Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

У серпні 2014 року до суду звернувся позивач [PERSON] з позовом до відповідача ПАТ «Імексбанк» про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2009 року по дату ухвалення судом рішення з розрахунку посадового окладу на посаді провідного економіста Першого відділення «Імексбанк» у м. Києві згідно з наказом № 24 від 1 березня 2007 року, який становив 2 100 грн. за місяць, зменшивши її на суму 1 625 грн. 45 коп., яка була стягнуто рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року у справі № 757/2639/13-ц та з урахуванням інфляційних нарахувань. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року у справі № 757/2639/13-ц з відповідача на користь позивача стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період - 26 жовтня по 20 листопада 2009 року у розмірі 1 625 грн. 45 коп. Разом з тим, при обчисленні розміру середнього заробітку під час ухвалення рішення судом не було враховано, що середній заробіток позивач повинен обраховуватись з посадового окладу в розмірі 2 100 грн. за місяць. Під час судового розгляду представник позивача неодноразово збільшував позовні вимоги. Востаннє просив стягнути заборгованість по заробітній платі за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2009 року по дату ухвалення судом рішення за вирахуванням усіх відрахувань у розмірі 122 087 грн. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Надала письмові заперечення (т. 1 а.с. 55-56), відповідно до котрих є рішення суду між цими ж сторонами та з цього предмету. Позивачу на час ухвалення рішення суду у справі 5520/10 та № 757/8298/13-ц добре було відомо про наявність оскаржуваних наказів. Згодом до судового засідання представник відповідача не з'явилася. Тому, суд розглянув справу у її відсутність, оскільки у справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення представників сторін та дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого. Судом встановлено, що з 12 лютого 2004 року позивач [PERSON] прийнято на посаду касира-контролера відділення № 1 ПАТ «Імексбанк» (т. 1 а.с. 5). З 1 березня 2007 року позивача переведено з посади економіста 1 категорії філії на посаду провідного економіста Першого відділення ПАТ «Імексбанк» у м. Києві згідно з наказом № 24 від 1 березня 2007 року з окладом згідно штатного розкладу (т. 1 а.с. 6). Також судом встановлено, що [PERSON] звертався з подібним позовом до ПАТ «Імексбанк», де предметом розгляду справи № 757/2639/13-ц було стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 26.10.2009 р. по дату ухвалення судового рішення. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 16 травня 2013 року стягнуто з ПАТ «Імексбанк» на користь [PERSON] 1 625 грн. 45 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відрахуванням податків згідно з чинним законодавством, котре ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 2 жовтня 2013 року залишене без змін (т. 1 а.с. 175-178, 21-24). При цьому, середній заробіток [PERSON] було стягнуто за період з 16 жовтня по 20 листопада 2009 року (по день його звільнення за власним бажанням). Рішення суду виконане, про що винесено постанову від 29 листопада 2013 року про закінчення виконавчого провадження (т. 1 а.с. 249). Вказаним рішенням Печерського районного суду м. Києва, обґрунтовано помилкове твердження позивача, що його вимушений прогул складає з 26.10.2009 р. по дату ухвалення судового рішення у даній справі. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З урахуванням наведеного, обставини, встановлені рішенням суду від 16 травня 2013 року не потребують доказування. Слід зазначити, що посадовий оклад згідно додатку до наказу № 5-к від 2 лютого 2009 року до штатного розкладу для особи, котра займає посаду провідного економіста, становить 1 900 грн. (т. 1 а.с. 115, 151-152). Наказом № 167-в від 28 травня 2009 року тимчасово з 1 червня 2009 року встановлено працівникам ПАТ «Імексбанк» неповний робочий день (7 годин) з оплатою відпрацьованому часу (т. 1 а.с. 114) Будь-яких доказів того, що посадовий оклад [PERSON] на час звільнення становив 2 200 грн. суду не надано. А відтак, доводи позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі за час вимушеного прогулу, починаючи з 26 жовтня 2009 року по дату ухвалення судом рішення з розрахунку посадового окладу на посаді провідного економіста Першого відділення «Імексбанк» у м. Києві згідно з наказом № 24 від 1 березня 2007 року, який становив 2 100 грн. за місяць є безпідставними, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 11 УПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Тому, доводи позивача про стягнення середньої заробітної за час вимушеного прогулу з урахуванням інфляційних знецінень на всю суму боргу задоволенню не підлягають, оскільки таке чинним законодавством не передбачено. Лише Постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати» від 21 лютого 2001 року № 159 передбачено виплату компенсації втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, проте такі позовні вимоги суду не пред'являлись. Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Судом встановлено, що позивача звільнено з посади 20 листопада 2009 року, а трудову книжку він отримав 29 січня 2010 року, про що сам безпосередньо зазначає у позовній заяві. Оскільки вказане питання вже було предметом судового розгляду, за наслідком котрого ухвалено Печерським районним судом м. Києва рішення від 16 травня 2013 року та постановлено ухвалу Апеляційним судом м. Києва від 2 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 21-24), то суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в цій частині. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed