Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-31 00:00:00

У січні 2016р. [PERSON] (Позивач) звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (Відповідач) про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди. Свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що Позивачці на праві власності належить 1\\2 частин квартири, що знаходиться у Шевченківському районі м. Києва за адресою: [ADDRESS]. Не зважаючи на належне позивачці право власності на спірну квартиру, а також її реєстрацію у спірній квартирі з її неповнолітньою дитиною, відповідачка незаконно перешкоджає позивачці у користування квартирою та проживанні в ній. 15 вересня 2015 року Шевченківським районним судом м. Києва усунуто перешкоди у користуванні належної позивачці на праві власності частки квартири шляхом вселення [PERSON] до вказаної квартири. В період з січня 2013 року по дату подання позову відповідачка безоплатно користується майном позивача та не оплачує комунальні послуги при проживанні в квартирі [ADDRESS] Будь-які спроби Позивачки погодити з відповідачкою порядок проживання, оплату найму квартири та комунальних послуг не дали результату. Враховуючи вищевикладене, Позивачка просила стягнути з Відповідачки на її користь відшкодування витрат на оплату комунальних послуг у розмірі 15 953,21 грн., відшкодування вартості використання майна у розмірі 202 692,50 грн., відшкодування збитків від інфляції за прострочення сплати за користування житлом в розмірі 81 071,12 грн., відшкодування 3% річних за прострочення сплати за користування житлом в сумі 8 100,62 грн., відшкодування моральної шкоди у розмірі 20 000,00 грн. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою суду від 05.02.2016р. відкрито провадження по справі та призначено до розгляду у судовому засіданні (а.с.105). В судове засідання представник позивача не з'явився, через канцелярію суду подав заяву, в якій просив розглядати справу у відсутності представника Позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити, проти заочного рішення не заперечував (а.с.115). Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належними чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов'язки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що Позивачка є власником 1\\2 частини квартири [ADDRESS]: 1\\3 частина - на підставі свідоцтва про право власності, виданого 27.04.1994р. фондом комунального майна Радянського району згідно з розпорядженням (наказом) № 8342 від 26.04.1994р. (а.с.13), що також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 37876347 від 21.05.2015р. (а.с.11); 1\\6 частина - на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 27.03.2006р., виданого Позивачці державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори [PERSON] після смерті батька [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 18-1964 (а.с.14). Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 15.09.2015р. у справі № 761/18112/15-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користування квартирою шляхом вселення та відшкодування шкоди, яке набрало законної сили 06.11.2015р., в зв'язку зі створенням відповідачкою перешкод позивачці у користування квартирою [ADDRESS], вирішено усунути перешкоди у користуванні належної [PERSON] на праві власності 1\\2 частки вказаної квартири шляхом вселення [PERSON] до зазначеної квартири (а.с.116-119). Позивачка зазначила, що в період з січня 2013 року Відповідачка безоплатно користується майном Позивачки та не оплачує комунальні послуги при проживанні у квартирі [ADDRESS] Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР (ст. 155 Житлового кодексу УРСР). Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ст.64 Житлового кодексу УРСР члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. За ст. 162 Житлового кодексу УРСР плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Плата за користування житлом (квартирна плата) обчислюється виходячи із загальної площі квартири (одноквартирного будинку). Норма загальної площі встановлюється у розмірі 21 квадратного метра на одну особу. Розмір плати за користування житлом (квартирної плати) встановлюється Кабінетом Міністрів України. В одинарному розмірі оплачується загальна площа, що має належати наймачеві та членам його сім'ї за встановленими нормами, а також зайва площа, якщо розміри її на всю сім'ю не перевищують половини норми загальної площі, яку належить мати одній особі. Плата за користування рештою зайвої загальної площі береться в підвищеному розмірі, встановленому Кабінетом Міністрів України. Загальна площа, право користування якою зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім'ї, не вважається зайвою (ст. 66 Житлового кодексу УРСР). Плата за комунальні послуги (водопостачання, газ, теплова енергія та інші послуги) береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами (ст. 67 Житлового кодексу УРСР). Стаття 68 Житлового кодексу УРСР визначає, що наймач зобов'язаний своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Так, судом встановлено, що Позивачка протягом 2013-2015 років здійснювала оплату житлово-комунальних та інших послуг на загальну суму 31 906,41 грн., в тому числі оплата за холодне та гаряче водопостачання на суму 13 201,51 грн., за електропостачання на суму 320,22 грн., за централізоване опалення на суму 8 619,09 грн., за обслуговування будинку на суму 7 845,67 грн., за газ 1 184,67 грн., а також телекомунікаційні послуги 735,25 грн., що підтверджується відповідними рахунками, які були сплачені Позивачкою (а.с.16-63). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що Відповідачка як особа, яка користується квартирою [ADDRESS] повинна нести витрати по сплаті комунальних та інших послуг в рівних частинах разом з Позивачкою, яка є власником 1\\2 частини квартири, відтак суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з Відповідачки на користь Позивачки відшкодування витрат на оплату комунальних послуг в сумі 15 953,21 грн. є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог в частині стягнення з Відповідачки на користь Позивачки відшкодування вартості використанні майна у розмірі 202 692,50 грн., збитків від інфляції та 3% річних за прострочення користування житлом у сумі 81 071,12 грн. та 8 100,62 грн. відповідно, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди). Статтею 762 ЦК України визначено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення. Плата за користування майном може вноситися за вибором сторін у грошовій або натуральній формі. Форма плати за користування майном встановлюється договором найму. Договором або законом може бути встановлено періодичний перегляд, зміну (індексацію) розміру плати за користування майном. Наймач має право вимагати зменшення плати, якщо через обставини, за які він не відповідає, можливість користування майном істотно зменшилася. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає. Згідно ст. 820 ЦК України розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла. Якщо законом встановлений максимальний розмір плати за користування житлом, плата, встановлена у договорі, не може перевищувати цього розміру. Одностороння зміна розміру плати за користування житлом не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Наймач вносить плату за користування житлом у строк, встановлений договором найму житла. Якщо строк внесення плати за користування житлом не встановлений договором, наймач вносить її щомісяця. Згідно Висновку оцінювача про вартість оренди трикімнатної квартири, загальною площею 100,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] складеного суб'єктом оціночної діяльності ФОП [PERSON] (сертифікат суб'єкта оціночної діяльності № 587/15 від 22.07.2015р.) орендна ставка вказаної квартири за період з 01.01.2015р. по 29.12.2015р. становить 14 121,00 грн. за місяць (а.с.65-74), орендна ставка вказаної квартири за період з 01 січня по 31 грудня 2013 року становить 9 467,00 грн. за місяць (а.с.75-84), орендна ставка вказаної квартири за період з 01 січня по 31 грудня 2014 року становить 10 983,00 грн. за місяць (а.с.85-94). Разом з тим, жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 58-59 ЦПК України, доказів на підтвердження того, що [ADDRESS] в оренду Відповідачці за договором найму або будь-яким іншим договором, Позивачкою не надано та таких не здобуто в судовому засіданні, відтак суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення з Відповідачки на користь Позивачки відшкодування вартості використанні майна у розмірі 202 692,50 грн., збитків від інфляції та 3% річних за прострочення користування житлом у сумі 81 071,12 грн. та 8 100,62 грн. відповідно, слід відмовити. Щодо вимог про стягнення з відповідача [PERSON] на користь Позивача моральної шкоди в сумі 20 000,00 грн., суд виходить до наступного. Згідно ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, згідно абзацу другого п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Проте, Позивач не надав суду належних та допустимих доказів та таких не здобуто в судовому засіданні на підтвердження заподіяння відповідачем позивачу моральної шкоди внаслідок протиправності дій відповідача та наявності причинного зв'язку між шкодою заподіяною позивачу і протиправними діяннями відповідача, а також щодо вини останнього в її заподіянні, окрім того Позивачем не зазначено з чого він виходив при оцінені заподіяної йому шкоди, відтак суд дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог щодо стягнення з Відповідача на користь Позивача у рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000,00 грн. - слід відмовити. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі -ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів та відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] відшкодування витрат на оплату комунальних послуг за період з січня 2013 року по серпень 2015 року у розмірі 15 953,21 грн. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, а тому з Відповідача на користь Позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений Позивачем при зверненні до суду, виходячи з суми вимог, що задоволено судом та з врахуванням мінімальної ставки судового збору при подані фізичною особою позовної заяви майнового характеру, визначеної Законом України «Про судовий збір» станом на час звернення Позивачки до суду з вказаним позовом, в сумі 551,20 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: partial