Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернулася до суду із даним позовом, в якому просить суд: - розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , зареєстрований 21 вересня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 814; - поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом права спільної сумісної власності наступним чином: визнати за [PERSON] право приватної власності на грошові кошти у розмірі - 2 900 доларів США 00 центів, визнати за [PERSON] право власності на грошові кошти у розмірі - 2 900 доларів США 00 центів; стягнути із [PERSON] на свою користь грошові кошти у розмірі - 2 900 доларів США 00 центів, а також понесені судові витрати. В обґрунтування вимог зазначається, що 21 вересня 2019 року Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зареєстровано шлюб між сторонами. Сімейне життя не склалося через відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів. У кінці січня 2020 року між сторонами виник конфлікт, внаслідок якого подружні стосунки припинилися. У якості весільного подарунку від гостей подружжя отримало грошові кошти у розмірі - 5 800 доларів США 00 центів, які є об`єктом права спільної сумісної власності на підлягають поділу у рівних частинах. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 13 вересня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. 13 грудня 2021 року відповідач [PERSON] подав до суду заяву про часткове визнання позовних вимог про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. 13 грудня 2021 року позивач [PERSON] у зв`язку із частковим визнанням відповідачем позову подала до суду заяву, в якій просила не стягувати із відповідача на свою користь судовий збір. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник Авєріна Л.О. позовні вимоги підтримали, зазначили, що не претендують на стягнення із відповідача судового збору. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав, згоден із вимогами про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрували шлюб 21 вересня 2019 року, про що Броварським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області зроблено відповідний актовий запис № 814. Прізвище після одруження: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . Відповідно до статей 104, 110 Сімейного кодексу України (далі - СК України) шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Частинами третьою та четвертою статті 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що сторони не ведуть спільного господарства, подружніх відносин не підтримують, наміру до примирення не заявили, продовжувати подальше спільне життя не бажають, так як збереження шлюбу суперечить їх інтересам. З огляду на викладене, а також визнання відповідачем позову, суд дійшов висновку, що позов у частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню, оскільки подальше збереження шлюбу без взаємної згоди - є неможливим. За змістом частини другої статті 114, статті 115 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Розірвання шлюбу, здійснене за рішенням суду, повинно бути зареєстроване в органі державної реєстрації актів цивільного стану. Рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та постановлення відмітки в актовому записі про шлюб. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимог про поділ майна подружжя, то суд керується наступним. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частин першої та другої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Таким чином, вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З матеріалів справи вбачається, що на банківському рахунку відкритому у АТ «КБ «ПриватБанк» на ім`я [PERSON] розміщені грошові кошти у розмірі - 5 803 долари США 97 центів, з яких 3 долари 97 центів відсотки, сума вкладу 5 800 доларів США 00 центів. Дата розміщення 28 листопада 2019 року. Вказані кошти є спільним майном подружжя та відповідно підлягають поділу у рівних частинах. Вимоги про поділ майна подружжя та належності грошових коштів у розмірі - 5 800 доларів США 00 центів до об`єктів права спільної сумісної власності відповідач [PERSON] визнав. З огляду на викладені обставини, суд дійшов висновку про поділ спільного майна подружжя у спосіб визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частини вкладу, розміщеного на банківському рахунку у розмірі - 2 900 доларів США 00 центів та стягнення вказаної суми із відповідача на користь позивача. За спільною домовленістю сторін суд не вирішує питання про стягнення судових витрат.

Outcome: partial