Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

У січні 2019 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , власником якого є позивач. На обґрунтування позову вказує, що відповідач є її онуком, має зареєстроване місце проживання за вказаною адресою, проте з 2013 року, тобто більше одного року в цьому будинку не проживає та ним не користується, фактичне місце проживання їй не відоме, зв`язку з ним позивач не підтримує, у зв`язку із чим вона, як власник будинку, в повній мірі не має права розпорядження своїм майном, чому перешкоджає факт реєстрації відповідача у ньому, який без будь-яких поважних причин, за власним бажанням, не проживає у житловому будинку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала і просила про їх задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. \~ \~ \~ \~У судове засідання, призначене на 21.05.2019 р., як і в попередні призначені судові засідання, відповідач не з`явився, про дату, час та місце слухання справи судом повідомлявся належним чином, у відповідності до вимог ч.ч. 5, 6, п.2 ч.7, ч. 11 ст. 128 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не подав. У відповідності з вимогами ст.ст. 223, 280 ЦПК України, справу розглянуто у відсутність відповідача, в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін, відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду, у відповідності до ст. 128 ЦПК України, за останнім відомим місцем реєстрації місця проживання (ч.9 ст. 28 ЦПК), двічі викликався до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, про поважність причин неявки в судове засідання суд не повідомив, позивач не заперечував проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст.\~247\~ЦПК фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не зявилися до зали судового засідання. Вивчивши доводи позовної заяви, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.09.2003 року, реєстровий № 1-737, посвідченого державним нотаріусом Новоодеської державної нотаріальної контори та зареєстрованого КП «Новоодеське БТІ» за № 2181036 від 18.09.2003 року. \~ \~ \~ \~Як вбачається з позовної заяви, відповідач зареєстрований у вказаному будинку, але не проживає в ньому з 2013 року, оскільки створив свою сім`ю та не має наміру продовжувати проживання у будинку. Добровільно знятися з місця реєстрації не бажає. Довідкою №\~411\~від 12.12.2018\~року Новошмидтівської\~сільської ради підтверджено, що по [ADDRESS] на реєстраційному обліку перебувають [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до акту обстеження від 12.12.2018 р., складеного у складі комісії: депутатів сільради [PERSON] , [PERSON] спільно з сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] за адресою: [ADDRESS] зареєстрований, але за місцем реєстрації не проживає більше п`яти років. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушним. За приписами ст. ст.\~12\~,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Частиною 1\~ст.\~321 ЦК України\~визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. \~ \~ \~ \~ \~Права власника жилого будинку, квартири визначені ст. 383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. За змістом ч. 2\~ст. 405 ЦК України, визнання члена сім`ї власника житла таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, можливе внаслідок відсутності цієї особи в цьому приміщені понад один рік без поважних причин, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ч.1\~ст. 29 ЦК України). Згідно із\~ Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~ місце фактичного проживання особи не залежить від місця її реєстрації. Місцем проживання особи може бути будь-яке житлове приміщення, в якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.п. 34,39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із знаттям останнього з реєстрації Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Обґрунтовуючи підставність позову [PERSON] зазначає, що факт реєстрації відповідача, який є членом її сім`ї, в житловому будинку порушує її право власності на житло, оскільки позбавляє можливості в повній мірі використовувати об`єкт права власності. За таких обставин, суд вважає, що право власності позивача на спірний житловий будинок підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до\~ст. 141\~ЦПК України,\~ з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 764 грн. 80 коп.

Outcome: approved