Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

У своїй позовній заяві позивач просить ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача на її користь половину фактично понесених додаткових витрати на дитину у розмірі 32000 гривень та судові витрати по справі. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що з 1997 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від цього шлюбу мають двох синів [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Спільне сумісне життя у них з відповідачем не склалося, тому 01 жовтня 2014 року шлюб між ними розірвано за рішенням суду, діти залишені на проживання з нею. З відповідача за рішенням суду від 15.08.2014 року стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей у розмірі по 500 гривень на кожну дитину щомісячно, до досягнення ними повноліття. В 2015 році син [PERSON] поступив на контрактну форму навчання Івано-Франківського національного медичного університету, і являється студентом третього курсу денної форми навчання вказаного університету. За період навчання сина в університеті з 2015-2018 роки, нею оплачено вартість освітньої послуги у розмірі 60000 тисяч гривень. Окрім цього, нею оплачено за проживання сина в гуртожитку 4000 гривень. Таким чином, вартість додаткових витрат на дитину становить 64000 гривні. Вважає, що вона та відповідач в рівних долях зобовязані нести витрати на навчання сина [PERSON], а тому з відповідача слід стягнути половину таких витрат в розмірі 32000 гривень. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, покликаючись на викладені в позовній заяві обставини та просив позов задоволити. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила повністю та пояснила, що додатковими витратами на дитину в розумінні ст. 185 СК України є витрати викликані особливими обставинами, зокрема необхідністю в розвитку дитини за наявності в неї здібностей, талантів, у звязку з її хронічною хворобою, лікуванням, каліцтвом тощо. Тому у випадках, коли повнолітня дитина потребує матеріальної допомоги у звязку з навчанням правила ст. 185 СК (додаткові витрати на дитину) не застосовуються, зазначені правовідносини регулюються ст. 199 СК України, тобто утримання дитини яка продовжує навчання, і у звязку з цим потребує матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів. У визначенні розміру аліментів необхідно враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. В даному випадку навчання повнолітнього сина сторін на контрактній формі навчання безпосередньо не повязане з особливостями розвитку здібностей дитини, тому вирішення питання здобуття дитиною освіти мало здійснюватись за погодженням обох батьків. Оскільки мати самостійно надала згоду на навчання сина на платній основі, таке навчання не може бути визнане, як понесення додаткових витрат, викликаних особливими обставинами і відповідно на відповідача не може бути покладено обовязок щодо їх оплати, а тому у задоволені позову просила відмовити. Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд вважає, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Так, з копії рішення Рожнятівського районного суду від 01 жовтня 2014 року вбачається, що шлюб між сторонами розірвано, неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] залишено на проживанні з матірю [PERSON] (а.с.11). З відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON], [INFO] та сина [PERSON], [INFO], у розмірі 500 гривень щомісячно на кожну дитину до досягнення ними повноліття, що підтверджується копією виконавчого листа Рожнятівського районного суду від 15 серпня 2014 року (а.с.12). [PERSON] являється студентом ІІІ курсу медичного факультету Івано-Франківського національного медичного університету денної (контрактної) форми навчання, що підтверджується довідкою №1948 виданого вказаним навчальним закладом 28 грудня 2017 року (а.с. 10). З договору № 129 про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або надання додаткових освітніх послуг навчальними закладами від 17 серпня 2015 року (а.с.9) вбачається, що [PERSON] закінчить навчання у червні 2021 року, загальна вартість освітньої послуги за весь період навчання становить 120000 гривень. З копій квитанцій № ПН343178 від 28.12.2015 року, № 0.0.594368777.1 від 03.08.2016 року, №0.0.648543774.1 від 10.11.2016 року, №0.0.827250203.1 від 15.08.2017 року, №0.0.928985962.1 від 29.12.2017 року (а. с. 6-8) вбачається, що позивач [PERSON], за три роки навчання сина сплатила кошти в сумі 50000 гривень, а згідно квитанції № ПН6757 від 17.08.2015 року вбачається, що кошти в сумі 10000 грн. сплачено [PERSON] (а.с.6-8) Однак, як встановлено в судовому засіданні та не заперечувалося представником відповідача, що станом на 2015 рік неповнолітній [PERSON] власного заробітку не мав, перебував на матеріальному утриманні матері, а тому кошти, згідно квитанції № ПН6757 від 17.08.2015 року в розмірі 10000 грн., сплачені не [PERSON] а його матірю - позивачкою [PERSON] Також, згідно копій квитанцій № 94 від 30.08.2016 року та № 42 від 20.01.2017 року вбачається, що за проживання в гуртожитку [PERSON], сплачено кошти в розмірі 4000 гривень (а.с.5). Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою [PERSON], за три роки навчання сина [PERSON] в Івано-Франківському національному медичному університеті сплачено кошти в сумі 64000 гривень. Статтею 6 СК України встановлено, що статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років. Згідно ст. 1 Конвенції про права дитини - дитиною є кожна людська істота до досягнення вісімнадцятирічного віку, якщо за законом, застосовуваним до даної особи, вона не досягає повноліття раніше. Статтею 180 СК України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частинами першою - третьою ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обовязку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними; за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 185 СК України визначено один із видів виконання такого обовязку, зокрема участь батьків у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Згідно із частиною першою ст. 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Отже, з аналізу статті 185 СК України вбачається, що правила та порядок участі батьків у додаткових витратах на дитину поширюється на правовідносини щодо обовязку батьків по утриманню неповнолітніх дітей, а тому її правила не можуть бути розповсюджені на правовідносини, які виникли між сторонами на утримання повнолітнього сина. На відміну від правовідносин щодо участі батьків у додаткових витратах, правовідносини обов'язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199, 200, 201 цього Кодексу). У визначенні розміру аліментів слід враховувати вартість навчання, підручників, проїзду до навчального закладу, проживання за місцем його знаходження. Норми цієї глави не встановлюють самостійного, окремого від аліментних зобов'язань, обов'язку батьків брати участь у додаткових витратах на дочку, сина, що викликані особливими обставинами. Таким чином, у випадках, коли дитина потребує матеріальної допомоги у зв'язку з навчанням до досягнення нею двадцяти трьох років, правила статті 185 СК України не застосовуються, а зазначені правовідносини регулюються статтею 199 цього Кодексу. Вказана правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року № 6-1296цс15. Отже, вимоги позивача про стягнення додаткових витрат на оплату навчання після досягнення дитиною повноліття та її проживання у гуртожитку задоволенню не підлягають. Разом з тим, судом встановлено, що позивач сплатила у 2015 році за навчання сина [PERSON] кошти у розмірі 20000 гривень. Дані кошти суд вважає як додаткові витрати, оскільки спрямовані на розвиток здібностей дитини (її навчання) та понесені позивачем до настання повноліття дитини. Оскільки батьки мають рівні обов'язки щодо здійснення матеріального забезпечення дітей, то з відповідача слід стягнути половину понесених витрат у розмірі 10000 гривень, які були понесені позивачем до досягнення дитиною повноліття. На підставі викладеного суд приходить до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: approved