Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-14 00:00:00

У серпні 2016 року [PERSON] (далі позивач) звернулась до суду з позовною заявою до Плебанівськоїсільської ради Шаргородського району Вінницької області (далі відповідач) про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за заповітом. Зазначила, що 21 січня 2014 року померла її мати [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстрована у [INFO]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно, яке складається, зокрема із житлового будинку. Спадкоємцем зазначеного майна є позивач, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, яким усе своє майно заповіла позивачу. Під час підготовки документів для оформлення спадкових прав було виявлено відсутність правовстановлюючого документа на житловий будинок і на цій підставі нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, про що винесено постанову. Посилаючись на те, що житловий будинок належав спадкодавцю, а вона бажає успадкувати будинок, позивач просить визнати за собоюправо власності на житловий будинок літера «А», загальною площею 37,8 м кв., житловою площею 16,2 м кв., підсобною площею 21,6 м кв., розташовані по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області у порядку спадкування за заповітом після смерті 21 січня 2014 року [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, проте від Плебанівського сільського голови до суду надійшла заява, у якій він не заперечує проти задоволення позову, справу просить розглянути за відсутності представника сільської ради. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. 21 січня 2014 року померла [PERSON], яка по день смерті проживала і була зареєстрована у [INFO], що вбачається зі свідоцтва про смерть [PERSON] І-АМ № 276980 та довідки виконкому Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 31 липня 2014 року № 322 (а.с. 11, 13). Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, що складається, зокрема із житлового будинку, розташованого по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області. Спадкоємцем зазначеного спадкового майна після смерті [PERSON] є позивач, оскільки спадкодавець за життя склала заповіт, яким усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що буде належати їй на день смерті, і на що за законом вона матиме право, [PERSON] заповіла позивачу(а.с. 10). Згідно з довідкою виконкому Плебанівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області від 15 березня 2016 року № 100, за померлою 21 січня 2014 року [PERSON]Г рахується житловий будинок по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області (а.с. 12). З метою оформлення своїх спадкових прав на житловий будинок, розташований по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області, позивач звернулась до нотаріуса, проте у видачі свідоцтва про право на спадщину на будинок позивачу було відмовлено, про що нотаріусом винесено відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15 серпня 2016 року № 1645/02-31 (а.с. 34). Із постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії вбачається, що підставою для відмови у видачі зазначеного вище свідоцтва є ненадання позивачем правовстановлюючого документа на житловий будинок. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормамиЦивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, згідно зі статтями 1216 та 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частинами першою та другою статті 1220 ЦК України встановлено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця (частина перша статті 1221 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Частиною першою статті 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Згідно частини другої статті 1269 ЦК України, заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до частини першої статті 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Отже, із урахуванням зазначених вище вимог ЦК України, суд вважає, що позивач є спадкоємцем по заповіту після смерті [PERSON] Окрім того, суд вважає доведеним факт прийняття позивачем спадщини після смерті спадкодавця, позаяк протягом шести місяців після відкриття спадщини позивач подала відповідну заяву нотаріусу та оформила у спадщину частину спадкового майна, що підтверджується копією спадкової справи №39/2014 до майна померлої [PERSON] (а.с. 44-80). Проте, оформити у спадщину житловий будинок, розташований по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області позивач не може, через відсутність у неї правовстановлюючого документа. Разом із тим, у матеріалах справи є докази того, що зазначений вище житловий будинок належав на праві власності [PERSON] Так, згідно із даними погосподарських книг за 1980-2014 роки [PERSON] зазначена головою двору (а.с. 15-30). Згідно з довідкою КП «Могилів-Подільського МБТІ» від 11 травня 2016 року № 154, на імя [PERSON] житловий будинок по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області не зареєстрований (а.с. 14). Із технічного паспорта, виготовленого у 10 травня 2016 року, вбачається, що житловий будинок літера «А», розташований по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області побудований у 1951 році та має загальну площу 37,8 м кв., у т.ч. житлову площу 16,2 м кв., підсобну площу 21,6 м кв. (а.с.31,32). Отже, сукупність зазначених вище доказів, досліджених у судовому засіданні, указує на належність [PERSON] на праві власності житлового будинку, розташованого по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області. При цьому, зазначеного вище висновку суд дійшов, виходячи із того, що постановою Ради Міністрів УРСР від 11.03.1985 № 105 «Про порядок державного обліку житлового фонду» постановлено завершити реєстрацію й технічну інвентаризацію житлового фонду у сільській місцевості. На виконання зазначеної вище постанови Виконавчий комітет Шаргородської районної Ради народних депутатів Вінницької області ухвалив рішення від 22.10.1987 № 244 «Про забезпечення державного обліку житлового фонду в селах району», зі змінами, внесеними рішенням від 20 червня 1991 року № 102, пунктом 1 якого передбачалось забезпечити проведення первинного обліку житлового фонду громадян, які мають житлові будинки на праві особистої власності в селах району. Із 1979 року в Україні (УРСР) погосподарський облік у сільських Радах народних депутатів здійснюється за особливою формою статистичного обліку. Так, згідно з пунктом 1 Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 13.04.1979 № 112/5, документами погосподарського обліку для сільських Рад народних депутатів, зокрема, є форма № 1 «Погосподарська книга». Відповідно до пункту 7 до Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів, затверджених ЦСУ СРСР 12.05.1985 № 5-24/26, ці книги погосподарського обліку використовуються, зокрема, для обліку житлових будинків, що належать громадянам на праві приватної власності. Пунктами 18, 40 Вказівок 1979 року та пунктами 18, 39 Вказівок 1985 року передбачено, що погосподарська книга складається, зокрема, із розділу: «Споруди, які є особистою власністю господарства», у якому записуються дані про житловий будинок, назву інших споруд і рік їх будівництва. [PERSON] про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах, селищах міського типу УРСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української УРСР 31.01.1966, погодженої заступником Голови Верховного Суду УРСР від 15.01.1966, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13.12.1995 № 56 вбачається, що державній реєстрації підлягали лише будинки та домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, будинки ж, розташовані у селах, реєстрації не підлягали. Отже, у 1951 році, тобто в період забудови домоволодіння, розташованого по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області та належного [PERSON], у сільській місцевості державна реєстрація обєктів нерухомості взагалі не передбачалася. Тому, виникнення права власності на житлові будинки, споруди, зокрема, у сільській місцевості не залежало від державної реєстрації цього права. Згідно з пунктом 62 [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, затвердженої наказом Міністра юстиції Української РСР від 31.10.1975 № 45/5, підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. Додатками № 32 та № 33 до [PERSON] про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19.01.1976 № 1/5, було затверджено зразки форм довідок про право власності колгоспного (селянського) двору на жилий будинок та про право власності робітника чи службовця на жилий будинок. Із зазначених додатків вбачається, що довідка про власника житлового будинку видається згідно із записами у погосподарській книзі виконавчого комітету сільської (селищної) Ради депутатів трудящих. Тобто записи у погосподарських книгах визнавались актами органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Таким чином, аналіз зазначених вище нормативно-правових актів переконує суд у тому, що до компетенції виконкомів місцевих рад відносилось також питання узаконення цих будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих рад. Отже, ураховуючи сукупність доказів, досліджених у судовому засіданні, суд приходить до висновку, що на день смерті [PERSON] її право власності на житловий будинок, розташований по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області було посвідчено у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством, а тому цей будинок увійшов до складу спадщини. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пункті 3.1. інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами невизнання її права отримати у спадщину житловий будинок, розташований по вулиці Богдана Хмельницького, 15 у селі Плебанівка Шаргородського району Вінницької області, окрім того, на переконання суду, спосіб захисту порушеного права, обраний позивачем, передбачений законом, а тому позов слід задовольнити повністю. Тому,

Outcome: approved