Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-01 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання договору, усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивує тим, що 28 січня 2009 року між його матір»ю [PERSON] та відповідачем був укладений договір найму квартири [ADDRESS]. Зазначив, що [INFO] року його мати померла, після її смерті право власності на квартиру [ADDRESS] перейшло до нього згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12 травня 2011 року. Вказав, що він неодноразово звертався до відповідача з приводу звільнення ним квартири, однак останній на дані звернення не реагував, не допускає до квартири представника для перевірки стану збереження квартири та повідомив, що змінив замки. У позовній заяві позивач зазначав, що він 30 червня 2015 року, 16 серпня 2015 року та 26 серпня 2015 року направляв на адресу [PERSON] повідомлення про розірвання договору найму, оскільки він має намір проживати у спірній квартирі, так як не має іншого житла. Уточнивши позовні вимоги, посилаючись на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором найму житла не виконує, не сплачує орендну плату, починаючи з лютого 2015 року, перешкоджає укладенню договорів з постачальниками послуг, відмовляється надати представнику позивача доступ до квартири, при цьому змінив без попередження власника квартири замки, позивач просив розірвати догорів найму квартири від 28 січня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], стягнути з [PERSON] на свою користь кошти у розмірі 3 900 грн. з урахуванням індексу інфляції та 3% річних, визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS], усунути перешкоди [PERSON] у користуванні та розпорядженні кватирою шляхом виселення [PERSON], зняти відповідача з реєстраційного обліку за спірною адресою. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з тих же підстав просив їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини поважності неявки, суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 та ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Заочний розгляд справи відбувається за відсутності відповідача з дотриманням вимог, встановлених законом, на підставі ухвали про заочний розгляд справи. Суд, вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 28 січня 2009 року між [PERSON] - матір»ю позивача та [PERSON] було укладено договір найму квартири (а.с. 7). [INFO] року [PERSON] померла ( а.с. 10). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого державним нотаріусом Дев»ятої Київської державної нотаріальної контори від 12.05.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4-969, спадкоємцем майна [PERSON], а саме: квартири [ADDRESS] став [PERSON] (а.с. 99-100). Як на підставу своїх вимог позивач посилається на те, що відповідач взяті на себе зобов'язання за договором найму житла не виконує, не сплачує орендну плату, починаючи з лютого 2015 року, перешкоджає укладенню договорів з постачальниками послуг, відмовляється надати представнику позивача доступ до квартири, при цьому змінив без попередження власника квартири замки. Крім того, вказав, що він має намір проживати у спірній квартирі, так як не має іншого житла. Відповідно до ч. 1 ст. 810 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Частиною 1 статті ст. 815 ЦК України передбачено, що наймач зобов»язаний використовувати житло лише для проживання у ньому, забезпечувати збереження житла та підтримувати його в належному стані. Згідно п. 1 Договору найму квартири, наймодавець передає, а наймач приймає в тимчасове платне користування квартиру [ADDRESS]. Пунктом 4 договору передбачено, що наймодавець має право в присутності наймача перевіряти стан збереження квартири. Підпунктом 4 пункту 5 визначено, що наймач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі вносити плату за користування житлом, плату за житлово-комунальні послуги, за електроенергію, за телекомунікаційні послуги, і за надання послуг кабельного телебачення. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 820 Цивільного кодексу України, розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Згідно п. 7 Договору за користування житлом наймач вносить щомісячну плату в розмірі 300 грн. У судовому засіданні представник позивача вказав, що відповідач з лютого 2015 року не сплачує орендну плату, чим не виконує умови договору, а тому суд приходить до висновку про необхідність стягнення орендної плати з відповідача на користь позивача за період з лютого 2015 року по березень 2016 року у розмірі 3 900 грн. Пунктом 10 договору найму квартири передбачено, що договір найму може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім»ї. Наймодавець повинен повідомити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за 2 місяці. Як вбачається з матеріалів справи, 30 червня 2015 року, 26 серпня 2015 року позивачем направлялися на адресу орендованого місця проживання орендаря [PERSON] повідомлення про розірвання договору найму, оскільки [PERSON] має намір проживати у спірній квартирі, так як не має іншого житла ( а.с. 12-17). Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 825 Цивільного кодексу України, договір найму житла може бути розірваний за рішенням суду на вимогу наймодавця у разі не внесення наймачем плати за житло за шість місяців, якщо договором не встановлений більш тривалий строк, а при короткостроковому наймі - понад два рази. Поняття короткострокового найму визначено положенням ч. 2 ст. 821 Цивільного кодексу України, відповідно до якої договір найму житла, укладений на строк до одного року, є короткостроковим. Згідно ч. 3 ст. 825 Цивільного кодексу України, договір найму частини будинку, квартири, кімнати (частини кімнати) може бути розірваний на вимогу наймодавця у разі необхідності використання житла для проживання самого наймодавця та членів його сім'ї. Наймодавець повинен попередити наймача про розірвання договору не пізніше ніж за два місяці. Наявність спеціальних правил статті 825 Цивільного кодексу України про розірвання договору найму житла не виключає застосування до договору найму житла загальних правил статті 651 Цивільного кодексу України. Згідно положень статті 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. У разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду, без надання їм іншого житла (стаття 826 Цивільного кодексу України). Таким чином, розірвання договору найму житла призводить до припинення права користування житлом і виникнення обов'язку звільнити помешкання. Наслідком розірвання договору майна є виселення наймача. Аналізуючи укладений договір найму квартири та наявні у справі докази, приймаючи до уваги пояснення представника позивача, ураховуючи положення цивільного законодавства, що діє на час виникнення спірних правовідносин, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача про розірвання спірного Договору найму квартири від 28 січня 2009 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], з підстав порушення відповідачем умов договору в частині не внесення щомісячної оплати за користування житлом, яку відповідач припинив за півроку до часу звернення позивача з даним позовом до суду, також враховує факт спливу двомісячного строку з дня письмового попередження позивачем відповідача про дострокове розірвання договору оренди квартири, яке пов'язане із необхідністю використання житла для проживання [PERSON] Крім того, ураховуючи наявність законних підстав для розірвання спірного Договору найму квартири, суд визнає обґрунтованими вимоги позивача про виселення відповідача із орендованої ним квартири, - оскільки наслідком розірвання договору найму житла є припинення права користування житлом з боку орендаря та виникнення обов'язку останнього щодо звільнення орендованого помешкання. Крім того, як зазначив представник позивача у судовому засіданні проживання відповідача у даній квартирі, порушує права позивача на користування та розпорядження квартирою. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України вказано, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 406 ЦК України право користування чужим майном припиняється у разі припинення обставин, які були підставою для встановлення такого права. Враховуючи, що строк дії договору, на який відповідача було зареєстровано у квартирі скінчився, а відтак позивач підставно ініціює питання про визнання [PERSON] таким, що втратив право користуватися квартирою. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора повинен сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір проценті не встановлено договором або законом. Пунктом 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17 грудня 2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» судам роз'яснено, що грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору. Положенням ч. 3 ст. 510 ЦК України визначено, що якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права, і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому боржник зобов'язаний вчинити на користь кредитора певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникає з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 5 вищезазначеної статті визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. З огляду на зобов'язання, які виникли між сторонами вбачається, що вони є не грошовими. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав застосовування ст. 625 ЦК України до даних правовідносин, а тому і про відмову у задоволенні позову в частині стягнення 3% річних та інфляційних витрат. Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога позивача про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки така вимога може бути предметом судового розгляду лише в разі відмови відповідних органів зняти [PERSON] з реєстрації на підставі даного рішення відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місяця проживання». Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Відповідач не скористався своїм правом надати заперечення проти заявлених позовних вимог [PERSON] На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати по оплаті судового збору в розмірі 487 грн. 20 коп.. На підставі викладеного та

Outcome: partial