Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У серпні 2016 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просив стягнути з [PERSON] та [PERSON] заборгованість по оплаті за користування житлово-комунальними послугами за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року в сумі 14924,89 грн. та судові витрати. Свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідачі є власниками, проживають та зареєстровані у квартирі [ADDRESS]. З 04.04.2007 року ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» є балансоутримувачем зазначеного будинку і забезпечує обслуговування та експлуатацію внутрішньо будинкових систем тепло-, газо-, енерго- і водопостачання, тобто мешканцям будинку надаються зазначені послуги. 12.05.2011 року відповідач [PERSON] уклав з позивачем договір про надання житлово-комунальних послуг №6/42, за яким зобов'язався перераховувати кошти за надані послуги на рахунок позивача кожного місяця у строк до 20 числа місяця, наступного за тим, у якому були надані послуги. Однак, свої зобов'язання за вказаним договором відповідач не виконує належним чином. Починаючи з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року відповідач жодного разу не сплатив поточних рахунків за житлово-комунальні послуги. Відповідачі письмово, безпосередньо через квитанції повідомлялись про заборгованість та необхідність її сплатити в добровільному порядку. Однак, зазначені вимоги були ними проігноровані. Таким чином, заборгованість відповідачів за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року становить 14924,89 грн., у зв'язку з чим позивач просив її стягнути з відповідачів. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі, проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Відповідачі в судове засідання не з'явились, надіслали на адресу суду письмові пояснення в яких проти задоволення позову заперечували посилаючись на те, що позовні вимоги обґрунтовуються неналежними доказами, оскільки обсяг наданих фактичних послуг не підтверджений документацією. Крім того, зазначили, що в розрахунках наданих позивачем не враховано пільги відповідачів у розмірі 50%, яка надавалась багатодітним сім'ям. Також, відповідачі просили застосувати строк позовної давності встановлений ст. 257 ЦК України. На підставі викладеного просили у задоволенні позову відмовити та справу розглядати без їх участі. Суд, відповідно до ст.ст. 169, 224 ЦПК України вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у ній матеріалів у його відсутність, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення, проти чого не заперечувала представник позивача. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Врахувавши заяву представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що відповідач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення Виконавчий орган КМР (КМДА) 18.01.2007 року. Згідно довідки форми №3 від 29.07.2014 року, виданої ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація», у квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх малолітні діти [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] З 04.04.2007 року позивач ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] і забезпечує обслуговування та експлуатацію внутрішньо будинкових систем тепло-, газо-, енерго- і водопостачання, тобто мешканцям будинку надаються зазначені послуги. Вищевказане підтверджується рішенням Солом'янської районної у м. Києві ради №140 від 04.04.2007 року. 12.05.2011 року між [PERSON] та ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» укладено договір про надання житлово-комунальних послуг за №6/42, відповідно до якого позивач зобов'язався надавати послуги з утримання будинку і споруд та прибудинкової території (прибирання внутрішньо будинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо) у будинку [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] в свою чергу зобов'язався своєчасно сплачувати надані послуги за встановленим тарифом у строки та на умовах передбачених договором. Встановлено, що відповідач [PERSON] свої зобов'язання за вказаним договором не виконує. Починаючи з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року жодного разу не сплатив поточних рахунків за житлово-комунальні послуги, чим порушив п. 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 24.01.2006 року №45, згідно з яким власники та наймачі зобов'язані сплачувати оплату за утримання житла або квартплату за користування комунальними послугами щомісячно до 20 числа наступного місяця. Відповідачі письмово, безпосередньо через квитанції, в яких зазначалась сума боргу повідомлялися про наявну заборгованість та необхідність її сплати в добровільному порядку. Однак, зазначені повідомлені були залишені відповідачами без уваги. З розрахунку заборгованості відповідачів перед позивачем вбачається, що заборгованість [PERSON] та [PERSON] за надані комунальні послуги та з утримання будинку і прибудинкової території за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року становить 14924,89 грн. Позивач просив стягнути з відповідачів заборгованість в сумі 14924,89 грн. Відповідачі заперечуючи проти вимог позивача посилався на те, що розрахунок наданий позивачем є невірним та значно завищеним. Однак, суд не приймає вищевказані твердження відповідачів до уваги з огляду на наступне. Відповідно до ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживачі зобов'язані сплачувати житлово-комунальні послуги у строки встановлені договором або законом. Відповідно до Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної води та гарячої води і водовідведення, які затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 21.07.2005 року №630, плата за надані послуги вноситься споживачем відповідно показань засобів обліку води і теплої енергії або затверджених нормативів (норм) споживання на підставі платіжного документа (розрахункової книжки, платіжної квитанції тощо) або відповідно умов договору на встановлення засобів обліку. Розрахунковим періодом для оплати є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа, що настає за розрахунковим. Встановлено, що відповідачі отримували від виконавця ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» житлово-комунальні послуги та відповідно зобов'язані були сплачувати кошти за їх користування. Однак, відповідачами не здійснюється плата за утримання будинку та прибудинкової території та плата за користування комунальними послугами за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року. Відповідно до ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначенні законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Враховуючи те, що між ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» та [PERSON] був укладений договір про надання комунальних послуг та участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території, суд приходить до висновку, що вони дійшли згоди щодо істотних умов договору та взяли на себе зобов'язання щодо виконання даного договору. З урахуванням викладеного, суд вважає вищевказані твердження відповідачів необґрунтованими та не приймає їх до уваги. Відповідно до ст.ст. 156, 162 ЖК України власник зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги щомісячно у встановлені строки. Неодноразові попередження позивача про сплату заборгованості за користування комунальними послугами відповідачем залишені без уваги. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав встановлених ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією продовжують цивільні права та обов'язки. Отже, позивач має право вимагати від відповідача виконання обов'язку щодо оплати наданих послуг. Згідно вимог ст. ст. 27, 28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Крім того, відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виходячи з вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позивач довів ті обставини на які посилався як на підставу своїх позовних вимог і приходить до висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року в сумі 14924,89 грн. Що стосується строку позовної давності встановленого ст. 257 ЦК України то слід зазначити наступне. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Встановлено, що 17.04.20012 року Солом'янським районним судом м. Києва було видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року в сумі 14924,89 грн. Ухвалою Солом'янського районного суду м. Києва від 15.08.2012 року у задоволенні заяви [PERSON] та [PERSON] про скасування судового наказу відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2013 року судовий наказ про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за житлово-комунальні послуги за період з 01.06.2009 року по 31.01.2012 року у розмірі 14924,89 грн. та судового збору в сумі 107,20 скасовано. Між тим, на виконання судового наказу Солом'янського районного суду м. Києва від 17.04.2012 року [PERSON] було сплачено грошові кошти у розмірі 14924,89 грн. та судовий збір в сумі 107,30 грн. У зв'язку із набранням законної сили ухвали Апеляційного суду м. Києва від 16.04.2013 року [PERSON] звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва із заявою про поворот виконання рішення. 18.04.2016 року Солом'янським районним судом м. Києва була задоволена заява [PERSON] та стягнуто з ТОВ «ЖЕК «Житлоексплуатація» грошові кошти в розмірі 14924,89 грн. та судовий збір в сумі 107,30 грн. Позивач звернувся з вказаним позовом до суду 08.08.2016 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивачем не пропущено строк позовної давності для звернення до суду за захистом своїх порушених прав, у зв'язку з чим він не підлягає застосуванню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Стаття 88 ЦПК України не передбачає солідарного стягнення судових витрат. Оскільки даний спір вирішено на користь позивача, позов задоволено, суд приходить до висновку, що судові витрати, понесені позивачем, повинні бути відшкодовані відповідачами в рівних частинах, а саме стягненню підлягає сума судового збору 275,60 грн. з кожного.

Outcome: approved