Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-25 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до Васильківського міськрайонного суду Київської області з позовом, в якому просив визнати договір про поділ майна подружжя від 18.12.2017 р., недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 18.12.2017 року сторони уклали договір про поділ майна подружжя. Позивач, не маючи юридичної обізнаності, укладаючи вказаний договір на вкрай невигідних умовах, допустився грубої помилки, при цьому позбавив себе права власності на частину нерухомого майна - земельну ділянку та житловий будинок, натомість залишив у своїй власності земельні ділянки, які і так були його приватною власністю та не підлягали розподілу між подружжям, а відтак вказаний договір про поділ майна подружжя має бути визнаний недійсним. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, пояснив, що за предметом спірного договору сторони вирішили розподілити спільне майно, яке було придбано ними в період шлюбу, проте до даного договору увійшло майно, яке не було спільною сумісною власністю подружжя. Позивач лише у серпні 2019 року звернувся за правовою допомогою до адвокатів і на консультації йому було роз`яснено порушення норм чинного законодавства при укладенні даного договору. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, пояснив, що договір укладений сторонами на підставі їх вільного волевиявлення, без застосування будь якого тиску. За формою і змістом договір відповідає діючому законодавству, укладений у письмовій формі, посвідчений нотаріально, не містить ніяких положень, що суперечили б закону, нотаріусом було роз`яснено правові наслідки його укладення. Посилання позивача на незнання не може бути визнано як помилка, оскільки незнання закону чи його неправильне тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Крім того позивач мав право звернутись за правовою допомогою адвокатів до і під час підписання оспорюваного договору. Що стосується істотних умов договору по поділ майна подружжя, то законодавство не врегульовує питання щодо обов`язкових умов такого договору. Третя особа приватний нотаріус Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіна Оксана Петрівна в судове засідання не з`явилась, про час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Суд, заслухавши думку сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що 21.09.2002 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, після одруження прізвище дружини - [PERSON] , що вбачається із Свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Миронівського РУЮ Київської області 21 вересня 2002 р. (а.с. 10). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області № 362/5332/17 від 02.02.2018 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 11). Таким чином, в період з 21 вересня 2002 року по 02 лютого 2018 року [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. 18.12.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про поділ майна подружжя, посвідчений приватним нотаріусом Васильківського районного нотаріального округу Київської області Соломатіною Оксаною Петрівною та зареєстрований в реєстрі за № 2056 (далі - Договір). Відповідно до пункту 5 Договору, житловий будинок та земельна ділянка площею 0,1581 га лишається у власності [PERSON] , дві земельні ділянки площею 0,1003 га (кадастровий № 3221482001:01:034:0046) та 0,1000 га (кадастровий № 3221485800:05:002:0068), а також два транспортних засоби, зазначені в пунктах 3.2.3 та 3.2.4, лишаються у власності [PERSON] . В пункті 7 договору містяться застереження про те, що сторони підтверджують, що при укладенні цього договору сторони усвідомлювали значення своїх дій і могли керувати ними, і не страждають на захворювання, які б перешкоджали цьому; не визнані у встановленому порядку недієздатними (обмежено дієздатними); розуміють природу цього правочину, свої права та обов`язки за договором; при укладенні договору відсутній будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; договір укладається на вигідних для них, сторін, умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, підтверджують, що жодна з них не поставлена даним договором у надзвичайно невигідне матеріальне становище (а.с. 7-8). Як вбачається з Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Васильківським міськайронним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції 27.10.2018 року після укладення шлюбу з [PERSON] [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] (а.с. 16). Таким чином, судом встановлено, що спірний договір було укладено між сторонами в справі. Надаючи оцінку укладеному між сторонами договору, суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 статті 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя (стаття 61 СК України). Статтею 64 Сімейного кодексу України закріплено право подружжя на укладення договорів між собою, а саме: дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 69 СК України, згідно якої дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Як вбачається зі змісту ст. 70 СК України при поділі майна подружжя розміри часток майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно з частинами першою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини регулюються цим кодексом та іншими нормативно-правовими актами на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Серед загальних засад регулювання сімейних відносин у частині другій статті 7 СК України закріплена можливість урегулювання цих відносин за домовленістю (договором) між їх учасниками. Стаття 9 СК України визначає загальні межі договірного регулювання відносин між подружжям, а саме: подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Особи, які проживають однією сім`єю, а також родичі за походженням, відносини яких не врегульовані цим Кодексом, можуть врегулювати свої сімейні (родинні) відносини за договором, який має бути укладений у письмовій формі. Такий договір є обов`язковим до виконання, якщо він не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів України та моральним засадам суспільства. Оскільки договір, в тому числі договір про поділ спільного майна подружжя, передусім, є категорією цивільного права, то, відповідно до статті 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовані цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Так, частина третя статті 6 ЦК України передбачає, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, надаючи, таким чином, особам право вибору: використати існуючі норми законодавства для регулювання своїх стосунків або встановити для цих стосунків власні правила поведінки. Отже принцип свободи договору відповідно до статей 6, 627 ЦК України є визначальним та полягає у наданні сторонам права на власний розсуд реалізувати, по-перше: можливість укласти договір (або утриматися від укладення договору); по-друге, можливість визначити зміст договору на власний розсуд, враховуючи при цьому зустрічну волю іншого учасника договору та обмеження щодо окремих положень договору, встановлені законом. Таким чином сторони не можуть на власний розсуд врегулювати у договорі свої відносини, лише у випадках якщо: існує пряма заборона, встановлена актом цивільного законодавства; заборона випливає із змісту акта законодавства або така домовленість суперечить суті відносин між сторонами. Перелік майна, що є предметом поділу за спірним договором, був визначений сторонами за взаємною згодою. В якості підстави для визнання договору недійсним позивачем наведено статтю 229 ЦК України (вчинення правочину під впливом помилки). За твердженням позивача об`єктом даного договору стало майно, що не було спільною сумісною власністю подружжя, оскільки позивач через свою юридичну необізнаність помилився в його правовому статусі. Відповідно до ч.ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною першої статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Статтею 229 ЦК України передбачено, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Відповідно до пункту 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення. Не є помилкою щодо якості речі неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов`язань, які виникли з правочину, і не пов`язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Положення статті 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі закону або рішення суду, яке набрало законної сили. Позивач в своїй позовній заяві та його представник в усних поясненнях в судовому засіданні наголосив, що під час укладення договору позивач помилився через свою юридичну необізнаність, що не є підставою для визнання правочину недійсним. За таких обставин на переконання суду під час розгляду справи в суді першої інстанції не було встановлено обставин, щодо яких помилилася сторона правочину - позивач [PERSON] та існування з його сторони дійсної, не навмисної помилки щодо істотних обставин правочину. Враховуючи все вище зазначене, суд приходить до висновку, про відсутність обґрунтованих підстав для визнання договору про поділ спільного майна подружжя недійсним. Така ж позиція міститься в Постанові Верховного Суду від 31.10.2018 р. у справі №752/18987/16-ц, де зазначено: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, що мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і характеристик речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). Наголошено, що обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Неправильне сприйняття особою фактичних обставин під час укладення спірного правочину про поділ майна подружжя, який був укладений за добровільною згодою сторін, ознайомлення з його змістом, на думку суду, вказує на відсутність підстав для визнання договору про поділ майна подружжя недійсним. Посилання на незнання, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, не може бути визнано як помилка у розумінні ст. 229 ЦК України, оскільки незнання закону чи його неправильне тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. До того ж, згідно зі ст. 60 СК України, дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності належить все майно, набуте подружжям за час шлюбу. Враховуючи вищевикладене, оцінивши належність та допустимість наданих доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed