Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів посилаючись на те, що з відповідачем мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON], [INFO]. За рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 06.06.2011 р. з нього стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання доньки [PERSON], в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку. Зазначене рішення перебуває на примусовому виконанні у відділі ДВС Тернівського МУЮ Дніпропетровської області. Вироком Павлоградського міськрайонного суду від 11.02.2013 р. відповідача було притягнуто до кримінальної відповідальності за ч.1 ст.125 КК України, після чого дитина постійно проживає разом з ним. Оскільки тривалий час дитина проживає разом з позивачем та перебуває на його утриманні, позивач вважає що фактично змінилися обставини, які впливали на призначення аліментів. Відповідач жодних коштів на забезпечення потреб дитини не надає, а отримані від позивача аліменти використовує не за цільовим призначенням. Позивач просив суд звільнити його від сплати аліментів на користь відповідача на утримання дитини - [PERSON], [INFO] з 01.07.2014 року та відкликати з виконання виконавчий лист, що знаходиться на виконанні у відділі ДВС Тернівського МУЮ Дніпропетровської області (а.с.2-5). Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 вересня 2014 року позовні вимоги задоволено (а.с.36-37). В апеляційній скарзі (а.с.40-41) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та ухвалите нове рішення, яким відмовити у задоволені позовних вимог або закрити провадження у справі, оскільки суд не взяв до уваги, що рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 10.01.2014 року розглянуто аналогічні позовні вимоги, яке ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року залишено без змін, що є підставою для закриття провадження у справі згідно з п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що рішенням суду з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання малолітньої дитини у розмірі 1/4 всіх видів заробітку до досягнення дитиною повноліття; на сьогоднішній день малолітня дитина з 2011 року проживає разом з позивачем, де створенні належні умови для повноцінного виховання та всебічного розвитку дитини. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цієї справи та витребуваних та досліджених апеляційним судом цивільних справ № 2/185/140/13 та № 2-103/14 вбачається, що: - сторони знаходились у шлюбі, від якого мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.9); - шлюб розірвано 20.01.2010 року (а.с.10); - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 29.10.2010 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2011 року, визначено місце проживання дитини разом з матір'ю (відповідачем у цій справі); - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 06.06.2011 року з позивача стягнуто аліменти на користь відповідача на утримання доньки [PERSON], в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2011 року до досягнення дитиною віку повноліття (а.с.31); - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 15.07.2011 року визначено порядок спілкування батька з дитиною (а.с.49); - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 19.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 14.03.2011 року, відібрано дитину від батька та передано матері (а.с.60); - вироком Павлоградського міськрайонного суду від 11.02.2013 року [PERSON] засуджено за скоєння проти доньки злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме за спричинення їй 09.06.2012 року умисних легких тілесних ушкоджень; - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 29.05.2013 року органу опіки та піклування Павлоградської міської ради відмовлено в позові до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав (а.с.61-63); - рішенням Павлоградського міськрайонного суду від 10.01.2014 року (а.с.48-50), залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.03.2014 року (а.с.51-52), [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про звільнення від сплати аліментів та відшкодування безпідставно отриманих виплат. Наявні між сторонами спірні правовідносини щодо сплати аліментів підлягають врегулюванню нормами СК України. Відповідно до приписів ст.181 СК України аліменти стягуються з того з батьків, хто проживає окремо від дитини. Звільнення від сплати аліментів, встановлених за рішенням суду, з підстав, зазначених в позовній заяві, відповідно до положень СК України не передбачено. Передбачено звільнення батьків від утримання дитини за умови, якщо дохід дитини набагато перевищує дохід кожного з них і забезпечує повністю її потреби згідно зі ст.188 СК України. Передбачено припинення права на аліменти у зв'язку з набуттям права власності на нерухоме майно згідно зі ст.190 СК України. Згідно ч.4 ст.223 ЦПК України якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред'явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Як встановлено з матеріалів справи на цей час наявні судові рішення, які є чинними, про визначення місця проживання дитини з матір'ю та про відібрання дитини у батька з передачею дитини матері. З огляду на це відсутні підстави вважати, що встановлений судом факт проживання дитини з батьком є обставиною, що впливає на припинення аліментів та є підставою для звільнення від їх сплати, оскільки відповідно до приписів ст.181 СК України позивач не позбавлений права на стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, а також на вжиття заходів, передбачених ст.186 СК України. Ухваливши рішення про звільнення позивача від сплати аліментів, суд першої інстанції на вказані обставини уваги не звернув. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права. Відповідно до п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Як вбачається зі справи, позовні заяви про звільнення від сплати аліментів у цій справі (а.с.2-5) та в цивільній справі № 2-103/14 (а.с.43-45,46-47) мають різне обґрунтування позовних вимог, тобто заявлені з інших підстав. Тому підстав для закриття провадження у справі немає. Відповідно до вимог п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України апеляційний суд скасувати рішення суду першої інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги має право ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Враховуючи вищенаведене та зважаючи на те, що у справі наявні усі докази, колегія суддів вважає, що у задоволенні позову про звільнення від аліментів слід відмовити у зв'язку з відсутністю правових підстав. У зв'язку з викладеним і

Outcome: dismissed