Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-30 00:00:00

У січні 2019 року АТ «Перший Український міжнародний банк» звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення з відповідачки кредитної заборгованості, яка утворилась станом на 08.01.2019 року в сумі 54\~075,81грн., з яких: 16\~249 грн. заборгованість за кредитом, 8\~580,69 грн. заборгованість за процентами, 64 грн. комісія, 29\~181,68 грн. штрафні санкції. В обґрунтування заявлених позовних вимог АТ «Перший Український міжнародний банк» посилається на те, що 20.12.2011 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №26250018499349, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 21\~188,54 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинило свою роботу шляхом приєднання до АТ «Перший Український міжнародний банк», що підтверджується випискою з ЄДРПОУ і який є його правонаступником, тому на його баланс передано також кредитну заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача зазначену заборгованість. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог заперечує, вказуючи, що відповідач свої кредитні зобов`язання виконувала належним чином і жодних фінансових претензій зі сторони ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» до неї не заявлялося ще з 2011 року. При цьому, наголошує, що про припинення діяльності ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та приєднання його до ПАТ «ПУМБ» відповідача не повідомлялося. З 2012 року ні ПАТ «Банк Ренесанс Капітал», ні його правонаступник жодних претензій до відповідача не заявляли. Також посилається на рішення Старокостянтинівського районного суду від 22.04.2019 року по справі №683/2184/18 (№2/683/254/2019), яким визнано таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис нотаріуса про стягнення з відповідачки суми кредитної заборгованості. Крім того, відповідач просить застосувати до даних правовідносин строки позовної давності, оскільки граничний термін, до якого позивач міг звернутися за захистом свого порушеного права січень 2014 року, а звернувся лише 08.01.19 році. За таких обставин просить в позові відмовити. Ухвалою суду від 18.02.2019 року справу прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у ній матеріалами. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.12.2011 року між ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» та [PERSON] укладено кредитний договір №26250018499349, згідно якого відповідач отримала кредит в розмірі 21\~188,54 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. 19.07.2016 року Публічне акціонерне товариство «Банк Ренесанс Капітал» припинило свою діяльність шляхом приєднання до АТ «Перший Український міжнародний банк», що підтверджується випискою з ЄДРПОУ і який є його правонаступником, що підтверджується Статутом ПАТ «ПУМБ», тому на його баланс передано кредитну заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Банк Ренесанс Капітал». Станом на 08.01.2019 року у зв`язку невиконанням [PERSON] кредитного договору утворилась заборгованість в сумі 54\~075,81грн., з яких: 16\~249 грн. заборгованість за кредитом, 8\~580,69 грн. заборгованість за процентами, 64 грн. комісія, 29\~181,68 грн. штрафні санкції. Відповідач не виконує зобов`язання з повернення грошових коштів, а тому позивач звернувся до суду. Вказані обставини підтверджуються: договором №№26250018499349 від 20.12.2011 року; розрахунком заборгованості [PERSON] за договором; письмовою вимогою позивача про сплату відповідачем заборгованості. Згідно зі ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності\~до положень\~ч.2\~ст.1054\~ЦК України,\~до відносин\~за кредитним\~договором застосовуються\~положення параграфа\~1\~цієї глави,\~якщо інше\~не встановлено\~цим параграфом\~і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до параграфа 1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (позики). В силу ч.1 ст.1048 цього Кодексу позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно положень ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статі 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, тобто зобов`язання за кредитним договором припиняється лише виконанням, проведеним відповідно до умов договору, а саме: поверненням кредиту та сплаті відсотків за користування кредитом у строки, в розмірі та валюті, передбаченими в кредитному договорі. Згідно п.1 ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору. Згідно зі ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути заборгованість в сумі 54\~075,81 грн., з яких: 16\~249 грн. заборгованість за кредитом, 8\~580,69 грн. заборгованість за процентами, 64 грн. комісія, 29\~181,68 грн. штрафні санкції. Однак представник відповідача у відзиві на позов також просить застосувати до даних правовідносин строк позовної давності та відмовити в позові, мотивуючи тим, що кредит було отримано 20.12.2011 році у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, а з позов позивач подав лише 08.01.2019 році. Згідно зі статтями 526, 530, 610, ч.1 ст.612 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.256\~ЦК України,\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258\~ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Таким чином, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Із копії поданих позивачем «Пропозиції укласти Договір карткового рахунку та договір страхування (оферта)» та «Загальних умов відкриття та порядку ведення карткового рахунку та договору страхування» від 20.12.2011 року вбачається, що картковий рахунок був відкритий [PERSON] в ПАТ «Банк Ренесанс Капітал» 20.12.2011 році та видано картку, терміном дії 3 роки. При цьому, жодних доказів продовження терміну дії цієї картки позивачем не подано. Таким чином, строк позовної давності слід рахувати з 20.12.2014 року. Таким чином, звернувшись в суд із даним позовом 08.01.2019 року позивач пропустив загальний трирічний строк звернення до суду. Відповідно до п.31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року (із змінами і доповненнями від 07.02.2014р.) №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв`язку з частиною одинадцятою статті 11\~зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв`язку із цим та враховуючи, що ЦК України не передбачає заборони пред`явлення окремих вимог у зв`язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК України про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11\~Закону України\~«Про захист\~прав споживачів» та вимоги ЦК України щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Таким чином слід застосувати за заявою відповідача наслідки пропуску строку позовної давності, оскільки це відповідає положенням ч.3 та ч.4 ст.267\~ЦК України та вказаним в попередньому абзаці положенням. Відповідно до ч.2 п.2 ст.141 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного та ст.ст. 253, 254, 256, 257, 258, 262, 267, 509, 512, 526, 527, 530, 549, 599, 610-612, 625,1048 -1050, 1054 ЦК України,

Outcome: dismissed