Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач [PERSON] просить ухвалити рішення, яким усунути перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим будинком, який знаходиться по [ADDRESS] та зняти їх з реєстраційного обліку у будинку. В обгрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що він являється власником будинку [ADDRESS] , в якому зареєстровані, але фактично не проживають відповідачі [PERSON] , яка є колишнім власником будинку та її син [PERSON] . Реєстрація відповідачів створює перешкоди у належному йому праві володіння, користування та розпорядження житлом. Позивач [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав повністю, просив про задоволення позову. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] у підготовче судове засідання не з`явилися, направили суду нотаріально засвідчену заяву від 20 березня 2020 року, в якій просять розгляд справи провести без їхньої участі, з позовними вимогами згідні, проти задоволення позову не заперечують. Крім цього зазначили, що не проживають у спірному будинковолодінні з 2015 року, проживають в Російській Федерації. Представник відповідачки [PERSON] - адвокат Ошуст С.Є. у судове засідання не з`явився, направив суду заяву про розгляд справи без участі сторони відповідача, позовні вимоги визнав повністю, не заперечив проти задоволення позову. За таких обставин суд вважає за можливе справу розглянути у відсутності сторін, у порядку визначеному ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Враховуючи, що у підготовче судове засідання відповідачі подали заяву в якій позов визнали повністю, суд дійшов висновку про ухвалення рішення в порядку ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок /частину будинку/, квартиру, користуються ним /нею/ для особистого проживання і мають право розпоряджатися цією власністю на власний розсуд. Позивач [PERSON] є власником будинку, який знаходиться у [ADDRESS] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2020 (а.с.6). У належному позивачу будинку зареєстровані відповідачі по справі [PERSON] , яка є колишнім власником будинку та її син [PERSON] . Останні у будинку не проживають, що підтверджується копією будинкової книги, та актом обстеження домоволодіння по [ADDRESS] , складеного комісією Рожнятівської селищної ради від 22.01.2020 (а.с 7, 10-12). Згідно свідоцтва про укладення шлюбу від 10.03.2009 року, відповідачка [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв`язку з чим змінила своє дошлюбне прізвище [PERSON] на [PERSON] (а.с.16). [PERSON] являється сином позивачки [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 17.04.2003 та копією свідоцтва про зміну імені від 17.04.2019 (а.с.14). У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Отже, припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вона є, сама володіє правом власності на житло. Така правова позиція висловлена Верховним Судом в постанові від 25 липня 2018 року у справі № 638/13030/13-ц. Згідно ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Відповідно до цієї норми закону відповідачі зобов`язані були зареєструватись за новим постійним місцем проживання протягом 10 днів з дня переїзду до цього постійного місця проживання. Тому суд вважає, що реєстрація постійного місця проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS] , є формальною, без наміру їх фактичного проживання в цьому будинку. Відповідно вони втратили право на користування цим будинком, оскільки добровільно припинили користування вказаним будинком та переселилися на інше місце свого проживання. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. З урахуванням викладеного суд вважає, що оскільки відповідачі не проживають у належному позивачу будинку, не є членами сім`ї позивача, їхня реєстрація у належному позивачу будинку порушує його право на володіння, користування та розпорядження належним йому будинком, а тому відповідачів слід визнати такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Отже, рішення суду про визнання відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням і є підставою для зняття їх з реєстраційного обліку за місцем реєстрації.

Outcome: approved