Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

У серпні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 05 березня 2003 року він уклав шлюб з відповідачем, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області, актовий запис №2. Від вказаного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність порозуміння та втрачене почуття любові та поваги один до одного. На даний час подружні відносини між сторонами остаточно припинено, разом вони вже декілька років не проживають, спільне господарство не ведуть, наміру зберегти сім`ю не мають. Так як примирення між ними та збереження сім`ї неможливі, позивач прохає суд розірвати шлюб. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, в якій прохав розглядати справу за його відсутності, позов підтримав, прохав його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов визнала, прохала задовольнити. Суд, дослідивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи, дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 3 ч. 4, ст. 24 ч. 1 СК України, сім`я створюється на підставах, що не суперечать моральним засадам суспільства, зокрема, на підставі шлюбу, який ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки, примушування до шлюбу не допускається. Згідно з ч. 3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно вимог ст.110, 112 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили (ч. 3 ст. 115 СК України). Як було встановлено у судовому засіданні, 05 березня 2003 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований Виконавчим комітетом Костянтинівської селищної ради Краснокутського району Харківської області, актовий запис №2, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від вказаного шлюбу сторони неповнолітніх дітей не мають. Спільне життя з відповідачем не склалося через різні погляди на життя, відсутність порозуміння та втрачене почуття любові та поваги один до одного. На даний час подружні відносини між сторонами остаточно припинено, разом вони вже декілька років не проживають, спільне господарство не ведуть, наміру зберегти сім`ю не мають, позивач проживає за кордоном. Таким чином, враховуючи, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти позову, суд приходить до висновку, що сім`я розпалась остаточно, подальше спільне проживання сторін і збереження шлюбу неможливі та суперечили б інтересам обох з подружжя. На час розірвання шлюбу спору між сторонами щодо поділу спільно нажитого майна немає. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908,00 грн, що підтверджено квитанцією про сплату. Згідно ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи, у відповідності до положень ч.1 ст.142 ЦПК України, ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», позивачу з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, а решта 50 відсотків суми сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Таким чином, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 50 відсотків сплаченого судового збору, а саме 454,00 грн, а решта 50 відсотків сплаченого судового збору у сумі 454,00 грн - поверненню з державного бюджету.

Outcome: approved