Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-22 00:00:00

У січні 2019 року до суду звернулося Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (надалі - позивач, Банк) із позовом до [PERSON] (надалі - відповідач) про стягнення заборгованості за кредитним договором від 19 березня 2015 року станом на 09 грудня 2018 року у розмірі - 121 840,95 грн. та судових витрат у розмірі 1921,00 грн. В обґрунтування позову зазначав, що 19 березня 2015 року між Банком та відповідачем було підписано заяву без номеру про надання останній кредиту в розмірі 8 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до умов договору відповідач взяла на себе зобов`язання щодо своєчасного повернення кредиту, сплати відсотків за користування кредитними коштами у встановлені строки, але взятих на себе зобов`язань не виконала. Станом на 09 грудня 2018 року має заборгованість на загальну суму - 121 840, 95 грн., що складається із: - 28 402,53 грн. - заборгованість за тілом кредиту; - 3436,97 грн. - заборгованість за нарахованими процентами за користування кредитом; - 90 001,45 грн. - заборгованість за пенею за період з 19.03.2015 року по 01.11.2018 року Позивач просив стягнути з відповідача борг на загальну суму - 121 840,95 грн., який виник станом на 09 грудня 2018 року та у повернення сплачених судових витрат у розмірі - 1921,00 грн. Ухвалою судді від 27 лютого 2019 року у справі було відкрито провадження, залучено сторони до участі у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження (т. 1 а.с. 63). 25 березня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов Банку (т. 1 а.с. 67-72). Відповідач [PERSON] вказувала, що позивачем у своєму позові не зазначено на яких умовах, на який термін та на який картковий рахунок, під який відсоток було видано їй кредит. Крім того, банк не вказує ні номеру картки, ні номеру рахунку з якого начебто отримані чи іншим чином були використані гроші та на який вони мали б бути повернені. Відсутнє таке посилання і в доданому до позову розрахунку заборгованості. Звертає увагу, що кредитний договір фактично не укладався між сторонами. Вказує, що не погоджується із розрахунком наданим банком та вважає їх надуманими. У своєму відзиві не заперечує той факт, що дійсно нею було отримано кредитну картку АТ КБ «Приватбанк» 19 березня 2015 року, якою фактично користувався її син [PERSON] , але іноді і вона сама. Кредитна картка була видана разом із ПІН-кодом, який зберігався разом із карткою для зручності. Кредитний ліміт було встановлено у розмірі 500 грн. та не міг становити 8000 грн. У травні 2016 року Банком було замінено кредитну картку на нову на тих самих умовах. Вказує, що в ніч із 29 жовтня 2016 року на 30 жовтня 2016 року із квартири сина було викрадено барсетку із кредитною карткою та ПІН-кодом. У ході досудового розслідування її сину було повернуто викрадену барсетку та закордонний паспорт на його ім`я, але кредитну картку не було повернуто. Із часу крадіжки ні вона, ні син не користувалися карткою. Зазначає, що 31 березня 2017 року звернулася до Кременчуцького ВП ГУНП в Полтавській області із заявою про порушення кримінального провадження у зв`язку із незаконним зняттям коштів із картки АТ КБ «Приватбанк» з 01 вересня 2016 року по 26 березня 2017 року. Із відповіді Банку дізналася, що станом на 13 червня 2017 року має заборгованість перед банком за період з 01.08.2016 року по 01.05.2017 року на суму - 26 962,77 грн. Заявила про застосування строку позовної давності за вимогами банку та просила відмовити у позові банку до неї у повному обсязі. 25 березня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк» та клопотання про виклик свідків (т. 1 а.с. 119-121). Ухвалою суду від 26 березня 2019 року було задоволено клопотання відповідача [PERSON] та витребувано від позивача оригінали та копії документів, викликано свідка [PERSON] , від виклику та допиту якого представник відповідача [PERSON] - [PERSON] відмовилася у судовому засіданні 23 вересня 2019 року (т. 1 а.с. 125). 01 квітня 2019 року та 17 квітня 2019 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшли документи, згідно ухвали суду від 26.03.2019 року (т. 1 а.с. 131-144, а.с. 148-192). 03 травня 2019 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшли письмові пояснення, копії документів по справі та відповідь на відзив (т. 1 а.с. 195-221). У поданій відповіді на відзив вказують, що відповідача було ознайомлено з умовами кредитування, отримання карти та видачі кредитних коштів. З копії анкети-заяви чітко вбачається, що відповідач висловила свою згоду на укладення договору та особистим підписом засвідчила це. Згідно «Довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» чітко вбачається, що на момент оформлення кредиту банком було встановлено поточну процентну ставку у розмірі 2,9% (34,8% на рік), вказано розміри комісій та штрафів, розмір щомісячного платежу тощо. Щодо зміни кредитного ліміту, клієнт надає свою згоду шляхом підписання договору. Відповідач отримала 3 (три) кредитні картки зі строком дії пере випущеної картки до 07.2020 року і частково сплачувала заборгованість за договором. Додатково звернули увагу, що відповідач не повідомила банк про втрату карти з метою її блокування, тому всі ризики щодо несанкціонованого зняття коштів несе саме володілець карти. Просили позов задовольнити у повному обсязі. 17 травня 2019 року до суду від відповідача [PERSON] надійшли заперечення на відповідь на відзив (т. 2 а.с. 21-22), які фактично є ідентичними поданому відзиву на позов. 17 травня 2019 року до суду від представника відповідача - [PERSON] - [PERSON] надійшла заява про виклик та попит свідка [PERSON] у режимі відеоконференції в приміщенні Полтавської установи ВП № 23 про відомі йому обставини справи та клопотання про витребування доказів від АТ КБ «Приватбанк» (т. 2 а.с. 23, 25). Ухвалою суду від 05 червня 2019 року було залучено до участі у справі третьою особою [PERSON] , витребувано докази від позивача, відмовлено у допиті [PERSON] як свідка (т. 2 а.с. 27). 21 червня 2019 року до суду від АТ КБ «Приватбанк» надійшли письмові докази по справі із письмовими поясненнями (т. 2 а.с. 38-51). 18 липня 2019 року до суду від третьої особи [PERSON] , який перебуває у Полтавській установі виконання покарань № 23, надійшла заява про відмову від участі у судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку (т. 2 а.с. 75). У судовому засіданні представник позивача АТ КБ «Приватбанк» - Мороз Т.Г. позовні вимоги Банку підтримала, просила задовольнити, посилаючись на обставини і підстави, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] з позовом Банку не погодилися, просили відмовити у його задоволенні, посилаючись на обставини і підстави, викладені у відзиві на позов. У подальшому відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула з невідомих причин. Була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки у судове засідання суду не повідомляла. Третя особа - [PERSON] , який перебуває у Полтавській установі виконання покарань № 23, у судовому засіданні 17 липня 2019 року по суті позову не визначився, відмовився від участі у справі в режимі відеоконференцзв`язку та вимкнув технічний пристрій, а пізніше надав до суду відповідну заяву. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача та її представника, третьої особи, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані учасниками справи докази у їх сукупності, встановив наступне. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію [про захист прав людини і основоположних свобод] та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом достовірно встановлено, що 19 березня 2015 року відповідачем [PERSON] було подано до банку Анкету-заяву про приєднання до програми надання банківських послуг у вигляді відкриття особового карткового рахунку та надання кредитної платіжної картки «Універсальна» (т. 1 а.с. 10). У відповідності до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У відповідності з ч. 2. ст. 639 ЦК України - якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. При оформленні кредиту заява на отримання кредиту, підписується повнолітньою, дієздатною особою (здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання ч. 2 п. 1 ст. 30 ЦК країни), яким підтверджується, що Позичальник ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами Банку. Укладання Договору здійснюється за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання (ст. 634 Цивільного кодексу). Підписанням заяви Позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів. Відповідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних нормах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно ст. 207 ЦК України правочин (в тому числі договір) вважається укладеним в письмовій формі, якщо її зміст, зафіксовано в одному або кількох документах, якими обмінялися сторони. Стаття 207 ЦК України не передбачає вичерпний перелік таких документів, тому наряду з листами та телеграмами можуть використовуватися і інші засоби зв`язку, наприклад електронний. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Відповідачем було підписано заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. У даній заяві зазначено, що підписавши цю заяву, Відповідач ознайомився та згодний з умовами та Правилами надання банківських послуг, в тому числі з Умовами та Правилами обслуговування по платіжним карткам, розташованим на сайті банку www.pb.ua, Тарифами банку, які разом з цією заявою складають Договір банківського обслуговування. Окрім цього, зазначено що Відповідачу було надано для ознайомлення Умові та правила в письмовому вигляді, ознайомлення з чим засвідчується власним підписом в Заявці про приєднання. Підписавши заяву Банк та клієнт приєднуються і зобов`язуються виконувати умови, викладені в Умовах та Правилах надання банківських послуг, Тарифах банку - Договорі банківського обслуговування в цілому. Отже, враховуючи вищевикладене, заява про приєднання до Умов та Правил з умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами, що розташовані на офіційному сайті Банку (www.privatbank.ua) складають Договір про надання банківських послуг. Тобто, в даному випадку зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в заяві Позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між Банком та Позичальником укладається договір у письмовій формі. Укладення кредитного договору таким чином чинному законодавству України не суперечить. Між сторонами були здійснені всі необхідні дії, який задля придбання, припинення або зміна цивільних прав та обов`язків, що за змістом ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України вказує на вчинення двостороннього кредитного договору, складовими якого ступають Заява, Умови та Правила надання банківських послуг та Тарифи, з якими Позичальник ознайомлений, про що свідчить підпис в Заяві. Жодних заперечень з приводу того, що відповідач не погодилася з умовами та правилами надання банківських послуг відповідачем [PERSON] та її представником висловлено не було. Окрім того, відповідач та її представник не надали суду жодних належних та допустимих доказів того, що надані позивачем Умови і Правила надання банківських послуг, а також Тарифи, надані позивачем викладені не в тій редакції, яка діяла на час підписання ним цих документів. Отже, враховуючи вказані обставини, суд дійшов висновку, що дійсно 19 березня 2015 року між [PERSON] та АТ КБ «Приватбанк» було укладено Договір про надання банківських послуг, який складається із Анкети-заяви про приєднання до умов і Правил надання банківських послуг, «Умов та Правил надання банківських послуг» та «Тарифів банку». Пунктом 2.1.1.2.1. Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що датою укладання договору є дата отримання карти, зазначена в заяві. Тобто, 19 березня 2015 року було укладено договір між Банком та [PERSON] , отримано відповідачем карту, що вбачається з Анкети-заяви від цієї ж дати, про що свідчить підпис відповідача в Анкеті-заяві від 19 березня 2015 року (а. с. 10). Крім того, дана Анкета-заява містить інформацію про те, що [PERSON] було повідомлено про умови кредитування, відомості про сукупну вартість кредиту та отримано нею пам`ятку про умови кредитування, про що наявний підпис у Анкеті-заяві. Відповідно до п. 2.1.1.2.3. Умов та правил надання банківських послуг, після отримання Банком від Клієнта необхідних документів, а також заяви, Банк проводить перевірку наданих документів і приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Як вбачається з довідки АТ КБ «Приватбанк» б\\н (т. 1 а.с. 132), [PERSON] згідно кредитного договору б/н отримала наступні картки: № [NUMBER] (дата відкриття 10.10.2014 року), термін дії до 09.2018 року; [NUMBER] (дата відкриття 18.12.2015 року), термін дії до 12.2019 року; - № [NUMBER] (дата відкриття 27.05.2016 року), термін дії до 12.2019 року; - № [NUMBER] (дата відкриття 04.01.2017 року), термін дії до 07.2020 року. Факт отримання карток [PERSON] підтверджується наданими банком фото (т. 1 а.с. 149-151). Із довідки АТ КБ «Приватбанк» (т. 1 а.с. 133) постає, що 19 березня 2015 року на кредитну картку [PERSON] було встановлено кредитний ліміт у розмірі 500 грн., 20 вересня 2016 року кредитний ліміт було збільшено до 1000 грн. і цього ж дня - 20 вересня 2016 року відбулося збільшення кредитного ліміту поступово до 2000 грн., до 3500 грн., до 5500 грн., 21 вересня 2019 року було встановлено кредитний ліміт у 5500 грн. і цього ж дня, 21 вересня 2019 року, кредитний ліміт було збільшено до 8000 грн. 29 вересня 2019 року кредитний ліміт було встановлено банком на рівні - 0.00 грн. У матеріалах справи міститься виписка з карткового рахунку, де чітко прослідковується, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт та вбачається, що відповідач користувалася грошима, отримувала кошти через банкомат, здійснювала розрахунки через термінали в касах магазинів, переводила кошти іншим фізичним особам через Приват24, а також здійснювала платежі з розстрочкою за програмою «Оплата частинами» (т. 1 а.с. 163-184). Банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12 квітня 2012 року № 578/5, згідно якого до первинних документів, які фіксують факт виконання госоперації та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові банківські документи, повідомлення банків, виписки банків, корінці квитанцій і касових чекових книжок. З розрахунку заборгованості та наданої виписки про рух коштів чітко вбачається, що відповідач частково сплачувала заборгованість за договором. Із виписки також вбачається, що відповідач знімала кредитні кошти, потім частково погашала заборгованість за договором і знову користувалася кредитними коштами. Користуючись кредитними коштами, відповідачу були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому її твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам у справі. Згідно пункту 1.1.7.11 Умов і правил надання банківських послуг, договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на такий же строк. Відповідно п. 2.1.1.5.5 Умов та правил надання банківських послуг, позичальник зобов`язаний погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також сплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Згідно ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім того, згідно ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та «Універсальна Gold» зазначено базову відсоткова ставка в місяць; розмір щомісячних платежів; строк внесення щомісячних платежів тощо (т. 1 а.с. 11) Умовами договору визначено (п. 2.1.1.2.3.), що Банк має право в будь-який момент збільшити, зменшити або анулювати кредитний ліміт. Пунктом 2.1.1.2.4. Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що підписання цього договору є прямою та безумовною згодою клієнта щодо прийняття будь-якого розміру Кредитного ліміту, встановленого банком. Додатково повідомляємо, що встановлення певної суми кредитного ліміту не є фінансовою операцією, що вимагає документального підтвердження. Відповідальність клієнта наступає в момент використання кредитного ліміту - як тільки клієнт самостійно підтверджує проведення операції в рахунок ліміту шляхом ведення ПІН-коду (в банкоматах) або підписанням чека (розрахунок через РОБ-термінал торгової точки), саме в цей момент здійснюється перехід коштів у володіння позичальникові. Суд звертає увагу, що належним доказом зняття коштів з карткового рахунку клієнта є виписка з банківського рахунку. Відповідно до п. 1.1.3.2.4. Умов та правил надання банківських послуг, банк має право змінювати тарифи, а також інші умови обслуговування рахунків. При цьому, ПАТ КБ «Приватбанк», за винятком випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати клієнта, зокрема у виписці за картрахунком. Якщо протягом 7 днів банк не одержав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, то вважається, що клієнт приймає нові умови. За п. 1.1.2.1.6. Умов та правил надання банківських послуг, у разі незгоди зі змінами Правил та/або Тарифів банку клієнт має право звернутися до банку для розірвання договору. Як встановлено під час розгляду справи, Банк інформував відповідача про зміну процентної ставки в тому числі шляхом надсилання СМС-повідомлення на номер телефону [PERSON] (т. 1 а.с. 162), який нею було зазначено в Анкеті-заяві від 19.03.2015 року. Всупереч вимог ст. 12, 13, 81 ЦПК України, ні відповідачем [PERSON] , ні її представником [PERSON] не було надано суду доказів звернення відповідача до банку з пропозицією щодо розірвання кредитного договору після інформування банком про зміну процентної ставки. За таких обставин, суд вважає, що банком було дотримано погоджену сторонами кредитного договору процедуру зміни процентної ставки за кредитним договором. У своєму відзиві на позов та у судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник посилалися на те, що в ніч з 29 жовтня 2016 року на 30 жовтня 2016 року із квартири її сина було викрадено барсетку із документами та кредитною картою [NUMBER] разом із ПІН-кодом, а тому будь-які операції після 30 жовтня 2016 року вона здійснювати не могла. Наявні в виписці та розрахунку дані щодо користування кредитною картою не відповідають дійсності, оскільки не здійснювалися нею особисто та її сином. З цього приводу суд звертає увагу на наступне. У п. 1.14. ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» наведено визначення електронного платіжного засобу - це платіжний інструмент, який надає його держателю можливість за допомогою платіжного пристрою отримати інформацію про належні держателю кошти та ініціювати їх переказ. За п. 1.27 ст. 1 цього ж Закону платіжна картка - це електронний платіжний засіб у вигляді емітованої в установленому законодавством порядку пластикової чи іншого виду картки, що використовується для ініціювання переказу коштів з рахунка платника або з відповідного рахунка банку з метою оплати вартості товарів і послуг, перерахування коштів зі своїх рахунків на рахунки інших осіб, отримання коштів у готівковій формі в касах банків через банківські автомати, а також здійснення інших операцій, передбачених відповідним договором. Пунктом 14.16. ст. 14 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» встановлено, що користувач після виявлення факту втрати електронного платіжного засобу зобов`язаний негайно повідомити банк у спосіб, передбачений договором. До моменту повідомлення користувачем банку ризик збитків від здійснення операцій та відповідальність несе користувач. Втратою електронного платіжного засобу є неможливість здійснення держателем контролю (володіння) за електронним платіжним засобом, неправомірне заволодіння та/або використання електронного платіжного засобу або його реквізитів. Відповідно до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (т. 1 а.с. 12-45) клієнт зобов`язаний: - вживати заходів щодо запобігання втрати (розкрадання) карток, ПІНа (персонального ідентифікаційного номера) або інформації, нанесеної на карту і магнітну смугу, або їх незаконного використання (п. 2.1.1.5.10 Умов та правил надання банківських послуг); - інформувати Банк, а також правоохоронні органи за фактом втрати карти, ПІНу, або отримання звістки про їх незаконне використання. При настанні вищевказаних випадків необхідно звернутися у відділення Банку або за телефоном 3700 (безкоштовно по Україні (п 2.1.1.5.11 Умов та правил надання банківських послуг). У випадку, якщо держателю карти відомі факти про незаконне використання карти, держатель карти зобов`язаний у 3-денний термін після усної заяви про втрату карти, стікера PayPass, ПІНа надати в банк докладний виклад обставин втрати карти, стікера PayPass і/або ПІНа і відомі факти про їх незаконне використання (п. 2.1.1.5.12. Умов та правил надання банківських послуг). Держатель карти несе відповідальність за всі операції, що супроводжуються авторизацією, включаючи операції, що супроводжуються правильним введенням нанесених на карті даних, до моменту звернення власника карти в банк та блокування карти і за всі операції, які не супроводжуються авторизацією, до моменту постановки картки в СТОП-ЛИСТ платіжною системою (п. 2.1.1.7.4 Умов та правил надання банківських послуг). Під час розгляду справи судом було встановлено та підтверджено наданими поясненнями відповідача [PERSON] , що 19 березня 2015 року вона дійсно отримала кредитну карту у АТ КБ «Приватбанк», яку віддала у користування сину [PERSON] , інколи користувалася нею і сама. Для зручності поряд із кредитною карткою зберігався ПІН-код, який видав їй Банк на окремому аркуші. Не заперечувала факт отримання інших кредитних карток у банку пізніше. Пояснила, що кредитку карту було викрадено у сина разом із барсеткою, де вона зберігалася. Підтвердила той факт, що Банку не повідомляла про крадіжку картки з метою її блокування ні телефоном, ні особисто не зверталася з відповідною письмовою заявою. Судом достовірно було встановлено та підтверджено поясненнями представника АТ КБ «Приватбанк» - Мороз Т.Г., що відповідачу [PERSON] 19 березня 2015 року було відкрито картковий рахунок та видано кредитну картку «Універсальна 55 днів пільгового періоду» зі строком дії до 09.2018 року. Деякий час відповідач користувалася картами, що підтверджується розрахунками в терміналах, касах магазинів, отримувала кошти через банкомат, переводила кошти іншим фізичним особам через Приват24 (т. 1 а.с. 163-184). У подальшому 27 травня 2016 року, 04 січня 2017 року відповідач зверталася до банку за отриманням перевипущених карток, даний факт підтверджується фотографіями відповідача, зробленими банком під час видачі карток (т. 1 а.с. 200-202). Під перевипуском карток розуміється випуск та приєднання карти з новим строком дії до раніше відкритого клієнту карткового рахунку із відображенням всієї суми заборгованості за кредитним лімітом на перевипущеній картці. Під час видачі карти 19 березня 2015 року відповідач підключила її до номеру телефону, який було змінено в банкоматі на інший 14 вересня 2016 року. Крім того, відповідач скористалася сервісом «Оплата частинами» за допомогою кредитної картки № [NUMBER] та оформила послуги 22, 23, 24, 25 та 26 вересня 2016 року на загальну суму - 13 880,54 грн. Представником банку у судовому засіданні було підтверджено, що відповідач не зверталася до банку ні телефоном, ні особисто із заявою про викрадення кредитної картки та її блокування, тому кредитна картка і не блокувалася банком. Тобто, про її викрадення Банку нічого не було відомо. Відповідач зверталася лише за перевипуском карток. При цьому, не заслуговують уваги доводи відповідача та її представника щодо того, що відповідач при отриманні нової картки у січні 2017 року повідомляла про викрадення картки отриманої у березні 2015 року та блокування останньої, оскільки дані обставини не були підтверджені належними і допустимими доказами. Так, відповідачем [PERSON] на підтвердження факту втрати картки в ніч з 29 жовтня 2016 року на 30 жовтня 2016 року було надано копію вироку Автозаводського районного суду м. Кременчука від 19 грудня 2017 року, за яким було визнано винним та засуджено [PERSON] у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ст. 15 ч. 2, ст. 185 ч. 2, ст. 190 ч. 2, ст. 187 ч. 1 КК України (т. 1 а.с. 73-84). Вироком суду було встановлено, що [PERSON] , в ніч з 29.10.2016 року на 30.10.2016 року, шляхом вільного доступу викрав майно [PERSON] , в тому числі шкіряну барсетку «Cantlor» вартістю 1280 грн. з урахуванням зносу, якою розпорядився шляхом здачі її у ломбард. Суд звертає увагу, що у вказаному вироку судом встановлені лише відомості, щодо того, що у сина відповідача [PERSON] - [PERSON] було викрадено [PERSON] певні належні особисті речі, в тому числі барсетку. Однак, жодного посилання на те, що разом із барсеткою було викрадено кредитну карту, одержаної відповідачем у березні 2015 року та користування відповідними коштами шляхом використання цієї картки, вирок суду не містить. Враховуючи викладене, а також те, що відповідачем не було надано жодного належного та допустимого доказу того, що в ніч з 29 жовтня 2016 року на 30 жовтня 2016 року її платіжна картка була у дійсності викрадена, зокрема третьою особою, а виписка по картковому рахунку свідчить, що карткою користувалися до 15 червня 2017 року, то суд дійшов висновку, що посилання відповідача та її представника на дії третьої особи щодо використання картки отриманої у березні 2015 року не знайшли свого підтвердження наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Представник позивача вказувала, що відповідач не виконує в повному обсязі зобов`язання за договором про надання банківських послуг, а саме: не вносить грошові кошти для погашення заборгованості за договором, відсотками у розміру та строки, передбачені Договором. Відповідно до статті 610 ЦК порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема у вигляді сплати винною особою неустойки (штрафу, пені). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Звертаючись до суду із позовом, Банк зазначив, що відповідач [PERSON] має заборгованість за договором, оскільки не виконувала його умови. До матеріалів справи банком було надано розрахунок заборгованості [PERSON] (т. 1 а.с. 6-9), відповідно до якого, заборгованість станом на 09 грудня 2018 року становить: - 28 402,53 грн. - заборгованість за кредитом (тілом кредиту); - 3436,97 грн. - нараховані відсотки; - 90 001,45 грн. - нарахована пеня за період з 19.03.2015 року по 01.11.2018 року. Відповідачем [PERSON] було заявлено про застосування строку позовної давності за вимогами банку. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Згідно пункту 1.1.7.12 Умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. Заява позичальника про припинення дії договору в матеріалах справи відсутня, а тому відбулась його пролонгація із збереженням тих умов, на яких його було укладено, зокрема щодо умов про порядок пролонгації договору, які також залишаються чинними. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Тобто, позовна давність - це встановлений законом строк, протягом якого особа, право якої порушено, може вимагати примусового здійснення захисту свого права шляхом подання позовної заяви до суду. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із спливом часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно із частинами третьою, четвертою статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг загальної та спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. 252-255 ЦК України. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Зважаючи на той факт, що п. 1.1.7.31 «Умов та правил надання банківських послуг» не містять підпису відповідача, а в анкеті-заяві про приєднання до «Умов та правил надання банківських послуг, що підписана відповідачем, не міститься домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до 50 років, суд дійшов висновку, що сторонами не досягнуто згоди щодо збільшення строку позовної давності, зважаючи на що підлягає застосуванню загальний строк позовної давності. Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1926цс15. Відповідно до Умов договору, відповідачу було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обов`язкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією, тобто це кредит, що надається банком клієнту в межах встановленого ліміту заборгованості, який використовується повністю або частинами і поновлюється в міру погашення раніше виданого кредиту. Клієнт, використавши та погасивши заборгованість за кредитною лінією, може знову користуватися нею у межах строку дії картки. У постанові судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року, Верховним Судом України висловлено правову позицію про те, що у випадку незалежного виконання позичальником зобов`язань перед кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватись з моменту настання строку погашення чергового платежу. У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року (справа № 6-14 цс14), зазначено, що відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору У судовому засіданні було встановлено та підтверджено представником Банку, що відповідно до розрахунку, наданого банком (т. 1 а.с. 6-9) останній платіж, здійснений [PERSON] у межах строку дії договору, був зроблений 15 червня 2017 року на суму 160 грн., тому саме із цієї дати повинен рахуватися строк позовної давності. Позивач АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду із даним позовом 30 січня 2019 року, тобто у межах загального строку позовної давності у 3 роки, який за даних обставин спливав 15 червня 2020 року. Отже, суд вважає, що підстав для застосування до даних правовідносин строків позовної давності немає. Відповідно до частини другої статті 1054 та частини другої статті 1050 Цивільного кодексу України наслідком порушення позичальником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право кредитора достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в термін передбачений договором, одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, боржник не звільняється від відповідальності за виконання грошового зобов`язання. Згідно з ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Щодо наявної заборгованості [PERSON] перед банком за договором про надання банківських послуг суд зазначає наступне. Відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи не призначались. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Щодо наявної заборгованості відповідача за договором про надання банківських послуг «тілом кредиту» суд зазначає наступне. Банк у наданих ним розрахунку боргу вказує про те, що розмір боргу за тілом кредиту становить - 28402, 53 грн. У судовому засіданні представник позивача зазначила, що до вказаної суми входить, зокрема - ліміт кредиту - 8000 грн., - 13880,54 грн. як борг по оплаті коштів за програмою «Оплата частинами», та боргу по оплаті страхування ліміту кредиту - 6151,07 грн. Однак, у той же час згідно письмового розрахунку борг по оплаті страхування ліміту кредиту становить 6521,99 грн. ((28402,53 грн. - (8000 грн.+13880,54 грн.). Відповідач та її представник фактично не оспорювали борг за «тілом кредиту» на суму 21880,54 грн. (8000 грн.+13880,54 грн.), тобто обставини використання кредитних коштів в розмірах ліміту та коштів за програмою «Оплата частинами». Однак, посилання позивача на наявність боргу по оплаті страхування ліміту кредиту, який, до того ж має різні розміри обчислення, не заслуговують уваги, оскільки позивач та відповідач не укладали окремий письмовий договір щодо страхування кредитних коштів, зокрема ліміту кредиту. Щодо обчислення Банком [PERSON] заборгованості за відсотками за користування кредитом суд зазначає. У пунктах 91-93 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц відступлено від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.12.2015 року у справі № 6-249цс15, та зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. З приводу нарахування Банком пені суд констатує наступне. Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Формами неустойки є штраф і пеня. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Відповідно до пункту 6.4 договору при порушенні позичальником будь-якого зобов`язання, передбаченого пунктами 2.4, 6.2 цього договору, кредитор має право нараховувати, а позичальник зобов`язується сплатити кредитору пеню у розмірі 0,15 від суми простроченого платежу, але не менше 1 грн. за кожен день прострочки. Пеня є особливим видом відповідальності за неналежне виконання зобов`язання, яка, крім відшкодування збитків після вчиненого порушення щодо виконання зобов`язання, передбачає додаткову стимулюючу функцію для добросовісного виконання зобов`язання. Як вбачається із розрахунку заборгованості, наданої банком (т. 1 а.с 6-9), Банком було обраховано пеню за період з 19 березня 2015 року по 01 листопада 2018 року включно, а також вказано загальну суму нарахованої пені станом на 09 грудня 2018 року у розмірі - 90 001,45 грн., тобто таке нарахування було здійснене Банком із дати укладання договору і по закінчення строку дії договору. Суд вважає, що оскільки, умовами договору про надання банківських послуг було передбачено здійснення обов`язкових щомісячних платежів у строки, передбачені договором, то у разі невиконання таких умов, Банк повинен нарахувати пеню по кожному простроченому платежу окремо та здійснити таке нарахування лише у межах строку позовної давності. Натомість, пеня обчислена поза межами строку дії договору і після припинення здійснення [PERSON] платежів після 15 червня 2017 року. Про необхідність зазначення обґрунтованого розрахунку пені в межах строку позовної давності окремо по кожному простроченому платежу висловився Верховний Суд у своїй постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 648/3773/15-ц. Однак, АТ КБ «Приватбанк» не зазначило обґрунтованого розрахунку пені, в межах строку дії договору про надання банківських послуг та позовної давності, по кожному простроченому платежу окремо, зазначивши лише її загальну суму станом на 09 грудня 2018 року у розмірі - 90 001,45 грн., тому у задоволені позову у цій частині необхідно відмовити за необґрунтованістю позовних вимог в цій частині. Частиною 3 статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, враховуючи встановлені обставини, суд дійшов висновку, що позов АТ КБ «Приватбанк» підлягає частковому задоволенню, та з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № б/н від 19 березня 2015 року станом на 09 грудня 2018 року («тіло кредиту») у розмірі - 21 880,54 грн. (8000 грн.+13880,54 грн.). У задоволенні інших вимог банку в частині стягнення заборгованості за договором про надання банківських послуг («тіло кредиту») у розмірі 6521,99 грн., процентів за користування кредитом у розмірі - 3436,97 грн. та пені у розмірі - 90001,45 грн. слід відмовити. При цьому, суд врахував правову позицію Верховного Суду, яка була висловлена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі за № 342/180/17. Так, надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Аналогічна правова позиція про неможливість вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору щодо положень про застосування більшого строку позовної давності (п`ять років), оскільки такі не містять підпису позичальника, а також через те, що у заяві останнього домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає, викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач не пред`явив. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за № 1-12/2013 від 11 липня 2013 року зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому, відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем Банк дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Позивач та відповідач не надали суду належних і допустимих доказів відповідно на підтвердження і спростування позову у повному обсязі, а також на спростування встановлених судом обставин. Частиною 1 статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов було задоволено частково, то з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору в сумі 345,78 грн. (1921 грн.х ((8000 грн.+13880,54 грн.):121840,95грн.)). Справа розглянута в межах заявлених позовних вимог. При цьому, суд врахував позицію позивача та його представника, котрі не заявляли будь-які інші вимоги до позивача, а сторони та треті особи будь-які інші вимоги та клопотання, у тому числі щодо інших судових витрат.

Outcome: partial