Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-05 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з даним позовом. Свої вимоги мотивував тим, що вона є бабусею [PERSON] , 2004 року народження. Батько дитини помер [INFO] , а мати дитини невдовзі після смерті батька переїхала до Москви . В даний у відповідачки там є чоловік, фактично створена нова сім`я. Дитина проживає разом з нею та повністю перебуває на її утриманні. Вона займається її вихованням. Мати дитини більше п`яти років фактично самоусунулась від виконання своїх обов`язків перед донькою, не займається вихованням, не цікавиться її долею, не забезпечує матеріально, взагалі не спілкується з дитиною. Дитина практично не знає мати. Вважає, що відповідач ухиляється від виконання обов`язків як мати щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовкою до самостійного життя, спілкування з дитиною в обсязі, необхідному для нормального самоусвідомлення, надання дитиною доступу до культурних та інших цінностей, створення умов для отримання нею освіти. В даний час вона проживає з дитиною, повністю опікується Олею, любить її, виховує її. Тому позивачка має бути позбавлена батьківських прав. Також вказала, що для повноцінного та всебічного розвитку дитини є необхідним стягнення аліментів в розмірі ј частини всіх видів доходу відповідача, оскільки в добровільному порядку відповідач допомоги не надає, хоча як мати зобов`язана її надавати. Позбавлення батьківських прав не припиняє обов`язку мати утримувати дитину. Просила суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на утримання доньки в розмірі ј частини всіх видів його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з моменту подання позову щомісячно. Не погоджуючись з позовом відповідач [PERSON] подала відзив. Вказала, що вона має доньку [PERSON] , 2004 року народження. Після смерті її батька у 2007 року, вона проживала разом з донькою, повністю піклувалась про неї, утримувала матеріально. З метою заробітку, вона у 2015 році переїхала проживати в Росію, щоб мати змогу навчати та розвивати свою дитину. Дитина залишилась проживати разом з її сестрою - [PERSON] , мала гарні умови проживання. За її відсутності, вона періодично дзвонила доньці, цікавилась її життям. Періодично поверталась до України, цікавилась навчанням дитини, її здоров`ям. Вона не переїжджала до Росії, і приїздить частіш ніж раз на рік. Дізнавшись про позов, вона одразу звернулась за правовою допомогою, звернулась до служби в справах дітей, готова була до зустрічі з медіаторами, але в останню хвилину донька відмовилась від таких зустрічей. Вказала, що вона прикладає всіх зусиль для утримання дитини, її розвитку, здоров`я, налагодження стосунків. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вона ж не перебуває на обліку в лікаря-нарколога чи психіатра, працює, турбується про свою дитину. Вважає, що позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Просила відмовити в задоволенні позову. 19 лютого 2019 року представник позивача подала відповідь на відзив. Зазначила, що дійсно відповідачка приїздить до України, але перший раз виїхала 16 жовтня 2015 року та повернулась лише 26 травня 2017 року, тобто через 1 рік 7 місяців, а перебувала в України лише 8 днів. Потім повернулась через 11 днів та поїхала через 10 днів. Інші приїзди в Україну були зумовлені подання позову. За час проживання у своєї тітки, дитина не мала власного куточку, постійно піддавалась психологічному насиллю, примушувалась до праці. Тому дитина не бажала і не бажає там проживати. До школи відповідачка не навідувалась, шкільним життям, успіхами та проблемами дитини не цікавилась та не цікавилась її тітка. Поки проживала дитина у тітки, мати не надавала жодної допомоги, натомість картка дитини, на яку нараховувалась пенсія знаходилась у тітки, яка повністю розпоряджалась цими коштами, що було з`ясовано на комісії та зобов`язано повернути дитині кошти. Щодо відмови доньки від зустрічей з медіатором, то дитина відмовилась лише тому, що відповідачка на комісії по розгляду питання повідомила, що не бажає боротись за доньку, згодна на позбавлення батьківських прав та не має ні бажання, ні наміру більше приїздити з даного питання. Просила врахувати, що дитина повністю перебуває на її утриманні, а дитина є такою, що позбавлена батьківського піклування, тому також слід вирішити питання про стягнення аліментів на утримання дитина на її користь. Просила задоволити позов. Також судом була заслухана думка дитини [PERSON] , [INFO] . Яка повідомила суду, що дійсно проживає та повністю перебуває на утриманні її бабусі - [PERSON] У бабусі створені всі умови для її проживання, нею опікуються, турбуються. Мати ж як поїхала до Росії, з нею практично не спілкувалась, не підтримувала матеріально. Навіть коли інколи телефонує, то не цікавиться її життям. На зустрічі з медіаторами не погодилась, бо не бачить такого бажання у мами. Вважає, що її мати зовсім нею не цікавиться, а останні подарунки та матеріальна допомога пов`язана лише з розглядом даної справи. Тому вона дійшла усвідомленого висновку, що бажає позбавити мати батьківських прав, оскільки вона повністю ухиляється від виконання своїх обов`язків, зовсім не цікавиться її життям, успіхами чи невдачами, її проблемами. У судовому засіданні позивач, представник позивача позовні вимоги підтримали. Просили суд задоволити позов. У судовому засіданні відповідача проти позову заперечувала. Просила відмовити в задоволенні позову. У судове засідання представник служби в справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області не з`явився. Направив суду листа про розгляд справи в його відсутність, також направили до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до неповнолітньої доньки [PERSON] , 2004 року народження. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в розгляді справи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.121 права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. При розгляді справи судом встановлено, що батьками неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] , що підтверджено свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданого виконавчого комітету Боярської міської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до ст. 11 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. В частинах 1, 6 ст. 12 Закону України № 2402-III від 26.04.2001 року «Про охорону дитинства» вказано, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За ст. 164 СК України мати, батько можуть бути судом позбавленні батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Частина перша статті 164 СК України містить вичерпні підстави позбавлення батьківських прав і розширеному тлумаченню не підлягає. За ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників.. Встановлено, що [PERSON] , 2004 року народження, після відїзду матері до Росії проживала у своєї тітки [PERSON] . Спільне життя не заладилось, тому [PERSON] переїхала проживати до своєї бабусі [PERSON] В даний час проживає у бабусі, перебуває на її утриманні. Дані обставини підтверджені поясненнями сторін, поданими ним доказам, не спростовувались ними при розгляді справи. Згідно вимог частин 4, 5 та 6 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 164 СК України, яка передбачає підстави позбавлення батьківських прав, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до роз`яснень пунктів 15 та 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Як на підтвердження доводів щодо піклування про дитину, відповідачка надала суду довідку Юрівської загальноосвітньої школи №88 від 18 жовтня 2018 року про те, що вона у жовтні 2017 року відвідала школу та запитувала вчителів про якість навчання доньки. Даний доказ суд оцінює критично, оскільки з нього не можливо встановити з ким саме спілкувалась відповідачка та не може бути достатнім доказом як піклування про дитину. У судовому засіданні відповідачка не пояснила чому більше не відвідувала школу, не телефонувала вчителям, зважаючи на сьогоденні можливості комунікації навіть перебуваючи на знаних відстанях. Подана суду декларація про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, є необхідністю, без якої не може бути надано медичної допомоги, і подана лише 19 липня 2018 року. Разом з тим, матеріали справи не містять будь-яких інших доказів, що мати турбується про здоровя своєї дитини, чи відвідує лікарні, купує ліки, пересилає кошти на лікування. Натомість позивачка надала суду на підтвердження піклування про здоровя дитини квитки на поїздку до м.Трускавець, медичні обстеження [PERSON] , в тому числі лікаря-стоматолога, який встановив, що лікуванню підлягають 14 зубів. З листа Головного центру обробки спеціальної інформації від 18 жовтня 2018 року вбачається, що за даними за останні пять років [PERSON] у період з 18 жовтня 2013 року по 18 жовтня 2018 року перетинала державний кордон України: 16 жовтня 2015 року виїхала та повернулась 26 травня 2017 році; виїхала 03 червня 2017 року та повернулась 17 липня 2017 року; виїхала 19 липня 2017 року та повернулась 24 жовтня 2017 року; виїхала 24 жовтня 2017 року та повернулась 14 липня 2018 року; виїхала 24 липня 2018 року та повернулась 01 жовтня 2018 року. У судовому засіданні відповідачка пояснила, що поїхала на заробітки, зважаючи на складне становище не може проживати тут, але не пояснила саме чим це викликано. Не надала суду пояснень чому не може забрати до себе дитину, зважаючи на тривалість її перебування за кордоном, чому не поверталась до України на день народження дитини, як вітала дитину на свята. Натомість з пояснень дитини [PERSON] , 2004 року народження, вбачається, що мати інколи їй телефонувала, але ніколи не цікавилась ні нею, ні її життям, ні успіхами, ні проблемами, що дуже ображало її. Подарований телефон на останній день народження сприймає як те, що є спір в суді. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своїми батьками. У відповідності положень ч. 1 ст. 12 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 р. «Про права дитини», яка ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що стосується дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. За ст. 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При вирішенні спору до уваги бере та враховує вік дитини та можливість нею самостійного формулювання своєї власної думки щодо позбавлення батьківських прав, можливі ризики негативних наслідків на моральний стан дитини. При цьому з пояснень [PERSON] вбачається, що мати нею не цікавиться, фактично залишила та займається лише власним життям. Таке ставлення негативно вливає на емоційний стан дитини. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, як зазначено в абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З огляду на викладене суд вважає, що відповідачка фактично самоусунулась від виховання та піклування про свою дитини. Тривалий час проживає за кордоном, будь-яких доказів, що підтверджували матеріальне утримання дитини (оскільки виїзд за кордон відповідачка мотивувала саме необхідність мати кошти на навчання дитини) матеріали справи не містять. Натомість встановлено, що пенсійна картка, на яку нараховувалась пенсія дитини, знаходилась у тітки, та на засіданні комісії зобов`язано повернути картку з грошима дитині. Не надала відповідачка пояснень чому не телефонує дитини, не цікавиться її життям. Подарований телефон та кошти не можуть бути підтвердження виконанням батьківських обов`язків та зроблені відповідачкою вже при розгляді справи в суді. Також суд враховує, що провадження по справі відкрито у серпні 2018 року та за весь час [PERSON] не вчила жодних дієвих дій, які б підтвердили її наміри на налагодження стосунків з власною дитиною. З пояснень представника позивача, що підтверджено Ольгою в судовому засіданні, вбачається, що небажання дитини на медіацію пов`язане з фактичною відмовою матері від дитини, небажанням її приїздити до України через ці обставини. Відповідачка також вказувала, що вона не має негативних характеристик, але не надала суду жодних доказів, що у подальшому бажає виконувати батьківські обов`язки, бажає турбуватись про інтереси дитини, а не власні образи. При вирішенні спору суд також бере до уваги висновок комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрацій про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і з врахуванням того, що жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України), та вважає, що такий висновок є достатньо обґрунтованим, узгоджується з іншими матеріалами справи, поясненнями самої дитини. Оскільки позивач надав докази ухилення відповідача від виконання обов`язків, не піклування про духовний розвиток дитини, не забезпечення його матеріально тривалий час, відповідачка даних доказів не спростувала, суд вважає, що позовні вимогі в частині позбавлення відповідача батьківських прав щодо його неповнолітньої доньки підлягають до задоволення. Щодо стягнення аліментів слід зазначити наступне. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено у ст. 180 СК України. За рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі (ст.181 СК України). Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. За ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Якщо розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, менше мінімального розміру, передбаченого частиною другою статті 182 цього Кодексу, то дитині призначається відповідно до закону державна допомога в розмірі різниці між визначеним розміром аліментів і 50 відсотками прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. З матеріалів справи встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з нею проживає дитина [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Тому позовні вимоги підлягають задоволенню з 13 серпня 2018 року. Відповідно до положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. З огляду на те, що дитина проживає з бабусею, яка на даний час не є опікуном дитини, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь дитини аліменти на її утримання в розмірі ј частини всіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття, як це передбачено ч. 2 ст. 183 СК України. Суд враховує, що відповідач є повнолітнім, працездатним, вад здоров`я, які б обмежували можливість працювати матеріали справи не містять. Тому стягнення аліментів в розмірі ј частини відповідатиме інтересам дитини. Також суд враховує, що аліменти є власністю дитини, а позивач на даний час не є опікуном дитини, тому позовні вимоги підлягають до часткового задоволення та стягнення аліментів на користь дитини, а не на користь позивача. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved