Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-03 00:00:00

У серпні 2015 року позивач звернулася до суду в порядку цивільного судочинство з позовом до ПАТ «Універсал Банк» про визнання недійсним кредитного договору. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що кредитний договір (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099, укладений між сторонами, не був спрямований на реальне настання правових наслідків. За вказаним договором не відбулося набуття прав та обов'язків, сторони до виконання вказаного договору не приступили. Спірний кредитний договір був підписаний сторонами, але фактично ніколи не виконувався через недотримання вимоги стосовно укладення договору іпотеки в якості забезпечення зобов'язань. Посилаючись на положення ч. 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, позивач просить визнати недійсним кредитний договір (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099, укладений між ПАТ «Універсал Банк» та [PERSON], а також вирішити питання про розподіл судових витрат. Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просив суд задовольнити позов у повному обсязі. Зазначив, що відповідачем не доведено виконання оспорюваного кредитного договору, зокрема, надання кредиту та забезпечення виконання основного зобов'язання. Зауважив, що права позивача порушені з моменту набрання законної сили рішенням Дарницького районного суду м. Києва, оскільки за цим рішенням суду стягнуто кошти за неукладеним правочином. Позивач вважала, що нею був укладений інший кредитний договір (на придбання майна) від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099. Кредитний договір вважається укладеним з моменту передачі грошей, підписання кредитного договору без надання в кредит грошових коштів не породжує обов'язку сплачувати кредит. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив суд відмовити у задоволенні позову. Представником відповідача долучено до матеріалів справи заяву про застосування наслідків спливу позовної давності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив наступне. 30 серпня 2007 року між ВАТ «Банк Універсальний», правонаступником якого є позивач, та [PERSON] укладений кредитний договір (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) № 001-2900/756-0099, за умовами якого банк зобов'язався надати позичальнику кредиту у сумі 182133 швейцарських франків, строком до 10 серпня 2037 року. Цільове призначення кредиту - придбання двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до п. 1.1. кредитного договору розмір процентної ставки за користування кредитом становить - 4,5% річних у період з 30 серпня 2007 року по 10 серпня 2012 року та 9,95 % річних у період з 11 серпня 2012 року по 10 серпня 2037 року. Пунктом 2.1 кредитного договору встановлено, що зобов'язання кредитора надати кредит виникає з моменту виконання таких перелічених умов: - укладення в порядку забезпечення виконання зобов'язань за цим договором договору іпотеки вказаної квартири та договору поруки з [PERSON]; - забезпечення укладення договорів страхування предмету іпотеки; - відкриття позичальником поточного рахунку для здійснення розрахунково-касового обслуговування операцій позичальника з надання та погашення кредиту. Зазначений договір укладений між сторонами у письмовій формі, підписаний представником банку та позичальником. У відповідності до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. За приписами ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно з ст. 1056 ЦК України кредитодавець має право відмовитися від надання позичальникові передбаченого договором кредиту частково або в повному обсязі у разі порушення процедури визнання позичальника банкрутом або за наявності інших обставин, які явно свідчать про те, що наданий позичальникові кредит своєчасно не буде повернений. Позичальник має право відмовитися від одержання кредиту частково або в повному обсязі, повідомивши про це кредитодавця до встановленого договором строку його надання, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції чинної на час укладення оспорюваного договору, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Аналіз наведених положень чинного законодавства дозволяє дійти висновку, що кредитний договір є двостороннім, оплатним, строковим та консенсуальним, тобто вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо усіх істотних умов договору. Для укладення кредитного договору сторони повинні викласти його в письмовій формі, надання кредиту може в часі не співпадати з датою укладення договору. Істотними умовами кредитного договору у даному випадку є сума кредиту, строк користування кредитом, тип процентної ставки, цільове призначення кредитних коштів, порядок дострокового повернення кредиту, тощо. При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, відтак такий кредитний договір є укладеним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином. Відповідно до узагальнення Верховного Суду України від 24 листопада 2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. При розгляді справ судді мають враховувати, що ознака фіктивності повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише про людське око, а інша - намагалася досягти правового результату, то такий правочин не визнається фіктивним. Необхідно враховувати, що саме по собі невиконання сторонами правочину не означає, що укладено фіктивний правочин. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Як убачається з матеріалів справи, 30 серпня 2007 року між сторонами укладено кредитний договір (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками). Того ж дня, 30 серпня 2007 року, між сторонами також укладено кредитний договір (на придбання майна) № 001-2900/756-0099, умови якого відрізняються від вказаного вище кредитного договору, зокрема в частині визначення розміру процентної ставки за користування кредитними коштами. В порядку забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099 між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, за змістом якого позивач передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS]. (а.с. 32-35) Під час розгляду даної справи судом було витребувано у приватного нотаріуса КМНО Русанюка З.З. копію кредитного договору, на підставі якого був нотаріально посвідчений договір іпотеки. Приватний нотаріус КМНО Русанюк З.З. на адресу суду надіслав копію кредитного договору (на придбання майна) № 001-2900/756-0099 від 30 серпня 2007 року. (а.с. 65-70) Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14 серпня 2012 року, яке набрало законної сили, в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитний договором від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099. До позовної заяви, адресованої Дарницькому районному суду м. Києва, банком було долучено копію кредитного договору (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099. (а.с. 102-108) За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 30 серпня 2007 року між сторонами вчинено оспорюваний правочин - кредитний договір (на придбання майна, кредит зі зменшеними ризиками) від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099. В момент укладення договору сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов. Після укладення кредитного договору позивач отримала в кредит грошові кошти у сумі 760646,86 грн., що підтверджується заявою на видачу готівки від 30 серпня 2007 року. (а.с. 120) Позивачем не доведено, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину. Питання, за яким саме кредитним договором повинна стягуватися з позичальника заборгованість, підлягає вирішенню під час розгляду справи за позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором або про звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, незабезпечення виконання основного зобов'язання шляхом передачі нерухомого майна в іпотеку не впливає на дійсність правочину, а може бути за умовами договору лише підставою для відтермінування надання банком кредиту. Відповідно до ст. 257, 261 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідач заявив про застосування наслідків спливу позовної давності. Позивач, у свою чергу, посилається на те, що її права є порушеними з дати ухвалення Дарницьким районним судом м. Києва рішення у справі за позовом ПАТ «Універсал Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, оскільки вказаним рішенням суду стягнуто заборгованість за неукладеним договором. Суд не погоджується з такою позицією позивача з огляду на те, що про підписання кредитного договору від 30 серпня 2007 року № 001-2900/756-0099 у двох редакціях позивачу було відомо з дати укладення правочинів. З даним позовом [PERSON] звернулася до суду у серпні 2015 року, тобто з пропуском строку загальної позовної давності. Враховуючи вищенаведене, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору.

Outcome: dismissed