Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-10 00:00:00

У серпні 2015 року до суду звернувся [PERSON] (далі позивач) до ПП «Агрофірма «Відродження» (далі відповідач) із позовом про розірвання договору оренди землі. Позов обґрунтований тим, що 23.02.2007 між позивачем та відповідачем було укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого позивач передав відповідачу у строкове платне користування належну йому земельну ділянку площею 1,7153 гектара, кадастровий номер якої 0525384800010030016. Умовами укладеного між сторонами договору оренди землі передбачалося, що земельна ділянка передана в оренду строком на 20 років, відповідач узяв на себе зобовязання самостійно господарювати на земельній ділянці, використовуючи її за цільовим призначенням, зокрема для сільськогосподарського виробництва, своєчасно сплачувати орендну плату у розмірі 1,5% від нормативно-грошової оцінки землі, що складає 287,97 грн. З урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с. 48), позивач посилаючись на те, що в порушення передбачених договором оренди землі зобовязань відповідачем не були укладені додаткові угоди, не переглянуто розмір орендної плати за користування земельною ділянкою протягом 2007-2015 років, а сама орендна плата вносилась з порушенням умов внесення орендної плати, що значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при його укладенні, він просив розірвати договір оренди землі від 23.02.2007. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, посилаючись на ті самі обставини, що і у позовній заяві. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог, посилаючись на їх незаконність та необґрунтованість. Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача та заперечення відповідача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд установив наступні обставини. На підставі державного акта на право власності на земельну ділянку Серія ВН №077342 від 28.06.2003 позивач є власником земельної ділянки площею 1,7153 га, розташованої на території Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області, цільове призначення якої ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 0525384800010030016 (а.с. 8). 23 лютого 2007 року між позивачем та відповідачем був укладений договір оренди землі, зареєстрований у Шаргородському районному відділі Вінницької області регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах» 20.04.2007 за № 04:07:848:00366 (далі договір оренди землі від 23 лютого 2007 року) (а.с. 6, 7). Згідно з пунктом 1 договору оренди землі позивач надає, а відповідач приймає у строкове платне користування земельну ділянку для сільськогосподарського використання, яка знаходиться в адмінмежах Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Пунктами 2, 5, 8 - 14 та 20 договору оренди землі передбачено, що в оренду передається земельна ділянка загальною площею 1,7153 га, у тому числі рілля 1,7153 га. Середня нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 19\~198,04 грн. Договір укладено на двадцять років. Орендна плата 1,5% відсотка від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки становить 287,97 грн вноситься орендарем у грошовій формі. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Орендна плата вноситься в такі строки: 1-31 серпня, остаточний розрахунок до 31 грудня поточного року. Передача продукції та надання послуг в рахунок орендної плати оформляється відповідними актами. Розмір орендної плати переглядається 1 раз на рік у разі: зміни умов господарювання, передбачених договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, у тому числі внаслідок інфляції, погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами; в інших випадках, передбачених законом. У разі невнесення орендної плати у строки, визначені цим договором, справляється пеня у розмірі 0,01% несплаченої суми за кожний день прострочення. Передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5 денний термін після державної реєстрації цього договору за актом її приймання передачі. 20 квітня 2007 року між позивачем та відповідачем було складено акт про передачу та прийом земельної ділянки, згідно з яким позивач передав, а відповідач прийняв земельну ділянку, розміром 1,7153 га в адмінмежах Лозівської сільської ради Шаргородського району Вінницької області для ведення товарного сільськогосподарського виробництва (а.с. 7 на звороті). Згідно з відомістю на виплату орендної плати в грошовому виразі за 2007 рік відповідач сплатив позивачу 244,77 грн (а.с. 25). Згідно з відомістю виплати орендної плати в натуральній формі у 2008 році та довідки № 277 від 2.10.2015 відповідач видав позивачу 513 кг зерна пшениці, загальною вартістю 503,23 грн (а.с. 27, 66). Згідно з відомостями на виплату орендної плати в грошовому виразі за 2009 рік відповідач сплатив позивачу 579,94 грн (а.с. 28, 29). Згідно з відомостями виплати орендної плати у 2010 році та довідки № 279 від 2.10.2015 відповідач видав позивачу 551 кг зерна пшениці, загальною вартістю 614,15 грн (а.с. 30, 64). Згідно з відомостями на видачу орендної плати за 2010 2011 роки та довідки № 280 від 2.10.2015, у 2011 році відповідач видав позивачу 150 кг кукурудзи, а також 579 кг зерна пшениці, вартістю 613,96 грн (а.с. 31, 32, 63). Згідно з відомостями на видачу орендної плати у 2012 році та довідки № 281 від 2.10.2015 відповідач видав позивачу 561 кг зерна пшениці та 25 кг цукру, вартістю 1078,11 грн (а.с. 33, 34, 62). Згідно з відомостями на видачу орендної плати у 2013 році та довідки № 282 від 2.10.2015 відповідач видав позивачу 350 кг кукурудзи та 650 кг зерна пшениці, вартістю 1078,11 грн (а.с. 35, 36, 61). Згідно з відомостями на видачу орендної плати у 2014 році та довідки № 282 від 2.10.2015 відповідач видав позивачу 700 кг зерна пшениці та 400 кг кукурудзи, вартістю 1078,11 грн (а.с. 38, 39, 60). Згідно з відомістю виплати орендної плати у 2015 році та довідки № 283 від 2.10.2015відповідач видав позивачу 700 кг зерна пшениці, загальною вартістю 1078,11 грн (а.с. 41, 59). Отже, підсумовуючі встановлені судом обставини, слід дійти висновку, про те, що між позивачем та відповідачем виникли договірні зобовязання на підставі укладеного між ними договору оренди землі, за умовами якого позивач зобовязувався передати відповідачу в оренду строком на 20 років земельну ділянку, а останній зобовязувався прийняти земельну ділянку у користування та щорічно з 1 по 31 серпня, але не пізніше 31 грудня поточного року сплачувати за неї позивачу орендну плату у розмірі 287,97 грн, що дорівнює 1,5% від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки. Водночас позивач, вважаючи, що відповідач порушив передбачені договором оренди землі зобовязання, оскільки не уклав додаткові угоди, не переглянув розмір орендної плати за користування земельною ділянкою протягом 2007-2015 років, а саму орендну плату вносив з порушенням умов її внесення, що значною мірою позбавило позивача того, на що він розраховував при його укладенні, просить розірвати договір оренди землі від 23.02.2015. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані з укладенням, виконанням та розірвання договору оренди земелі, які регулюються нижче наведеними нормативно-правовими актами. Так, згідно із пунктом 3 ст. 3 Цивільного кодексу України в редакції чинній на час укладення спірного договору оренди землі (далі - ЦК України) загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. У статті 6 ЦК України розкрито зміст принципу свободи договору, згідно з яким сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів. Частиною 1 ст. 14 ЦК України встановлено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про оренду землі» в редакції чинній на час укладення спірного договору оренди землі (далі ЗУ «Про оренду землі») оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Статтею 13 ЗУ «Про оренду землі» встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Частиною 3 ст. 640 ЦК України встановлено, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Згідно зі ст. 18 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, договір оренди землі, укладений між позивачем та відповідачем від 23 лютого 2007 року був укладений 20 квітня 2007 року, тобто з моменту його державної реєстрації. Частинами 1 та 2 ст. 651 ЦК України встановлено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно із ч. 3 ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України. Пунктом «д» ч. 1 ст. 141 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) встановлено, що підставою для припинення права користування земельною ділянкою є систематична несплата орендної плати. Отже, підставою для розірвання договору оренди може бути лише систематична несплата орендної плати. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 12 грудня 2012 року у справі № 6-146цс12, яка відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, у справах цієї категорії доказуванню підлягає систематичність несплати орендарем орендної плати. Як зазначалося вище, пунктом 11 договору оренди землі від 23 лютого 2015 року передбачено, що орендна плата вноситься з 1 по 31 серпня, остаточний розрахунок проводиться до 31 грудня поточного року. Із відомостей виплати (видачі) орендної плати (а.с. 25-41) вбачається, що відповідач щороку, починаючи з 2007 року по 2015 рік включно, своєчасно виплачував позивачу орендну плату, цей факт також був підтверджений у судовому засіданні 18.09.2015 самим позивачем, а отже будь-якої систематичності у несплаті відповідачем орендної плати судом не встановлено. Доказів, які б спростовували зазначену вище обставину, позивачем не надано. Що стосується розміру орендної плати, яку відповідач сплачував позивачу та строків її сплати, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно з пунктом 9 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року розмір орендної плати повинен дорівнювати 1,5% відсотка від проіндексованої грошової оцінки земельної ділянки та становить 287,97 грн. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Відповідно до ст. 23 Закону України «Про оренду землі» орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Указом Президента України № 92/2002 від 02 лютого 2002 року «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян-власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (зі змінами, внесеними Указом Президента № 830/2002 від 13 вересня 2002 року), тобто в редакції, що діяла на час укладення спірного договору визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря (стаття 1). Водночас Указом Президента України № 725/2008 від 19 серпня 2008 року «Про невідкладні заходи щодо захисту власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» внесено зміни до Указу Президента України від 2 лютого 2002 року та збільшено мінімальний розмір орендної плати до 3 відсотків. Відповідно до ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди. За змістом ст. 21 ЗУ «Про оренду землі» розмір та умови орендної плати, що зазначені в договорі оренди, не можуть суперечити законодавству, чинному на час укладення договору оренди. Як зазначалося вище, договір між сторонами укладено в 20 квітня 2007 року, тобто у період дії Указу Президента України від 2 лютого 2002 року № 92/2002, яким був встановлений мінімальний розмір орендної плати у 1,5% визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, а отже відповідно до чинного на час укладення договору законодавством. Таким чином, Указ Президента України від 19 серпня 2008 року № 725 має для сторін у цій справі рекомендаційний характер, оскільки був прийнятий після укладення ними спірного договору, а збільшення цим Указом мінімального розміру орендної плати до 3 відсотків не є підставою для автоматичної зміни встановленої договором орендної плати. Разом із тим, як вбачається із відомостей виплати (видачі) орендної плати та довідок (а.с. 25-41, 59-67), відповідач щороку, починаючи з 2008 року по 2015 рік включно виплачував позивачу орендну плату, яка за розміром (вартістю) значно перевищує розмір орендної плати, визначений у договорі. При цьому, при обрахунку орендної плати відповідачем враховані коефіцієнти індексації, про які кожного року повідомляло Державне агентство земельних ресурсів України (Держкомзем) листами: від 10.01.2008 № 14-22-6/55; від 9.01.2009 № 14-22-6/87; від 11.01.2010 № 641/22/6-10; від 11.01.2011 № 344/22/6-11; від 12.01.2012 № 355/22/6-12; від 10.01.2013 № 328/22/7-13; від 10.01.2014 № 12-28-0.22-95/2-14 та від 14.01.2014 № 6-28-0.22-215/2-15. Поряд із цим, суд погоджується з позицією представників відповідача в частині того, що спірних правовідносин не може бути застосований Закон України «Про індексацію грошових доходів населення» від 3.07.1991, оскільки за змістом ст. 2 цього Закону та пункту 3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078, до об'єктів індексації не відносяться, зокрема доходи громадян від здачі в оренду майна. Суд вважає, що відповідач при обрахунку орендної плати не повинен був застосувати коефіцієнт 1,756, на чому наполягав представник позивача та про що зазначено у листі Відділу Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 10.08.2015 № 01-03-10/249 (а.с. 11), оскільки по-перше, пунктом 10 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексації. Проте коефіцієнт 1,756, який був запроваджений постановою Кабінету Міністрів України від 31 жовтня 2011 року № 1185 «Про внесення змін до [PERSON] нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів» не є коефіцієнтом індексації і застосовується окремо поряд з коефіцієнтом індексації. По-друге, коефіцієнт 1,756 був запроваджений 31 жовтня 2011 року, тобто після укладення сторонами спірного договору, а отже він не є обовязковим для сторін. По-третє, пунктом 1 [PERSON] нормативної грошової оцінки земель сільськогосподарського призначення та населених пунктів, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 23 березня 1995 року № 213 (далі [PERSON]), якою власне і передбачено коефіцієнт 1,756 встановлено, що нормативна грошова оцінка земельних ділянок здійснюється з метою визначення розміру земельного податку, державного мита при міні, спадкуванні та даруванні земельних ділянок згідно із законом, орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, втрат сільськогосподарського і лісогосподарського виробництва, а також під час розроблення показників та механізмів економічного стимулювання раціонального використання та охорони земель. Отже, норми [PERSON] не стосуються визначення розміру орендної плати за земельні ділянки, які належать на праві приватної власності фізичним або юридичним особам. Таким чином, з урахуванням принципу, закріпленого у ч. 1 ст. 19 Конституції України, згідно з яким правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством, коефіцієнт 1,756, передбачений Методикою, не може бути застосований до спірних правовідносин, оскільки не є обовязковим для сторін договору оренди землі від 23 лютого 2007 року. Суд також враховує, що позивачем не надано доказів того, що, починаючи з 2008 року він звертався до відповідача з пропозиціями внести зміни до договору в частині зміни розміру орендної плати, оскільки зі змісту умов договору оренди землі від 23 лютого 2007 року вбачається, що внесення у нього будь-яких змін не є обовязком для його сторін, адже згідно з пунктом 36 договору, його умови змінюються у письмовій формі виключно за взаємною згодою сторін. І лише у разі недосягнення згоди щодо внесення змін, спір розвязується у судовому порядку. Натомість матеріалами справи (а.с. 25-41) підтверджується, що у весь цей період позивач без будь-яких зауважень чи застережень одержував орендну плату у розмірі та у формі, яка йому виплачувалась, доказів здійснення будь-якого тиску з боку відповідача позивачем не надано. При цьому, якщо позивач вважав, що відповідач недоплачує йому орендну плату, він вправі був звернутися до суду з вимогою про стягнення з відповідача боргу по орендній платі, оскільки навіть припустивши, що орендна плата відповідачем сплачувалась не у повному розмірі, договір не може бути розірваний, оскільки орендна плата все ж таки сплачувалась. Окрім того, слід зазначити, що згідно з пунктом 14 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року наслідком несвоєчасного внесення орендної плати є не розірвання договору, а сплата пені у розмірі 0,01% несплаченої суми за кожний день прострочення. При цьому, відповідач до 31 грудня 2015 року вправі провести остаточні розрахунки по орендній платі за 2015 рік, якщо все ж таки розрахунки проведені не у повному обсязі (пункт 11 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року). Щодо форми орендної плати, то суд звертає увагу на те, що як пунктом 12 договору оренди землі від 23 лютого 2007 року так і статтею 22 ЗУ «Про оренду землі» передбачено, що орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах, при цьому сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Із матеріалів справи (а.с. 25-41) вбачається, що відповідач сплачував позивачу орендну плату як у грошовій так і у натуральній формах, розмір (вартість) якої значно перевищував розмір орендної плати, визначений у договорі, натомість позивач без будь-яких зауважень чи застережень одержував орендну плату у розмірі та у формі, яка йому виплачувалась. Отже, на переконання суду, виплата частини орендної плати в натуральній формі не може вважатися порушенням умов договору оренди землі та прав позивача, що має наслідком розірвання договору. Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України). Відповідно до статей 10, 57-60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана за допомогою належних та допустимих доказів довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Згідно зі статтями 11 та 212 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених сторонами вимог, на підставі доказів, які він оцінює за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення цього факту є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, на переконання суду, у цій справі позивач за допомогою належних та допустимих доказів не довів обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог, зокрема на порушення відповідачем його прав, які згідно зі ст. 32 ЗУ «Про оренду землі» та пунктом «д» ч. 1 ст. 141 ЗК України є підставою для розірвання договору оренди землі, натомість відповідач надав суду докази, якими спростував доводи позивача, обґрунтувавши свої заперечення проти позову, а тому у позовіслід відмовити повністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку із відмовою у задоволенні позову, витрати позивача зі сплати судового збору відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed