушення його прав у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача та дітей у спірній квартирі, що є визначальним для захисту права на підставі статті 391 ЦК України. При цьому судом враховано, що позивач у передбаченому законом порядку набула право на користування жилим приміщенням, отже, за нею зберігається право на користування житлом, а також право володіння та розпорядження житлом, адже спірна квартира, є спільним сумісним майном, про що не заперечував позивач. Суд вважає важливими доводи відповідача про те, що не проживання разом із спільною з позивачем дитиною у спірній квартирі зумовлено, зокрема, вчиненням зі сторони позивача дій щодо створення незручних умов проживання для відповідача та дитини, вчиненням сварок та скандалів, спроби здачі спірної квартири в оренду іншим людям. Відповідач вказує, що зазначені дії створювали неприйнятну атмосферу для сина та впливали на його психологічний розвиток, що стало підставою для залишення квартири на певний час. Вказані обставини встановлено висновком від 09.12.2016 Дарницького управління поліції у ГУ НП в м. Києві. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. Згідно ч. 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає (частина друга статті 3 СК України). Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником. Вимога про визнання малолітньої [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є незаконною, безпідставною, необґрунтованою, оскільки малолітня не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у Спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення її права користування цим житлом. Матеріалами справи не підтверджується відсутність у дитини права проживання та користування зазначеною Спірною квартирою. Вказані обставини узгоджуються з постановою Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 24.10.2018 у справі № 490/12384/16-ц. Відповідно до ст. 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до житлового приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Таким чином, у разі встановлення судом факту лише тимчасової відсутності наймача за місцем мешкання, строк якого не перевищує шести місяців, підстав для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщення немає. Під тимчасовою відсутністю розуміються такі випадки, коли особа протягом певного часу не проживає в жилому приміщенні, але інтересу щодо користування ним не втрачає в силу закону. Тимчасова відсутність повинна нести безперервний характер. Якщо особа повертається на місце проживання, вважається, що переривається і строк тимчасової відсутності. Разом з тим, обставиною, яка перериває шестимісячний строк, не може вважатися епізодичні появи особи не з метою постійного проживання, а з метою лише утримати за собою житло. Законодавство не містить переліку підстав, які вважаються поважними причинами відсутності за місцем мешкання понад шість місяців, і за наявністю яких особа не може бути визнана такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Поважність причин відсутності особи за місцем мешкання, визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. При цьому, встановлення причин відсутності понад встановленні законом строки має відбуватися тільки після встановлення факту відсутності відповідача в зазначені строки. Відносно доказів, які можуть бути прийняті судом на підтвердження факту не проживання особи за місцем мешкання протягом певного часу, слід виходити з загальних положень глави 5 ЦПК України. Суд зазначає про те, що матеріали справи не містять доказів, що підтверджує викладені позові факти, відповідачем в ході розгляду справи звернуто увагу та те, що вона та її донька на законних підставах зареєстровані у спірній квартирі, та ніколи не втрачали до неї інтересу, більш того як визнали сторони в судовому засіданні спірне майно набуте у шлюбі та є спільною сумісною власністю, а тому доводи відповідача про те, що позбавлення його конституційного права на житло, суд вважає ґрунтовним та прийнятним. Окремо слід звернути увагу на те, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла, та стороною позивача не доведено суду будь-яких доказів необхідності визнання відповідача, таким що втратив право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. При цьому, у відповідності з наведеною нормою та п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 р. за №2 «Про деякі питання, що виникли з практики застосування судами Житлового кодексу України», наймач або член його сім`ї втрачає право користування жилим приміщенням якщо він вибув на інше постійне місце проживання. Доказами вибуття можуть бути будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення іншого договору на невизначений строк, тощо) Відповідно до статті 72 Житлового кодексу Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ст.2 ЦПК України) Відповідно до вимог ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. ( ст. 89 ЦПК України) Отже, встановивши, що відповідач разом з дітьми вимушено залишила житло з підстав наявності конфліктів з позивачем та неможливість подальшого проживання однією сім`єю, суд не приймає до уваги надані позивачем акти про не проживання особи за місцем реєстрації, оскільки останні не спростовують наявність конфліктів між колишнім подружжям. При цьому судом враховано, що спірна квартира набута у шлюбі та як визнали сторони в судовому засіданні є спільною сумісною власністю колишнього подружжя. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставини, суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні всіх обставин справи та наданих в їх обґрунтування доказів,

Outcome: dismissed