Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

У серпні 2018 року позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В позовній заяві позивачка вказала, що 23 липня 2004 року вони з відповідачем зареєстрували шлюб у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 126. Від шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Спочатку їхні сімейні відносини були нормальні. Однак, з часом позивачка почала відчувати психологічний тиск з боку чоловіка, який переріс у психологічне насильство щодо неї та дітей, в результаті чого вона зібрала речі і пішла від відповідача. Вважає, що подальше спільне життя і збереження сім'ї стало неможливим, тому просила шлюб розірвати, визначити місце проживання дітей з нею, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище [PERSON]. В підготовчому судовому засіданні позивачка [PERSON] подала суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить після розірвання шлюбу визначити місце проживання дочки [PERSON] з матір'ю, а сина [PERSON] - з батьком. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в підготовчому судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримують, просять задовольнити. Відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги визнає, не заперечує щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання неповнолітніх дітей: дочки з матір'ю, а сина з батьком. Представник третьої особи - служби у справах дітей Чортківської міської ради Дацюк В.С. в судовому засіданні не має заперечень щодо визначення місця проживання неповнолітньої дочки сторін з матір'ю, а неповнолітнього сина - з батьком. Суд, вислухавши пояснення позивачки та її представника, відповідача, представника третьої особи, дослідивши докази по справі, приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних мотивів. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України ухвалення в підготовчому судовому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтею 206 цього Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 206 вищезазначеного Кодексу в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання відповідачем позову в даній справі не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 82 цього ж Кодексу обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що з 23 липня 2004 року сторони перебувають в шлюбі, який зареєстрували у Чортківському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис № 126. Від шлюбу вони мають двох дітей: дочку [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO]. Стосунки між сторонами погіршилися, вони спільно не проживають і не ведуть спільного господарства, що свідчить про припинення сімейних відносин. Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частинами третьою, четвертою статті 56 Сімейного кодексу України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з частиною другою статті 104, частиною третьою статті 105 вищезазначеного Кодексу шлюб припиняється внаслідок його розірвання. За змістом частини третьої статті 109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Фактичні обставини справи та відносини, що склалися між сторонами, свідчать про те, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер, подальше спільне життя і збереження сім'ї є неможливим і це буде суперечити інтересам позивачки, а тому позов є обґрунтованим і його слід задовольнити. Після розірвання шлюбу неповнолітню дочку сторін суд залишає проживати з матір'ю, а неповнолітнього сина - з батьком. Згідно ч. 1 ст. 142 Цивільного процесуального кодексу України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи те, що відповідач позовні вимоги визнає, суд приходить до висновку про повернення позивачці [PERSON] з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору в сумі 704,80 гривень згідно квитанції АТ «Ощадбанк» № 56 від 30 серпня 2018 року, що становить 352,40 гривень.

Outcome: approved