Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У серпні 2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення боргу. В обгрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що 07.07.2019 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на суму 100\~000 грн. Факт отримання грошей підтверджено розпискою від 07.07.2019 року. Вказана розписка написана відповідачем власноручно, згідно якої відповідач одержав в борг від позивача 100\~000 грн., які зобов`язувався повернути в строк до 07.08.2019 року. У разі не повернення суми у вказаний строк розписка передбачає оплату відсотків у розмірі 20 % річних за весь період прострочення. У зв`язку з з тим, що грошові кошти відповідач не повернув, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 123\~036,57 грн., яка складається з: 100\~000 грн. основний борг, 2\~413, 62 грн. інфляційні витрати, 20\~622, 95 грн. 20% річних. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 25.09.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передано за підсутністю до Носівського районного суду Чернігівської області. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями визначенно суддю Гридасову А.М. для розгляду справи. Ухвалою судді Носівського районного суду Чернігівської області від 30.10.2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу прийнято до провадження судді і призначено до розгляду за правилами спрощеного провадження з викликом (повідомленням) осіб. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник позивача надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив задовольнити. Також просив розглядати справу без його участі та участі позивача. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, не скористався своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 1 ст.\~280\~ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі заочного рішення та задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до ч. 1 ст.\~11\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 07.07.2019 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти у розмірі 100 000 грн. терміном до 07.08.2019 року. Про отримання коштів від позивача відповідачем складено розписку (а.с. 6). Однак, як зазначає позивач, відповідач уникає сплати боргу, отриману суми позики до зазначеної у розписці граничної дати не повернув, чим не виконав взяті на себе зобов`язання. Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України\~на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1662цс17. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або такої ж кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладених договорів незалежно від найменування документа, і з огляду на установлені результати робити відповідні правові висновки. У частині першій\~статті 1049 ЦК України\~встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Відповідно до частини першої\~статті 3 ЦПК України, частини першої\~статті 16 ЦК України\~кожна особа має право у встановленому порядку, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням наведених правил правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 виклав правовий висновок, відповідно до якого за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Також, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. У справі, що розглядається між сторонами виникли договірні правовідносини за договорами позики, внаслідок порушення позичальником умов таких договорів за ним утворилась заборгованість, яка підлягає стягненню у судовому порядку. \~\~\~\~\~\~ Судом досліджено зміст розписки: її текст та викладені умови повернення грошових коштів. Підстав вважати, що розписка засвідчує існування інших, а ніж боргових правовідносин між сторонами, не встановлено. Розпискою виражено справжню правову природу укладеного договору позики. \~\~\~\~\~\~ Розписка має вираження обов`язку [PERSON] повернути грошові кошти, а відтак така розписка дає правові підстави для стягнення боргу судовим рішенням. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог в частині стягнення основної суми боргу, що становить 100 000 грн. Щодо заявлених вимог про стягнення інфляційних витрат, річних, суд приходить до наступного. Згідно зі\~статтею 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно наданих розрахунків позивача, які не спростовані відповідачем, розмір інфляційних збитків становить - 2\~413, 62 грн., а 20 % річних 20\~622,95 грн., які суд вважає за можливе стягнути з відповідача за порушення зобов`язання. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved