Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-19 00:00:00

\~ \~ \~ \~У січні 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та просила усунути перешкоди у користуванні власністю шляхом примусового виселення [PERSON] , [INFO] з трикімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення. Позов мотивовано тим, що позивачу, на підставі договору дарування від 11 грудня 2004 року, на праві власності належить квартира [ADDRESS] , яка раніше належала її матері [PERSON] . У належній позивачу квартирі проживає відповідач, який є колишнім чоловіком її матері. Їхній шлюб укладений у 2002 році, а розірваний, на підставі рішення суду від 12 жовтня 2012 року. Відповідач був зареєстрований у квартирі з 2002 року. позивач зареєстрована в квартирі з 02 березня 2006 року. Мати позивача після розлучення з відповідачем знялася з реєстрації за адресою спірної квартири та переїхала проживати і зареєструвалася за адресою: [ADDRESS] де і проживає разом з позивачем. Відповідач зловживає алкоголем, не сплачує за комунальні послуги. За заявою позивача відповідача знято з реєстрації 22 жовтня 2019 року. Позивач повідомила відповідача про те, що він знятий з реєстрації та попросила його залишити квартиру, але він відмовився. Посилаючись на вказані обставини,\~позивач просила позов задовольнити. Сторони у судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи, про причини неявки суду не повідомили. Від представника позивача адвоката Кундіус Г.В. до суду надійшла заява, в якій вона просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. З`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд, приходить до висновку про неможливість задоволення позову, з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 11 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Сущенко В.В., позивачу на праві власності належить трикімнатна квартира [ADDRESS] . Раніше спірна квартира на підставі договору купівлі-продажу від 28 березня 2002 року належала матері позивача [PERSON] . У належній позивачу квартирі проживає відповідач, який є колишнім чоловіком її матері. Їхній шлюб укладений 13 вересня 2002 року, а розірваний, на підставі рішення суду від 12 жовтня 2012 року. Відповідач був зареєстрований у квартирі з 2002 року, а знятий з реєстрації за заявою позивача 22 жовтня 2019 року. Позивач зареєстрована в квартирі з 02 березня 2006 року. Мати позивача після розлученя з відповідачем, 24 червня 2016 року, знялася з реєстрації за адресою спірної квартири та переїхала проживати і зареєструвалася за адресою: [ADDRESS] , де і проживає разом з позивачем. Відповідач відмовляється добровільно покинути квартиру. На цей час у квартирі зареєстрована лише позивач. Конституцією України\~передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла, суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до\~статті 156 ЖК УРСР\~члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Отже, права членів сім`ї власника житла є похідними від прав власника. З припиненням прав власника, припиняють і права членів його сім`ї. Новий власник безумовно має право ставити питання про виселення членів сім`ї колишнього власника житла. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність. Відповідно до пункту 6\~статті 3 ЦК України, дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно з частинами четвертою, п`ятою\~статті 9 ЖК УРСР\~ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03) поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на житло. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Будь-яке виселення на підставі судового рішення є втручанням у право особи. Отже, у справах за позовами нових власників житла про виселення членів сім`ї попереднього власника суду належить встановити відповідний баланс між потребою у захисті прав нового власника житла та співмірністю втручання у право на житло членів сім`ї попереднього власника. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, є очевидним, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. За таких обставин та з підстав, передбачених вказаними вище нормами матеріального права, є висновок суду про відсутність обґрунтованих підстав для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки останній вселився як член сім`ї колишнього власника квартири, тривалий період проживає у ньому, а саме з 2002 року (більше 18 років), тобто має достатні та триваючі зв`язки з конкретним місцем проживання, спільними зусиллями під час перебування у шлюбі із [PERSON] утримував цю квартиру. Послідовність дій позивача у справі свідчать про спрямованість дій на позбавлення відповідача житла, і такі дії не можна вважати добросовісними. Виселення відповідача із житла, у якому він проживає протягом останніх 18 років, за відсутності у нього іншого житла, не є співмірним. Втручання у право на повагу до житла відповідача буде відповідати Конвенції не лише тоді, коли таке втручання здійснюється не тільки згідно із законом, але й якщо для такого втручання існують легітимні цілі. Доводи викладені у позовній заяві про те, що\~відповідач не є членом сім`ї позивача, проживає в квартирі всупереч волі позивача, перешкоджає вільно проживати та розпоряджатись нею, а його право користування квартирою було похідним від прав колишнього власника квартири, яка подарувала квартиру позивачу,\~не мають значення при вирішенні цієї справи, оскільки позивач не аргументувала ні мету, яку вона переслідувала, подавши позов про виселення відповідача без надання йому іншого житлового приміщення, ні нагальність потреби у такому виселенні. Наведені у рішенні доводи суду узгоджуються з правовою позицією викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Розподіл судових витрат, суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Оскільки в задоволенні позову відмовлено, суд, приходить до висновку, що понесені позивачем судові витрати не підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed