Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

У серпні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області із позовною заявою до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділ реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради «про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням», просив суд визнати [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є він є квартиронаймачем квартири [ADDRESS]. На даний час в квартирі зареєстрованими є, зокрема, позивач, його мати [PERSON], дружина [PERSON] та відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] - брати позивача. Відповідачі не проживають у квартирі, проте, добровільно з реєстрації не знімаються. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до п. 9 Перехідних положень ЦПК України, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] у відзиві на позов такий позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні з тих мотивів, що наданий позивачем доказ відсутності відповідачів у місці свого проживання - акт про не проживання КП КМР «УКОЖФ» від 21.08.2017 року не містить мети й підстав його складення, а також згоди уповноваженого органу місцевого самоврядування на дії працівників КП КМР «УКОЖФ», що мають наслідком припинення права користування житлом. Крім того, позивачем не обґрунтовано, в чому порушенні його права, оскільки наявність одного облікового рахунку, оформленого на нього, можливо змінити в досудовому порядку шляхом домовленості з комунальним підприємством про його перерозподіл між членами сім'ї і зміну договору найму, однак замість цього позивач змінив вхідні двері і тим обмежив вільний доступ відповідачів до користування житловим приміщенням. Також, в обґрунтування вимог свого позову, позивач посилається на ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка встановлює втрату права користування житлом членами сім'ї власника житла, яким позивач не являється. У відзиві на позов представник відповідачів зазначає, що позивачем по справам про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, яке відноситься до державного і громадського житлового фонду має бути Адміністрація Заводського району Кам'янської міської ради. У наданій відповіді на відзив представник позивача [PERSON] - [PERSON] вказував, що [PERSON], у відповідності до положень ст. 61 - 71 ЖК України, є належним позивачем як наймач житла. Крім того, вказав, що відповідачі по справі не проживають за місцем реєстрації, що підтверджується відповідним актом, та всупереч вимогам ст. 64 ЖК не сплачують поточні рахунки за житло, всі платежі здійснює позивач, про що свідчать копії квитанцій, додані до матеріалів справи. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Адміністрації Заводського району Кам'янської міської ради надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, прохав винести рішення згідно чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, повно і всебічно з'ясувавши обставини справи, дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінивши ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно особового рахунку [NUMBER], позивач [PERSON] є квартиронаймачем квартири [ADDRESS] (а. с. 10). Відповідно до довідки № 3/26585 від 19.08.2017 року про реєстрацію та склад сім'ї, виданої ТОВ «ЄРЦ КП», зареєстрованими за вищевказаною адресою є позивач [PERSON], відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] - брати позивача, а також його дружина [PERSON] та мати [PERSON] (а. с. 4). Згідно акту про непроживання від 21.08.2017 року, виданого КП КМР «УКОЖФ», відповідачі [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі більш, ніж 15 років, що підтверджується свідками (а. с. 3). Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира або інше приміщення, придатне для проживання в ньому, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцем перебування є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік, місцем проживання є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік, реєстрацією є внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Згідно до ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В силу ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Згідно з ст. 155 ЖК України, власник квартири чи її частки не може бути позбавлений права користування своїм житловим приміщенням, крім випадків, передбачених законодавством. Відповідачі в спірній квартирі з реєстраційного обліку не зняті, комунальні платежі не сплачують, що перешкоджає квартиронаймачу здійсненні ним права користування та розпорядження нерухомим майном, своїми діями відповідачі порушують вимоги ст. 47 Конституції України в якій зазначено, що кожен має право на житло, а також те, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду, а також були порушені і вимоги ст. 9 ЖК України, в якій зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення, або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Реєстрація та проживання відповідачів за вказаною адресою заважає квартиронаймачу в повній мірі і на власний розсуд користуватись майном, до того ж завдає збитків матеріального характеру. Таким чином, судом встановлено, що відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], в квартирі [ADDRESS] не проживають більше ніж 15 років, тобто понад шість місяців, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідачів про те, що акт КП КМР «УКОЖФ» від 21.08.2017 року не може бути використаний як доказ непроживання відповідачів у квартирі [ADDRESS], через невірну форму такого акту та відсутність у КП КМР «УКОЖФ» повноважень на засвідчення таких відомостей, оскільки, згідно до наказу Департаменту комунальної власності, земельних відносин та реєстрації речових прав на нерухоме майно, житловий фонд у м. Кам'янське з 01.07.2016 року передано на баланс комунального підприємства Кам'янської міської ради «Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду», а, в свою чергу, між вказаним підприємством та позивачем укладено договір про надання послуг з управління багатоквартирним будинком, що підтверджується листом КП КМР «УКОЖФ» від 23.02.2018 року № 330/4, наданий представнику відповідачів [PERSON] (а. с. 131 - 132). Таким чином, акт від 21.08.2017 року виданий КП КМР «УКОЖФ» відповідно до чинного законодавства та посвідчує факт непроживання осіб у житловому приміщенні. Що стосується тверджень про неможливість відповідачів потрапити до вищевказаної квартири, то доказів такого факту суду не надано, із зустрічним позовом з відповідними позовними вимогами відповідачі до суду не звернулись Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду сплачений судовий збір в розмірі 640 грн., що підтверджується квитанцією ПАТ «А-банк» № 0.0.838346029.1 від 30.08.2017 року (а. с. 1). Таким чином, понесені [PERSON] судові витрати у розмірі 640 грн. підлягають стягненню з [PERSON], [PERSON] на його користь по 320 грн. з кожного, доказів щодо інших витрат позивачем не надано. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved