Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

У серпні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що 15 червня 2009 року між ним та [PERSON], від імені якого діяла [PERSON], укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав в борг грошові кошти у сумі 265650,00 грн, що було еквівалентно 34500,00 доларів США, на строк до 15 вересня 2009 року. Цього ж дня для забезпечення виконання зобов'язань, узятих на себе за договором позики від 15 червня 2009 року, [PERSON] передав [PERSON] в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS], про що між сторонами було укладено договір іпотеки. Як стверджував позивач, кошти, отримані в борг, [PERSON] не повернув, безпідставно ухиляючись від зобов'язань, взятих на себе за договором позики від 15 червня 2009 року. [INFO] року позичальник [PERSON] помер. Спадщину після його смерті прийняла його сестра [PERSON] [PERSON] зазначив, що про смерть [PERSON] він дізнався у кінці 2015 року, а тому 11 березня 2016 року пред'явив вимогу до спадкоємця [PERSON] [INFO] року [PERSON] померла; спадщину після її смерті прийняли [PERSON] та [PERSON] 19 липня 2016 року [PERSON] звернувся до спадкоємців [PERSON] з вимогою сплатити заборгованість [PERSON] за договором позики від 15 червня 2009 року у сумі 265650,00 грн, що було еквівалентно 34500,00 доларів США. Оскільки відповідачі не задовольнили вимогу кредитора спадкоємця, [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики від 15 червня 2009 року у сумі 853098,75 грн, а з [PERSON] - у сумі 121871,25 грн. У судове засідання позивач та його представник не з'явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, а позовні вимоги [PERSON] - задовольнити. У підготовчому судовому засіданні 08 листопада 2018 року судом було з'ясовано, що відповідач [PERSON] був визнаний недієздатним за рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 18 червня 2014 року у справі №756/2085/14-ц; опікуном над ним було призначено [PERSON] У зв'язку з цим судом було залучено до участі у справі [PERSON] у якості законного представника недієздатного [PERSON] У судове засідання законний представник [PERSON] не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки в судове засідання свого представника суд не повідомила. У відзиві на позовну заяву [PERSON] зазначила, що [PERSON] договори позики та іпотеки від 15 червня 2009 року не укладав, що встановлено рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року у справі №202347/2012, а тому обов'язок спадкодавця [PERSON] щодо повернення позики не увійшов до складу спадщини. З цих підстав відповідач [PERSON], яка є також законним представником відповідача [PERSON], просила суд відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, у задоволенні позовних вимог [PERSON] - відмовити. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до такого висновку. [INFO] року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 21 жовтня 2013 року серії [NUMBER] (а. с. 191). Ст. 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На випадок своєї смерті [PERSON] заповіту не склав, а тому спадкування після його смерті здійснювалось за законом. За приписами ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених ст. 1259 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері [PERSON] є сестрою [PERSON], а тому вона є спадкоємцем другої черги за законом після смерті брата (а. с. 194, 195). Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину, крім випадків, встановлених ч. ч. 2-4 ст. 1273 цього Кодексу (ч. 4 ст. 1268 ЦК України). За положеннями ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун (ч. 4 ст. 1269 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. 29 жовтня 2013 року [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], звернувшись до нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної конотри з заявою про прийняття спадщини (а. с. 191). Інші спадкоємці спадщину після смерті [PERSON] не прийняли (а. с. 190-222). Однак, [INFO] року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28 листопада 2014 року серії [NUMBER] (а. с. 142). На випадок своєї смерті [PERSON] 29 серпня 2014 року склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Іванець О.О., зареєстрований в реєстрі за №10-641, яким заповіла своїй доньці [PERSON] усе належне їй за життя майно (а. с. 143). [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері шляхом подання заяви нотаріусу Одинадцятої київської державної нотаріальної конотри (а. с. 141). За положеннями ч. 1 ст. 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Ураховуючи наведену норму, непрацездатний син спадкодавця [PERSON] - [PERSON] має право на обов'язку частку у спадщині. Відповідно до норми ч. 4 ст. 1268 ЦК України [PERSON] вважається таким, що прийняв спадщину після смерті матері. До складу спадщини входять yсі права i обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав i обов'язків, що зазначені у ст. 1219 ЦК України (ст. 1218 ЦК України). Згідно з абз. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Ч. 2 ст. 1046 ЦК установлює, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Це відповідає правовій природі реального договору, що прямо передбачено у ч. 2 ст. 640 ЦК. Отже, права і обов'язки сторін за договором позики не можуть виникнути до моменту реального його виконання, тобто до часу передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. На підтвердження своїх позовних вимог позивач надав копію договору позики від 15 червня 2009 року, за умовами якого [PERSON] (позичальник), від імені якого діяла [PERSON], отримав у [PERSON] (позикодавець) в борг грошові кошти у сумі 265650,00 грн, що було еквівалентно 34500,00 доларів США, на строк до 15 вересня 2009 року (а. с. 66). Ч. 4, ч. 5 ст. 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Преюдиціальність фактів ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони й інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судом в рішенні факти і правовідносини. Факти, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доводяться знову при розгляді інших цивільних справ, в яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 червня 2012 року у цивільній справі №2-2347/2012 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та звернення стягнення на предмет іпотеки, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 липня 2012 року, встановлено, що грошові кошти за договором позики від 15 червня 2009 року [PERSON] не передавались (а. с. 113-118), а отже, ураховуючи те, що договір позики за своєю правовою природою є реальним договором, указаний правочин є неукладеним. Таким чином, обов'язок повернути кошти за договором позики від 15 червня 2009 року не міг увійти до складу спадщини після смерті [PERSON] Указана обставина також була встановлена постановою Апеляційного суду м. Києва від 23 травня 2018 року у цивільній справі №756/11295/16-ц за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Демецька С.Л., про визнання недійсним договору позики та договору іпотеки. Так, суд апеляційної інстанції вказав, що питання щодо дійсності укладеного з [PERSON] договору позики були вирішені судом за життя [PERSON]; зобов'язання за договором позики не увійшли до складу спадщини після смерті [PERSON] (а. с. 87-91). За таких обставин підстави для стягнення з відповідачів заборгованості за договором позики від 15 червня 2009 року відсутні. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 15, 16, 526, 530, 533, 536, 549, 550, 551, 553, 554, 610, 625, 1049, 1050, 1054, 1055, 1216-1218, 1258, 1259, 1261, 1268-1270, 1281 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed