Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-19 00:00:00

У серпні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з таким позовом в якому вказувала, що 21 травня 2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено кредитний договір №ML-OCA/067/2008 (частково змінений додатковою угодою №1 від 17 березня 2009 року) за умовами якого банк зобов'язався надати їй, як позичальнику, для придбання нерухомого майна та сплати комісії кредит в розмірі 25 500 доларів США зі строком користування до 21 травня 2028 року. Зі свого боку позивачка зобов'язалася вчасно повернути кредитні кошти відповідно до узгодженого сторонами графіку, а також щомісячно вносити плату за користування кредитом (проценти) за плаваючою ставкою в розмірі 5,49 % річних + ставка FIDR, а також вносити інші передбачені договором платежі (комісію за розрахунково-касове обслуговування, кошти на оплату страховки тощо). Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої на вимогу банку вносити плату за користування кредитом на 4 % більшу від базової ставки за весь період прострочення, сплачувати неустойку (пеню, штрафи) та на вимогу банку достроково повернути кредит. Крім цього в порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 21 травня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки №РML-OCA/067/2008 за яким позивачка, як іпотекодавець, передала відповідачу, як іпотекодержателю, в іпотеку належний їй житловий будинок №40 по вул. Кірова в м.Вознесенську. Однак кредитний договір як в частині дотримання порядку його укладення, так і в частині змісту правочину не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів», а саме: - банк перед укладенням договору не надав позивачці інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту; - кредитний договір не містить інформації про детальний розпис загальної вартості кредиту (містить суперечливу інформацію); - кредитний договір містить дискримінаційні відносно споживача та несправедливі умови щодо формування процентної ставки; - кредитний договір не містить будь-яких умов щодо відповідальності банку за його порушення, що є несправедливим, оскільки всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача; - кредитний договір містить умови щодо порядку формування неустойки за порушення позичальником умов кредитного договору, що є несправедливими, зокрема за умовами договору одночасно нараховується пеня та штраф за одне й те ж порушення, що вказує на встановлення подвійної цивільно-правової відповідальності та у розмірі, що значно перевищує всі розумні межі. В зв'язку з цим [PERSON] просила визнати оспорюваний кредитний договір недійсним. В судовому засіданні позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі. Також надала суду письмове заперечення проти позову в якому позовні вимоги не визнала в зв'язку з тим, що зміст кредитного договору та порядок його укладення повністю відповідає вимогам закону та волевиявленню сторін. Суд вважав можливим провести розгляд справи без особистої участі представника відповідача, оскільки матеріали справи містять достатньо інформації для її вирішення. Заслухавши пояснення позивачки [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що 21 травня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» (правонаступником якого є відповідач) було укладено кредитний договір №ML-OCA/067/2008 (частково змінений додатковою угодою №1 від 17 березня 2009 року) за умовами якого банк зобов'язався надати їй, як позичальнику, для придбання нерухомого майна та сплати комісії кредит в розмірі 25 500 доларів США зі строком користування до 21 травня 2028 року. Зі свого боку позивачка зобов'язалася вчасно повернути кредитні кошти відповідно до узгодженого сторонами графіку, а також щомісячно вносити плату за користування кредитом (проценти) за плаваючою ставкою в розмірі 5,49 % річних + ставка FIDR (процентна ставка по строковим депозитам фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору), а також вносити інші передбачені договором платежі (комісію за розрахунково-касове обслуговування, кошти на оплату страховки тощо). Наслідками порушення умов договору в частині своєчасного виконання зобов'язань позичальником є обов'язок останньої на вимогу банку вносити плату за користування кредитом на 4 % більшу від базової ставки за весь період прострочення, сплачувати неустойку (пеню, штрафи) та на вимогу банку достроково повернути кредит. Крім цього в порядку забезпечення виконання умов кредитного договору 21 травня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» було укладено договір іпотеки №РML-OCA/067/2008 за яким позивачка, як іпотекодавець, передала відповідачу, як іпотекодержателю, в іпотеку належний їй житловий будинок [ADDRESS]. Аналізуючи доводи та заперечення кожної зі сторін, суд виходить з наступного. 1) Загальні положення закону щодо правочинів. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори) (ч.ч. 1, 2 ст. 202 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст. 627 ЦК України). Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст.628 ЦК України). Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України). Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини (ст. 217 ЦК України). 2) В частині доводів позивачки про те, що банк перед укладенням договору не надав їй, як споживачу фінансових послуг, інформацію про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, а також щодо відсутності в кредитному договорі інформації про детальний розпис загальної вартості кредиту суд встановив наступні обставини. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги викладені в п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 з врахуванням п.2.4 Правил, згідно яких банки зобов'язані отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з вищезазначеною інформацією. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 Закону України «Про захист прав споживачів». Тобто ненадання такої інформації є підставою для розірвання кредитного договору або покладення на суб'єкта господарювання, який повинен її надати, обов'язку відшкодувати завдані збитки, покладення на нього обов'язку по сплаті штрафу, однак не є підставою для визнання кредитного договору недійсним. Водночас з матеріалів справи, зокрема копії інформаційного листка «Умови кредитування по програмі «Житло в кредит»» від 08 травня 2008 року (а.с. 85-86), копії додатку до Стандарту Продукту «Іпотечний кредит на купівлю житла HL-01» (а.с. 87-90), копії розрахунку орієнтовної сукупної вартості кредиту (іпотечні кредити) (а.с. 91-93) вбачається, що позивачка перед укладенням кредитного договору отримала від ЗАТ «ОТП Банк» повну та доступну інформацію, передбачену ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) та п. 2.1 «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168 (далі - Правила) та, враховуючи дату отримання такої інформації, мала достатньо часу для здійснення свідомого вибору кредитного продукту. Згідно ч. 4 ст. 11 Закону договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Відповідно до п.п. 3.1-3.4 Правил банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним (в тому числі реальної процентної ставки), вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, зазначивши таке: значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку; перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо), а також інформації щодо абсолютного подорожчання кредиту. Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Вказана інформація в повному обсязі викладена в додатку №1 до кредитного договору (а.с. 17-20, 23-26) в якому зазначено детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним (як номінальної так і реальної), вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача (комісій, юридичного оформлення; переліку і розміру інших фінансових зобов'язань споживача, які виникли на користь третіх осіб (страхових платежів, послуг нотаріуса, розміру збору до Пенсійного фонду України)), графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом, інформацію щодо абсолютного подорожчання кредиту тощо. 3) В частині доводів позивачки про те, що кредитний договір містить дискримінаційні відносно споживача та несправедливі умови щодо формування процентної ставки, відповідальності банку, формування неустойки за порушення позичальником умов кредитного договору суд встановив наступні обставини. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, про типові відсоткові ставки, валютні знижки, тощо, які передують укладенню договору. А тому після укладення договору між сторонами виникають зобов'язальні відносини, і до спорів щодо виконання такого договору положення Закону України «Про захист прав споживачів» не застосовуються. Вказана правова позиція, викладена Верховним судом України у постанові № 6-511цс15 від 11 листопада 2015 року та згідно вимог ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для усіх судів України. Водночас положення Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в договорах застосовуються до правочинів зі споживачами про надання споживчого кредиту, зокрема про встановлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України у справі № 6-1341цс15. [PERSON] не доведено, а матеріалами справи спростовано доводи останньої про ненадання їй інформації про умови отримання кредиту та інші умови, які передують укладенню договору та відсутність у неї реальної можливості ознайомитися з обов'язковими для споживача умовами перед укладенням договору. Зокрема, як раніше встановлено судом, позивачці завчасно було надано усю необхідну інформацію для здійснення свідомого вибору кредитного продукту, кредитний договір викладений в доступній формі, містить детальний розпис сукупної вартості кредиту. [PERSON] не скористалася правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту, протягом тривалого часу виконувала угоду, приймала участь у зміні її умов за ініціативрою банку (укладенні додаткового договору від 17 березня 2009 року), при цьому не вимагала внести зміни до договору або виключити з його змісту спірні умови, понад дев'ять років будь-яких вимог з приводу договору банку не пред'являла. За такого, з врахуванням практики Верховного Суду України, вимоги Закону України «Про захист прав споживачів» про несправедливі умови в частині формування процентної ставки, відповідальності банку, формування неустойки за порушення позичальником умов кредитного договору не можуть бути застосовані до спірного договору. Однак, якщо аналізувати вимоги Цивільного кодексу України в сукупності з Законом України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення спірного договору) про несправедливі умови договору, то згідно ч.ч. 1-4 ст. 18 Закону продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Перелік несправедливих умов у договорах із споживачами викладений в ч. 3 ст. 18 Закону та не є вичерпним. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні або договір може бути визнаним недійсним у цілому (ч.ч. 5-6 ст. 18 Закону). Тобто умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві (правовий висновок, викладений Верховним Судом України в постановах у справах № 6-2766цс15 та №6-330цс16). При цьому збитками (шкодою) є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) (ч. 2 ст. 22 ЦК України). Спірним кредитним договором передбачено порядок визначення розміру процентів. Так, для розрахунку процентів за користування кредитом банк використав плаваючу процентну ставку, яка складається з фіксованого відсотка та FIDR, що формується на основі процентних ставок за строковими депозитами для фізичних осіб, при цьому банк на власний розсуд установлює такі проценти. Плаваюча процентна ставка - це процентна ставка за середньо- і довгостроковими кредитами, розмір якої може змінюватись банком в порядку та в строки, передбачені умовами кредитного договору. Перегляд її здійснюється через узгоджені між банком і кредитором проміжки часу. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Укладаючи кредитний договір, сторони домовились, що для розрахунку процентів за кредитом буде використовуватись плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого процента + FIDR (процентна ставка за строковими депозитами фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк до 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). При цьому сторони висловили свою цілковиту згоду щодо передбаченої договором зміни плаваючої процентної ставки. Отже, виходячи з умов кредитного договору, зміна розміру ставки FIDR не є зміною процентної ставки в односторонньому порядку, оскільки вона прямо передбачена умовами двостороннього кредитного договору. Таким чином положення кредитного договору про встановлення плаваючої процентної ставки, яка складається з фіксованого процента + FIDR, не можна вважати несправедливими (аналогічний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду України у справі № 6-551цс15). При цьому посилання позивачки на те, що зазначений в кредитному договорі порядок визначення змінної процентної ставки не відповідає вимогам ч.ч. 4-6 ст. 1056-1 ЦК України не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки сторони в договорі самостійно узгодили порядок формування процентної ставки в той час, як до ст. 1056-1 ЦК України було включено імперативні норми щодо порядку формування змінної процентної ставки лише з прийняттям Закону від 22 вересня 2011 року №3795-VI, тобто після укладення кредитного договору. Також в кредитному договорі чітко прописані інші умови, які є істотними для даного виду договорів та передбачені ст.ст. 1048-1050, 1054 ЦК України, ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженими постановою Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, зокрема й в частині відповідальності за невиконання його умов. При цьому, як раніше встановлено судом, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних його умов, в тому числі самостійно розподіливши відповідальність за його невиконання, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивачка на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов кредитного договору, правом протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причини не скористалася, не відмовилася від його виконання, тривалий час (понад дев'ять років) користувалася кредитними коштами, спірні умови кредитного договору не завдали останній збитків. В матеріалах справи також відсутні докази щодо звернення [PERSON] до банку з пропозицією або вимогою про зміну спірних умов договору, їх виключення або включення нових. При цьому позивачкою при оспорюванні умови договору про відповідальність позичальника за порушення зобов'язань не прийнято до уваги положення ст. 217 ЦК України про те, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. З вищевстановлених судом обставин (в сукупності) вбачається, що основною підставою для оспорювання позивачкою кредитного договору є не невідповідність його вимогам закону, а пред'явлення ПАТ «ОТП Банк» позову до суду про стягнення з [PERSON] кредитної заборгованості. Тому підстави як для визнання умов несправедливими, так і кредитного договору в цілому недійсним відсутні. Що стосується доводів позивачки про неправильне обрахування банком під час виконання договору плати за користування кредитом (процентів) та неустойки (застосування подвійної відповідальності), то наявність цих обставин не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, а є підставою для оспорювання дій (нарахувань) банку як в окремому порядку, так і під час вирішення спору про стягнення кредитної заборгованості. Враховуючи встановлені обставини суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed