Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-18 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON], яку уточнив 20 квітня 2018 року, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість відповідно до розписки від 11 квітня 2016 року в розмірі 2\~300,00 доларів США з наступним переведенням вказаної суми в гривневий еквівалент за офіційним курсом НБУ на момент ухвалення рішення суду та три відсотки річних за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року у розмірі 1\~886,00 грн., а також сплачену суму судового збору. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 11 квітня 2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір позики. На підтвердження передачі грошей за цим договором позики відповідачем власноруч була написана розписка, згідно якої відповідач зобовязався до 12 липня 2016 року повернути позивачу 2\~300,00 доларів США (за офіційним курсом НБУ на момент звернення до суду 2\~300,00 доларів США складає 59\~455 грн.). Після настання строку виконання зобовязання відповідач почав ухилятись від повернення боргу, уникати дзвінків позивача. Зазначив, що на час укладення даного договору поруки відповідач був чоловіком доньки позивача, а на даний час шлюб між відповідачем та донькою позивача розірваний. Відповідач не повернув борг, чим не виконав взяті на себе зобовязання за борговою розпискою, у звязку з чим позивач був вимушений звернутись до суду за захистом своїх прав. При цьому, просив також стягнути з відповідача на користь позивача 3 відсотки річних від простроченої суми боргу за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року, у розмірі 1886,00 грн. У звязку з викладеним позивач звернувся до суду з даним позовом. 25 квітня 2018 року представник відповідача [PERSON] [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнає та не погоджується з обставинами, викладеними у позовній заяві з огляду на наступне. [PERSON] є рідним батьком колишньої дружини відповідача [PERSON], і декілька років вони проживали однією сімєю за адресою позивача: в [ADDRESS]. Під час спільного проживання між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки. В ході конфлікту, [PERSON] відібрав у [PERSON] ключи та документи на два автомобіля: Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], та Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER]. З метою припинення конфлікту та уникнення агресивної поведінки позивача, відповідач надав на імя позивача нотаріальну довіреність від 17 березня 2016 року на право розпоряджатися автомобілем марки Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER]. Того ж дня відповідач виїхав з квартири позивача, подружні стосунки з дружиною припинив. 11 квітня 2016 року [PERSON] почав вимагати від [PERSON] розписку на суму 2\~300,00 доларів США, в якості гарантії, що відповідач не буде вимагати від позивача повернення вищевказаних автомобілів, які залишились у позивача в результаті погроз і шантажу, та погрожуючи тим, що у разі не написання такої розписки позивач зробить так, що відповідач не зможе бучитись з сином [PERSON]. Сприймаючи погрози та шантаж реально, [PERSON] був змушений написати дану розписку від 11.04.2016 року. Під час складання розписки, [PERSON] вимагав зазначити про те, що [PERSON] не має матеріальних претензії стосовно зазначених машин, так як мета даної розписки була саме в тому, щоб залишити машини собі, зокрема Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER]. Зазначив, що саме при таких обставинах була складена спірна розписка, і вона не має жодного відношення до будь-якого договору позики, або інших правочинів. Жодних грошових коштів [PERSON] не отримував. Позивач продовжував вимагати від відповідача грошові кошти, зокрема 08.08.2016 року. За даним фактом, [PERSON] разом зі своєю мамою звернувся до Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з відповідною заявою про скоєння кримінального правопорушення, яка була прийнята та зареєстрована в ЖЄО № 16313. Неприязні стосунки [PERSON] та [PERSON], які були на той час, виключають будь-яку можливість того, що один би дав будь-які гроші, а інший би їх взяв. [PERSON] не отримував від [PERSON] жодних грошових коштів, не кажучи про будь-які договори позики. Спірна розписка не містить жодного свідчення про передачу грошових коштів. Дана розписка може свідчити про будь-які інші правочини, але не про позику. Зі змісту спірної розписки, та з тих термінів, понять та слів - неможливо встановити, що це є договором позики, так як не використовуються терміни «передав» або «отримав», які є обовязковим терміном згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України. Зі змісту розписки можливо зробити висновок про те, що [PERSON] не має матеріальних претензій по автомобілям Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], та Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], - в звязку з зарахуванням в рахунок погашення заборгованості, в майбутньому буде проведений перерахунок за результатом продажу автомобіля Daewoo Tico. [PERSON] не зазначається, чи був проданий автомобіль Daewoo Tico, як це зазначено в розписці, і чи не погашена заборгованість за рахунок отриманих грошей. У звязку з викладеним, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню та просить відмовити позивачу у задоволенні позову. Того ж дня, тобто 25 квітня 2018 року, представник відповідача [PERSON] [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, в якому просив визнати недійсним правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підстав розписки, складеної [PERSON] від 11 квітня 2016 року. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що [PERSON] є рідним батьком колишньої дружини відповідача [PERSON], і декілька років вони проживали однією сімєю за адресою позивача: в [ADDRESS]. Під час спільного проживання між позивачем та відповідачем склались неприязні стосунки. Посилання [PERSON] про укладання з [PERSON] договору позики не відповідає дійсності, є умисною неправдою з метою заволодіння коштами та майном останнього. [PERSON] не отримував від [PERSON] жодних грошових коштів. Норми матеріального права, які визначають такий вид правочину, як позика, закріплюють її основні ознаки, такі як: передача у власність другій стороні (позичальникові) грошових коштів; зобовязання повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів. Ці дві ознаки є обовязковими, і повинні існувати одночасно для створення правової природи договору позики. Відсутність однієї з ознак, унеможливлює договір позики та створює інші правовідносини, які регулюються іншими нормами цивільного законодавства. [PERSON], посилаючись на розписку, зазначає, що надав відповідачу у позику 2\~300,00 доларів США, однак залишив собі два автомобіля, ринкова вартість яких складає: Chevrolet Lacetti - ринкова вартість в середньому складає 6\~800,00 доларів США; Daewoo Tico - ринкова вартість в середньому складає 2\~500,00 доларів США. Наскільки відомо [PERSON], на сьогоднішній день [PERSON] діючи на підставі довіреності, здійснив продаж автомобіля Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], який належав [PERSON] на праві приватної власності. На момент складання розписки від 11.04.2016 року, між сторонами не було будь-яких фактичних правовідносин, а дана розписка була [PERSON] як гарантія того, що [PERSON] не буде вимагати свої автомобілі. Тим паче дана розписка була дана в результаті психічного тиску [PERSON], який погрожував тим, що не дасть можливості [PERSON] спілкуватися з сином, який проживає разом з ним. Фактично, коли [PERSON] складав спірну розписку від 11.04.2016 року, його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішньому переконанню, так як діяв лише знаходячись під психологічним тиском [PERSON], який на той момент вже заволодів всім його майном, зокрема автомобілями, та погрожував тим, що [PERSON] не зможе бачитися зі своїм рідним сином [PERSON]. Дані погрози він сприймав реально, так як знав, що [PERSON] має дуже великий вплив на свою доньку та фізично може перешкоджати зустрічам з сином. Вважає, що дані обставини не відповідають ч. 3 ст. 203 ЦК України та свідчать про недійсність укладеного правочину. На момент складання розписки, [PERSON] завіряв [PERSON] про те, що розписка є лише гарантією того, що останній не буде вимагати автомобілі, і дасть можливість [PERSON] спокійно їх продати, а сума в розмірі 2\~300,00 доларів США є такою, що автоматично перекриється після продажу. Фактично [PERSON] не отримував від [PERSON] будь-які грошові кошти, а отже дані обставини свідчать про відсутність спрямованості на реальне настання правових наслідків, згідно ч. 5 ст. 203 ЦК України. Також вважає, що спірний правочин, який нібито виник на підставі розписки від 11.04.2016 року, підлягає визнанню недійсним згідно положення ст. 231 ЦК України. У [PERSON] не було справжньої волі на вчинення даного правочину, який є кабальним та фактично збитковим в 3-4 рази. Відносно [PERSON] було вчинено психологічний тиск з боку [PERSON] з метою примушення до складання спірної розписки. У звязку з викладеним [PERSON] звернувся до суду з даним зустрічним позовом. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 25 квітня 2018 року було прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, та об'єднано її в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу (а.с. 114). 17 травня 2018 року [PERSON] надав відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON], в якому зазначив, що [PERSON] позовні вимоги за зустрічним позовом [PERSON] не визнає, вважає позов безпідставним та необґрунтованим з огляду на наступне. Посилання в зустрічній позовній заяві про те, що [PERSON] складав спірну розпису від 11.04.2016 року під його психологічним тиском та тим, що його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішньому переконанню як на підставу для задоволення позовних вимог за зустрічним позовом є необґрунтованим та не відповідає дійсності. Ним не здійснювалось психологічного тиску на [PERSON], останній не виявляє бажання бачитись з дитиною. Метою отримання даної розписки з його сторони була гарантія повернення йому наданих ним грошових коштів в розмірі 2\~300,00 доларів США, а не будь - які інші обставини, зазначені в зустрічній позовній заяві. Доказів на підтвердження обставин, зазначених у зустрічній позовній заяві [PERSON] не надано. Твердження [PERSON] про неотримання грошових коштів не відповідають дійсності, крім того останнім і не було надано належних і допустимих доказів в підтвердження того, що він не отримував у борг вказаних грошових коштів, натомість [PERSON] в підтвердження описаних обставин було надано боргову розписку від 11.04.2016 року, яка знаходиться в матеріалах справи. Боргова розписка не обовязково повинна містити слово «борг» чи «взяв/отримав у борг», для стягнення коштів достатньо зазначення зобовязання «повернути гроші». Зобовязання з повернення [PERSON] коштів [PERSON]В підтвердив своїм підписом у борговій розписці від 11.04.2016р. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати про відсутність зобов'язань з повернення грошових коштів. До слідчих органів ні до моменту укладання розписки від 11.04.2016 року, ні після її надання з приводу психологічного тиску з боку [PERSON] з метою написання розписки або неотримання грошових коштів за розпискою [PERSON] не звертався. Звернення [PERSON] до Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області про скоєння кримінального правопорушення, зареєстрованого в ЖЕО №16313, не може бути доказом в підтвердження здійснення з його сторони психологічного тиску з метою отримання розписки, а є підтвердження тих обставин, що ним після настання строку виконання зобов'язань дійсно ставилось питання про повернення грошових коштів у зв'язку з настанням строків його виконання. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Боргова розписка є лише письмовим доказом, яка може підтвердити укладання договору позики, однак законодавством не передбачено такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання боргової розписки недійсною. Боргова розписка не являється правочином, не замінює договір позики та не є письмовою формою договору позики. Розписка є лише документом, який може підтвердити існування договору позики та розмір фактично одержаних майна або грошей. За змістом норм ЦК України, недійсним може бути визнаний правочин, а не доказ по справі. Вбачається наявність простроченого грошового зобов'язання [PERSON] за борговою розпискою від 11.04.2016 року, що свідчить про законність і обґрунтованість вимог первісного позову, як підставу для їх задоволення. У звязку з викладеним просив відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. 01 червня 2018 року представник [PERSON] [PERSON] надав до суду відповідь на відзив [PERSON] на зустрічну позовну заяву, в якому зазначено, що спірна розписка жодним чином не підтверджує будь-яке передання будь-яких грошових коштів або речей. А отже, сама по собі не може бути доказом укладання саме договору позики. Формально спірна розписка має ознаки боргової, однак не визначає в собі суть правочину, та підстави виникнення зобовязання. Спірна розписка передбачає погашення боргу за рахунок продажу майна [PERSON], яке знаходиться у [PERSON] [PERSON] формулювання правочину виключає правову природу договору позики. Аналіз розписки, та фактичних обставин може свідчити про те, що спірний правочин є недійсним, так як був укладений під тиском та не відповідав волі [PERSON], так як фактично він віддав своє майно вартістю 7 660 доларів США в обмін на нібито позику в 2 300 доларів США. Враховуючи зміст розписки в частині продажу автомобілів, як спосіб погашення заборгованості, можливо зробити висновок, що [PERSON] не має жодної заборгованості перед [PERSON] в результаті покриття її за рахунок продажу автомобіля Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], який був проданий 12.04.2016 року за 5\~160,00 доларів США. Оскільки відсутня прострочка зобовязання, то вимоги про стягнення 3% річних також є безпідставними. В зустрічному позові не ставиться вимога про визнання розписки недійсною, а ставиться питання про визнання недійсним правочину, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Спірна розписка від 11.04.2016 року є вираженням письмової форми правочину, і є невідємною частиною самого правочину, яким в розумінні ст. 202 ЦК України є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, та просили первісний позов задовольнити. Позовні вимоги за зустрічним позовом не визнали, посилаючись на обставини відкладені у відзиві на зустрічну позовну заяву, та просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. Позивач за первісним позовом (відповідач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснив суду, що грошові кошти у позику [PERSON] надавались ним раніше від дати зазначеної у розписці (коли саме він точно не памятає), двома платежами у розмірі 1500,00 доларів США та 800,00 доларів США. Розписку з [PERSON] він взяв пізніше, оскільки до того часу він не побоювався, що [PERSON] не поверне йому грошові кошти за договором позики. Автомобіль Chevrolet Lacetti придбав саме він, однак оформив його на [PERSON] У березні 2016 року [PERSON] надав йому довіреність на вказаний автомобіль, а потім він переоформив вказаний автомобіль на свого тестя. На теперішній час автомобіль Chevrolet Lacetti у спадщину отримала його дружина. На гроші, подаровані на весілля, [PERSON] та його донька придбали автомобіль Daewoo Tico. Автомобіль Daewoo Tico проданий не був, він знаходиться у селі в розобраному вигляді, стоїть у гаражі. Власник автомобіля Daewoo Tico з моменту його купівлі не змінювався. Автомобіль Daewoo Tico був придбаний по довіреності. Вони дійсно домовилися з [PERSON], що якщо автомобіль Daewoo Tico буде проданий, гроші за його продаж підуть в рахунок погашення боргу по розписці. Однак авто не продано, воно знаходиться в неробочому стані. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом не визнали, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву, та просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні позовної заяви. Зустрічну позовну заяву підтримали, посилаючись на обставини, що викладені у ній та відповіді на відзив [PERSON], та просили суд зустрічну позовну заяву задовольнити. Відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічною позовною заявою) [PERSON] в судовому засіданні додатково пояснив, що грошей від [PERSON] він не отримував. Відносини між ним та [PERSON] були дуже поганими. Розписку від 11 квітня 2016 року він написав під диктовку [PERSON], оскільки останній сказав, що не випустить його з квартири. Також пояснив, що автомобіль Chevrolet Lacetti вони купили до весілля на спільні з родиною [PERSON] кошти, оскільки вони разом з позивачем займались купівлею та продажем автомобілів. Автомобіль Daewoo Tico був придбаний після весілля з донькою [PERSON] на спільні кошти сімї. 17 березня 2016 року він виїхав з квартири [PERSON], де до того часу проживав. Відносини з сімєю [PERSON] він не підтримує. Тиск зі сторони [PERSON] він сприймав реально, [PERSON] Допитана в судовому засіданні 07 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її сином. Їй відомо, що сват [PERSON] погрожував [PERSON] Оскільки відносини з [PERSON] у [PERSON] були зіпсовані та неприязні, то [PERSON] повернувся жити до неї, у її квартиру. Про складення [PERSON] розписки вона дізналась від [PERSON] у день її складання. [PERSON] розповів їй, що написати дану розписку його примусили. 08 серпня 2016 року прийшов сват [PERSON] та його дружина та почали погрожувати, що [PERSON] винен [PERSON] грошові кошти та має їх повернути. [PERSON] був пригнічений. Погані відносини між [PERSON] та [PERSON] були завжди, [PERSON] завжди подавляв [PERSON] 08 серпня 2016 року вона звернулась до поліції з приводу ситуації, яка сталася 08.08.2016 року, та більше подібних ситуацій не виникало. Про обставини написання розписки їй відомо тільки зі слів свого сина, безпосереднім свідком подій вона не була. Допитана в судовому засіданні 07 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є бабусею [PERSON] Їй відомо, що [PERSON] погрожував [PERSON] зі слів [PERSON] їй відомо, що [PERSON] примусив [PERSON] написати розписку. Вони приходили на день народження онука та погрожували, що посадять [PERSON] за грати, якщо він не віддасть гроші. У звязку з цим було звернення до поліції. Допитаний в судовому засіданні 07 червня 2018 року в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] є його хрещеним сином. Йому відомо, що [PERSON] здійснював тиск на [PERSON] Все це йому відомо зі слів [PERSON] та його матері. Коли [PERSON] пішов з сімї, то [PERSON] подзвонив йому та попросив його забрати. Автомобіль Chevrolet Lacetti був придбаний [PERSON] разом з [PERSON], а автомобіль Daewoo Tico був придбаний після весілля. Відносини між [PERSON] та [PERSON] були поганими. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, встановив наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. За приписами ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що з 25 липня 2015 року відповідач за первісним позовом [PERSON] перебував у шлюбі з донькою позивача за первісним позовом [PERSON] [PERSON]. Шлюб між ними було розірвано рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 липня 2017 року, яке набрало законної сили 26 вересня 2017 року (а.с. 84-85). Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Сторонами визнавалися ті обставини, що під час спільного проживання [PERSON] та [PERSON] було придбано два автомобіля: автомобіль Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], та Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER]. Вказані автомобілі були придбані за грошові кошти сімї [PERSON] та [PERSON]. Автомобіль Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], був придбаний влітку 2015 року, та був зареєстрований на [PERSON] 06 лютого 2016 року на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу № 1242/2173 (а.с.141-142). Автомобіль Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], перебував у розпорядженні [PERSON] на підставі довіреності на розпорядження транспортним засобом в порядку передоручення від 15 вересня 2015 року, посвідченої приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованої в реєстрі за № 1030, що підтверджується відповіддю приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу [PERSON] № 124/01-16 від 15 травня 2018 року (а.с. 148). Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом також встановлено, що позивач за первісним позовом [PERSON] надав у позику відповідачу за первісним позовом [PERSON] грошові кошти у розмірі 2\~300,00 доларів США, що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 11 квітня 2016 року (а.с. 9). Згідно вказаної розписки відповідач за первісним позовом [PERSON] винен позивачу за первісним позовом [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 2\~300,00 доларів США, які [PERSON] зобовязався повернути [PERSON] 11 липня 2016 року. У вказаній розписці також зазначено, що [PERSON] не має претензій на автомобілі Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], та Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER]. По продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], буде здійснений перерахунок боргу [PERSON], зобовязується не перешкоджати продажу автомобілів. Факт написання даної розписки відповідачем за первісним позовом [PERSON] визнавався відповідачем у судовому засіданні. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України,\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до положень ч. 2\~ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. З аналізу\~положень ст.ст.\~1046,\~1047 ЦК України\~вбачається, що розписка є\~підтвердженням укладання\~договору позики,\~і саме\~рукописна розписка,\~якщо кошти\~передаються готівкою,\~є підтвердженням\~факту передачі\~коштів від\~кредитора боржнику. При цьому укладання окремого договору позики між сторонами спору, або нотаріальне посвідчення підпису боржника на розписці не обовязкове.\~ За таким обставин посилання сторони відповідача за первісним позовом про те, що договір позики між сторонами не укладався та [PERSON] не отримував від [PERSON] грошових коштів у розмірі 2\~300,00 доларів США судом до уваги не приймаються, оскільки розписка [PERSON] від 11 квітня 2016 року є підтвердженням факту укладення даного договору та підтвердженням факту передачі коштів від [PERSON] як кредитора, [PERSON] як боржнику. Зобовязання щодо повернення отриманих грошових коштів [PERSON] підтвердив своїм підписом у вказаній розписці. Крім того, посилання сторони відповідача за первісним позовом на те, що зі змісту спірної розписки неможливо встановити, що це є договором позики, так як не використовуються терміни «передав» або «отримав», є помилковими та безпідставними, оскільки боргова розписка не обовязково повинна містити слова «борг» чи «взяв/отримав у борг», для стягнення коштів достатньо зазначення у розписці зобовязання «повернути гроші», у звязку з чим судом такі посилання сторони відповідача за первісним позовом до уваги не приймаються. Відсутність у розписці прямої вказівки на те, що грошові кошти були взяті у борг не є підставою вважати, що зобовязання з повернення грошових коштів відсутнє. З огляду на зазначене суд приходить до висновку, що між сторонами був укладений саме такий вид правочину як позика, оскільки у власність другій стороні були передані грошові кошти, та позивальник зобовязався їх повернути в обумовлений договором строк, що підтверджує розписка від 11 квітня 2016 року. Тобто, у спірних правовідносинах наявні основні обовязкові ознаки договору позики. Отже, з матеріалів справи вбачається, що позивач за первісним позовом [PERSON] передав відповідачу за первісним позовом [PERSON] обумовлену суму грошових коштів, що підтверджується вищевказаною розпискою відповідача за первісним позовом. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в свою чергу порушив взяті на себе зобовязання, та не повернув суму позики в обумовлений у договорі строк, тобто до 11 липня 2016 року. Таким чином, на теперішній час сума неповернутої позики становить 2\~300,00 доларів США. Відповідачем за первісним позовом визнавалося, що жодних грошових коштів позивачу за первісним позовом він не повертав. Судом встановлено та визнавалося сторонами, що 08 серпня 2016 року [PERSON] звертався до [PERSON] з вимогою повернути йому грошові кошти, взяті у борг, у звязку з чим між ними виник конфлікт, та в результаті цього мати [PERSON] [PERSON] за даним фактом зверталась до поліції. Так, з висновку інспектора СПП Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області [PERSON] про результати перевірки інформації, що надійшла до чергової частини від 09 серпня 2016 року (а.с. 138) вбачається, що 08 серпня 2016 року до чергової частини Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області зверталась [PERSON] з заявою про те, що з неї та її сина [PERSON] витребовує гроші, які йому повинен син [PERSON], за проживання в його квартирі, і з цього приводу бала написана дольова розписка. Звернення [PERSON] до [PERSON] 08 серпня 2016 року, тобто вже після настання строку повернення [PERSON] боргу за договором позики, з вимогою про повернення боргу, на переконання суду свідчить лише про наміри позивача та спрямованість його дій на повернення наданих у позику грошових коштів, тобто на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором. У звязку з невиконанням [PERSON] взятих на себе зобовязань, позивач за первісним позовом вирішив скористатись правом вимоги та 09 серпня 2017 року звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування заперечень проти первісного позову відповідач за первісним позовом також посилається на те, що [PERSON] не має жодної заборгованості перед [PERSON] в результаті покриття її за рахунок продажу автомобілів, в тому числі за рахунок продажу автомобіля Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], який був проданий 12.04.2016 року за 5\~160,00 доларів США. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Дійсно, умовами договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON], було передбачено, що [PERSON] не має претензій на автомобілі Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], та Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER]. По продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], буде здійснений перерахунок боргу [PERSON], зобовязується не перешкоджати продажу автомобілів, про що зазначено у розписці [PERSON] від 11 квітня 2016 року. З пояснень сторін встановлено, що у березні 2016 року, тобто ще до складання [PERSON] спірної розписки, [PERSON] надав на імя [PERSON] нотаріально посвідчену довіреність на право розпорядження автомобілем Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER]. Також, судом встановлено та визнано позивачем за первісним позовом [PERSON], що автомобіль Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER], був відчужений [PERSON] 12 квітня 2016 року та перереєстрований на нового власника згідно договору купівлі-продажу № 2911/801/1241/2016, що також підтверджується відповіддю Територіального сервісного центру № 1242 Регіонального сервісного центру в Дніпропетровській області № 31/4/1242-27аз від 28 квітня 2018 року (а.с. 139). Однак, з розписки [PERSON] від 11 квітня 2016 року вбачається, що перерахунок боргу [PERSON] буде здійснений лише по продажу автомобіля Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], а не автомобіля Chevrolet Lacetti, номерний знак [NUMBER]. Позивач за первісним позовом [PERSON] під час розгляду справи пояснив суду, що автомобіль Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], ним не проданий, на теперішній час він знаходиться у непридатному для використання стані у його гаражі та потребує ремонту. Крім того, вказаний автомобіль оформлений на імя іншої фізичної особи, мешканця Чернігівської області, а строк дії довіреності на право розпорядження автомобілем вже сплинув, що унеможливлює його продаж. Жодних доказів того, що автомобіль Daewoo Tico, номерний знак [NUMBER], був проданий позивачем за первісним позовом, та у звязку з цим виникли б підстави для перерахунку боргу [PERSON], стороною відповідача за первісним позовом суду не надано. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). З викладеного вбачається, що підстав для здійснення перерахунку боргу [PERSON] не настало, та на теперішній час сума неповернутої позики залишилась незмінною і становить 2\~300,00 доларів США. Жодних доказів того, що дана розписка була надана [PERSON] [PERSON] лише як гарантія того, що [PERSON] не буде вимагати свої автомобілі, стороною відповідача за первісним позовом не надано. Більш того, суд вважає за необхідне звернути увагу, що до теперішнього часу [PERSON] не звертався до органів внутрішніх справ з заявами щодо незаконного заволодіння [PERSON] належним [PERSON] майном, тобто автомобілями, які перебували у його власності та користуванні. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначеній родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно\~ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 526 ЦК України - зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до змісту ст.ст.\~610,\~612 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору або встановлений законом. З огляду на те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] не виконав взятих на себе зобов'язань та не повернув суму позики, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом суми позики є законними та обґрунтованими. При цьому, згідно зі статтею 99 Конституції України, грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (частина перша стаття 192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року N 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року N 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року N 185/94-ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з частиною третьою статті 533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (частина друга статті 192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Згідно розяснень наданих у пункті 14\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року, відповідно до частини першої\~статті 192 ЦК\~законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. У зв'язку з цим при задоволенні позову про стягнення грошових сум суди повинні зазначати в резолютивній частині рішення розмір суми, що підлягає стягненню, цифрами і словами у грошовій одиниці України - гривні. У разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Сума заборгованості відповідача за договором позики від 11 квітня 2016 року становить 2\~300,00 доларів США. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 2\~300,00 доларів США, у еквіваленті відповідно до офіційного курсу НБУ на день ухвалення рішення. Станом на 18 червня 2018 року НБУ встановив офіційний курс валюти: 1 долар США - 26,32 грн. Таким чином заборгованість відповідача\~перед позивачем\~у розмірі\~2\~300,00 доларів\~США х 26,32 грн. станом на 18 червня 2018 року дорівнює 60 536,00 грн. Крім того, у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року у розмірі 1\~886,00 грн. З цього приводу суд вважає за необхідне зазначити наступне. Положеннями статті 1050 ЦК України, визначено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Частиною 2 ст. 625 ЦК України закріплено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки судом встановлено, що на теперішній час грошові кошти отримані в позику відповідачем позивачу не повернуті, слід дійти висновку про наявність законних підстав, для притягнення відповідача до передбаченої ст. 625 ЦК України відповідальності за порушення ним строків виконання грошового зобовязання. Як вже зазначалось вище, заборгованість відповідача за первісним позовом [PERSON] за договором позики від 11 квітня 2016 року за офіційним курсом НБУ станом на 18 червня 2018 року становить 60 536,00 грн. Таким чином, 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року складають 1\~920,57 грн. (60\~536,00 грн. х 3% х 386 днів прострочення / 365 = 1\~920,57 грн.). Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки позивач за первісним позовом [PERSON] в уточненій позовній заяві просить стягнути з відповідача 3 % річних від простроченої суми заборгованості у розмірі 1\~886,00 грн., а суд враховуючи положення ч. 1 ст. 13 ЦПК України, не може вийти за межі заявлених позовних вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року саме у розмірі 1\~886,00 грн., у звязку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Підсумовуючи наведене, встановивши та проаналізувавши усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні обставин справи усі докази у їх сукупності, суд приходить до переконливого висновку, що позовні вимоги за первісним позовом є законними, обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, а з відповідача за первісним позовом підлягає стягненню на користь позивача за первісним позовом заборгованість за договором позики від 11 квітня 2016 року у загальному розмірі 62\~456,57 грн., яка складається з: основної суми заборгованості - 60 536,00 грн., 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 12 липня 2016 року по 02 серпня 2017 року - 1\~886,00 грн. Щодо вимог зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину недійсним, суд виходить з наступного. Позивач за зустрічною позовною заявою [PERSON] просить визнати недійсним правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки, складеної [PERSON] від 11 квітня 2016 року, зазначивши, що дана розписка була написана [PERSON] в результаті психічного тиску зі сторони [PERSON], його волевиявлення не було вільним і не відповідало його внутрішньому переконанню, дана розписка була надана [PERSON] лише як гарантія того, що [PERSON] не буде вимагати свої автомобілі, та [PERSON] не отримував у борг від [PERSON] жодних грошових коштів. В обґрунтування позову представник позивача за зустрічним позовом посилався, як на підставу своїх вимог, на ст. 231 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 231 ЦПК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Відповідно до ч. 5\~ст. 203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положеннями ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У пункті 21\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9\~роз'яснено, що при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім'ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов'язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Отже, для визнання правочину недійсним через вчинення його під впливом насильства або погрози, необхідна наявність фізичного або психічного впливу на особу з метою спонукання до укладення правочину, що і має бути доведено позивачем за зустрічною позовною заявою. Відповідно до\~ч. 1 ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування, відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому,\~відповідно до\~ч.\~6\~ст.\~81\~ЦПК України\~доказування не\~може ґрунтуватися\~на припущеннях. Представник позивача за зустрічною позовною заявою посилається на те, що розписка від 11 квітня 2016 року була написана ним в результаті психічного тиску зі сторони відповідача за зустрічним позовом [PERSON], оскільки останній погрожував, що буде перешкоджати [PERSON] бачитись із сином [PERSON]. Разом з цим, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в повному обсязі заперечує даний факт, зазначає, що жодного тиску на [PERSON] не чинив, а розписка від 11 квітня 2016 року є підтвердженням укладення між сторонами договору позики та зобовязання повернути борг у розмірі 2\~300,00 доларів США. Однак, жодних належних та допустимих доказів того, що [PERSON] написав розписку від 11 квітня 2016 року під психічним тиском [PERSON], стороною позивача за зустрічною позовною заявою суду не надано. Показання свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в частині того, що [PERSON] написав розписку від 11 квітня 2016 року під психічним тиском [PERSON] суд оцінює критично та до уваги не бере, оскільки вказані свідки є близькими особами [PERSON] та не були безпосередніми свідками при написанні [PERSON] даної розписки. Обставини, які вказані свідки повідомили суду, відомі їм з чужих слів, а саме зі слів позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] При цьому, відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Згідно ч.ч.\~1,\~2\~ст.\~89\~ЦПК України\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~обєктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Сам факт звернення матері позивача за зустрічною позовною заявою - [PERSON] 08 серпня 2016 року до Красногвардійського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області з заявою про те, що з неї та її сина [PERSON] витребовує гроші, які йому винен [PERSON], жодним чином не свідчить про вчинення [PERSON] психічного тиску на [PERSON] під час укладення договору позики та складання розписки від 11 квітня 2016 року, оскільки дане звернення до поліції відбулося через чотири місяці після написання [PERSON] спірної розписки та вже після настання строку сплати боргу за договором позики. Крім того, до органів внутрішніх справ з приводу психічного тиску зі сторони [PERSON] з метою написання боргової розписки [PERSON] не звертався ні до її написання 11 квітня 2016 року, ні після цього. Будь-яких інших належних та допустимих доказів того, що [PERSON] написав розписку від 11 квітня 2016 року під психічним тиском [PERSON], стороною позивача за зустрічною позовною заявою суду не надано. Крім того, у зустрічній позовній заяві [PERSON] просить визнати недійсним правочин, укладений між [PERSON] та [PERSON] на підставі розписки, складеної [PERSON] 11 квітня 2016 року. Однак, [PERSON] не зазначає та не конкретизує, який саме правочин на його думку було укладено між [PERSON] та [PERSON], та який саме правочин він просить визнати недійсним. Більш того, суд звертає увагу, що розписка може бути лише доказом укладення правочину, підтвердженням його існування та розміру фактично одержаного майна або грошових коштів, тобто правочин не може бути укладений на підставі розписки. У звязку з викладеним суд приходить до переконливого висновку, що вимоги [PERSON] за зустрічною позовною заявою є недоведеними, підстави для задоволення позовних вимог за зустрічною позовною заявою відсутні, а отже у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою слід відмовити у повному обсязі. Враховуючи наведене суд констатує, що відповідачем за первісним позовом [PERSON] було порушено право позивача за первісним позовом [PERSON] на своєчасне та у повному обсязі отримання наданих ним у позику грошових коштів, яке підлягає судовому захисту. Підсумовуючи наведене, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до\~висновку, що позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні позовних вимог [PERSON] за зустрічною позовною заявою слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України судовий збір\~покладається на\~сторони пропорційно\~розміру задоволених\~позовних вимог. Таким чином, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] за первісним позовом, то сплачений ним судовий збір у розмірі 640,00 грн. підлягає стягненню з відповідача за первісним позовом [PERSON] Також, оскільки під час розгляду справи суд прийшов до висновку про відмову [PERSON] у задоволенні позовних вимог за зустрічною позовною заявою, то судові витрати по справі за зустрічною позовною заявою підлягають віднесенню на сторону позивача за зустрічним позовом. На підставі ст.ст. 203, 215, 231, 525, 526, 533, 610, 612, 625, 1046 -1049 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved