Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

У січні 2013 року позивачка звернулась до суду з позовом, в якому просила встановити факт її спільного проживання однією сім'єю з [PERSON] в період з 1999 року; визнати спільною сумісною власністю сторін по справі домоволодіння загальною площею 190,8 кв.м., житловою площею 69,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; визнати за нею та відповідачем право приватної власності на 12 частину вищевказаного домоволодіння кожному та стягнути з відповідача на її користь суму сплаченого судового збору. У подальшому 03.07.2013 року позивачка змінила свої позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю, просивши встановити факт спільного проживання з відповідачем однією сім'єю, починаючи з 01 листопада 1999 року по 02 січня 2008 року. В обґрунтування вимог позову зазначає, що 12.06.1993 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, в якому сторони перебували до 14.10.1996 року. У 1999 році сторони знову почали проживати однією сім'єю, а 03.01.2008 року повторно зареєстрували шлюб, але в зв'язку з тим, що спільне життя знову не склалося, шлюб 19.09.2011 року було розірвано. Від спільного життя сторони мають двох дітей: сина - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO]. Наявність спільного сумісного майна подружжя позивач мотивує тим, що за час спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ними була придбана земельна ділянка, а в подальшому, протягом 2004 -2011 року сторони за спільні кошти, спільними зусиллями на вищевказаній земельній ділянці побудували житловий будинок, здійснили благоустрій території та почали в ньому проживати разом з дітьми з 2006 року, ще під час проведення будівельних робіт. Крім того, позивач зазначив, що основну суму сімейного доходу отримувала саме вона, як фізична особа -підприємець. Основна частина зароблених нею коштів була спрямована на придбання земельної ділянки та на будівництво спірного домоволодіння. В свою чергу відповідач, не мав високого доходу, офіційно працевлаштований не був, а тому його твердження про самостійне будівництво будинку, на думку позивача є безпідставним та надуманим. Представник позивача в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач вимоги позову не визнав, просив суд відмовити в їх задоволенні, пояснивши, що з позивачем вони постійно не проживали, оскільки їх сімейне життя не склалось, а час їх спільного проживання тривав по 2-3 місяці, а потім вони знову проживали окремо. До купівлі земельної ділянки та будівництва житлового будинку позивач, зі слів відповідача, не має жодного відношення, оскільки земельну ділянку він придбав, а будинок побудував за власні кошти поза шлюбом з позивачем, тобто у період з 2003 по 2006 рік. Відповідач наголошував на своєму бажанні зареєструвати 12 частину спільного домоволодіння за меншим сином. Крім того, відповідач, в обґрунтування своїх заперечень зазначає, що 20.09.1998 року перебував в зареєстрованому шлюбі з громадянкою Росії - [PERSON], а в період з травня 2004 року по вересень 2006 року проживав однією сім'єю з [PERSON], що стверджується рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 13.12.2012 року. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу положень ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, в тому числі факти проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, а також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. У відповідності до положень ч. 2 ст. 3 Сімейного кодексу України (надалі - СК України) сім'ю складають особи, які пильно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення ст. 8 цього Кодексу. У відповідності до вимог п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» ( надалі - ППВСУ) при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно врахувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Судом достовірно встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі в період з 12.06.1993 року по 14.0.1996 року, який рішенням Деражнянського районного суду Хмельницької області від 12.10.1996 року було розірвано ( а.с.11) та в період з 03.01.2008 року по 19.09.2011 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER], виданим 03.01.2008 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деражнянського районного управління юстиції та рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області про розірвання шлюбу від 19.09.2011 року (а.с.13-14). Згідно свідоцтв про народження, сторони по справі мають двох спільних дітей: сина - [PERSON], [INFO] та сина - [PERSON], [INFO] (а.с.9-10). Зі змісту договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу встановлено, що відповідач 04.06.2003 року придбав у [PERSON] земельну ділянку площею 0,143 га, цільове призначення - для будівництва, обслуговування житлового будинку, що знаходиться на території с. Залізне, Васильківського району, Київської області, тобто в період фактичних шлюбних відносин сторін ( а.с.15). На підставі рішення 7 сесії 24 скликання Крушинської сільської ради від 19.06.2003 року № 11 відповідачу21.07.2003 року було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р3 № 278159-36072, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності за № 2035 ( а.с.16). З пояснень сторін та доданих ними документів, а саме: технічного паспорта на домоволодіння від 20.09.2007 року, заяв на здійснення платежів, касового ордеру, договору на виготовлення та установку вікон від 17.02.2006 року; договору підряду № 10/05 від 10.05.2003 року; договору підряду № 15/11-2004 від 15.11.2004 року; актів здачі-прийняття виконаних робіт до договорів підряду; акту-рахунку вартості витрат на будівництва дворового газопроводу; договору підряду на виконання будівельних робіт № 06/302 від 12.01.2006 року встановлено, що будівництво спірного будинку велось в період з 2003 по 2006 рік ( а.с.19-24, 62-86). 14.03.2011 року Крушинською сільською радою Васильківського району Київської області на ім'я відповідача було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, у відповідності до якого останній є власником домоволодіння розташованого за адресою: [ADDRESS] ( а.с.17). У відповідності до виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, серії [NUMBER], позивач - [PERSON] є фізичною особою-підприємцем ( а.с.25). Факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] в період з 01 листопада 1999 року по 02 січня 2008 року підтвердили допитані в судовому засіданні свідки. Зокрема, допитана в якості свідка [PERSON] показала, що відповідач жив з позивачем в період з 1993 року по 2011 рік, крім того часу поки відбував покарання в місцях позбавлення волі. Також свідок вказала, що позивач та відповідач проживали в Києві, хоч і переїздили з квартири на квартиру, проте ночували в одній кімнаті, разом харчувалися те вели спільне господарство. За твердженням свідка, сторони спору разом будували спірний будинок та облаштовували повір'я будинку, і свідок також приймала участь у роботах, які велися спільно сторонами спору. Свідок зазначила, що відповідач постійно просив гроші на будівництво будинку, і позивач гроші надавала. В свою чергу, свідок [PERSON] суду показав, що сторони спору жили разом, кожні вихідні вся сім'я приїздили на ділянку для виконання робіт по будівництву спірного будинку. При цьому, твердження відповідача про його проживання однією сім'єю з [PERSON] не беруться судом до уваги, з підстав скасування рішення суду від 13.12.2012 року про встанолення факту їх проживання без реєстрації шлюбу (а.с.122-124) Оцінюючи зібрані по справі докази, що узгоджуються між собою, беручи до уваги покази свідків, суд вважає доведеним факт того, що [PERSON] та [PERSON] в період з 01 листопада 1999 року по 02 січня 2008 року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу. У відповідності до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання,ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані ч внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Згідно положень ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно положень ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Враховуючи, що спірне нерухоме майно було набуте сторонами по справі в період їх спільного проживання без реєстрації шлюбу (в період з 01 листопада 1999 року по 02 січня 2008 року) та в шлюбі, за рахунок їх спільної праці та коштів, суд вважає за необхідне визнати домоволодіння загальною площею 190,8 кв.м., жилою площею 69,2 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] та з урахуванням рівності часток (ч. 1 ст. 70 СК України) визнати за позивачем та відповідачем право власності на 12 частку спірного домоволодіння (кожному). На підставі ст. 88 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача сплачений ним та документально підтверджений судовий збір розмірі 1612,20 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved