Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-02 00:00:00

у серпні 2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд витребувати із незаконного володіння [PERSON] транспортний засіб: Mitsubishi, модель Lancer, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі (кузова, [NUMBER] , об`єм двигуна 1998, реєстраційний номер [NUMBER] та зобов`язати відповідача для чого вилучити його разом з ключами з його володіння та передати позивачеві; стягнути з відповідача на користь судові витрати у розмірі 908 грн 00 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 11.06.2021 між сторонами укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, що посвідчений ПН КМНО Михайленком С.А. та зареєстрованим в реєстрі за №92, відповідно до умов договору продавець є заставодавцем за договором споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11376515000 від 30.07.2008, який місить застереження про задоволення вимог заставодержателя шляхом продажу заставодержателем від імені заставодавця яким є відповідач предмета застави. Позивач відповідно до п. 2.2 Договору здійснив оплату вказаного транспортного засобу у розмірі 140902 грн 07 коп., без ПДВ, проте станом на 27.08.2021 відповідач не передав транспортний засіб у володіння позивача, на підставі чого позивач звертався із відповідною вимогою 20.08.2021, однак зазначена вимога не була виконана, внаслідок чого останній позбавлений можливості у передбаченому законом порядку здійснити держану реєстрацію належного йому ТЗ. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва від 31.08.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк на усунення недоліків (а.с. 23, 24). 24.09.2021 ухвалою судді відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду у загальному позовному провадженні (а.с. 42). 27.10.2021 від третьої особи по справі надійшли пояснення в яких зазначила, що між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] 30.07.2008 укладено Договір про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №113765155000 на умовах якого останньому надано кредит у розмірі 25602 дол. США 00 центів, а для забезпечення виконання зобов`язань відповідач надав під заставу рухоме майно, а саме ТЗ Mitsubishi, модель Lancer, реєстраційний номер [NUMBER] , в подальшому відбулася заміна кредитора на підставі договору купівлі-продажу предмета вимоги за кредитами, відповідно до якого кредитором у зобов`язанні став ПАТ «Дельта Банк», а рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 20.11.2013 з [PERSON] та [PERSON] на користь ПАТ «Дельта Банк» стягнено суму заборгованості за простроченим кредитом на загальну суму 260641 грн 00 коп., після чого 11.05.2019 між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФУ «ЄФКР» за результатами відкритих торгів (аукціону), оформлених Протоколом електронного аукціону №UA-EA-2019-03-26-000011-b від 17.04.2021 укладений договір №1370/К про відступлення права вимоги, згідно якого відбулася заміна кредитора. Відповідач виконав рішення суду від 20.11.2013 лише у 2019 році, однак це призвело до витрат банку та відповідно до збільшення заборгованості за кредитним договором, оскільки відповідач не виконував своїх зобов`язань щодо сплати відсотків за користування кредиту. Відповідно до п. 8 Договору звернення стягнення на предмет застави здійснюється банком у випадках невиконання або неналежного виконання Позичальником зобов`язань, на підставі чого Товариство направило на адресу відповідача повідомлення про порушення забезпечення обтяження зобов`язання в якому зазначалось, що у разі невиконання вимоги Заставодержатель задовольнить свої вимоги шляхом застереження встановленого у Договору застави, а саме продажу предмета застави, на підставі договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах, у зв`язку із чим між позивачем та відповідачем від імені якого діяло Товариство 11.06.2021 укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, отже враховуючи зазначені обставини новим власником ТЗ є позивач, а тому доводи позивача викладені у позовній заяві є аргументованими, та такими, що підлягають до задоволення (а.с. 46-49). Позивач у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, проте 03.11.2021 від представника позивача Євтосієва А.О. (Ордер Серія КС №655181 від 02.11.221) надійшла заява про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просив задовольнити (а.с. 66, 67). Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки суд не повідомив, відзиву на предмет позову від нього не надійшло, заяви про відкладення та/або розгляду справи у його відсутності до суду не надходило. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, у порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. За правилами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 15 ЦК Українипередбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу (в порядку ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень), який посвідчений ПН КМНО Михайленком С.А. зареєстровано в реєстрі №992 від 11.06.2021 укладеного між [PERSON] від імені якого в порядку ч. 5 ст. 30 Закону діяло ТОВ «ФУ «Європейська факторингова компанія розвитку» (далі - Товариство) та [PERSON] , про те, що продавець із заставодавцем за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11376515000 від 30.07.2008, який містить застереження про задоволення вимог заставодержателя, яким є Товариство, шляхом продажу предмета застави - транспортний засіб Mitsubishi, модель Lancer, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі(кузова, [NUMBER] , об`єм двигуна 1998, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 28, 29). Згідно п. 1.1. Договору продавець у порядку та на умовах, визначених у цьому договорі передає у власність покупця транспортний засіб, а саме: автомобіль Mitsubishi, модель Lancer, рік випуску 2008, колір чорний, номер шасі(кузова, [NUMBER] , об`єм двигуна 1998, реєстраційний номер [NUMBER] , а покупець в порядку та на умовах визначених цим Договором , приймає у власність ТЗ та сплачує за нього грошові кошти згідно п. 2.2 цього Договору. Згідно п. 2.2. Договору за домовленістю сторін продаж ТЗ здійснюється за 140902 грн (Сто сорок тисяч дев`ятсот дві гривні 07 копійок) без ПДВ, які повністю сплачені покупцем. Повна сплата позивачем вартості ТЗ підтверджується дублікатом квитанції №0.0.2157567130.1 від 11.06.2021, сума 140902 грн (Сто сорок тисяч дев`ятсот дві гривні 07 копійок) (а.с. 30). Оскільки, відповідач не виконав свого зобов`язання п.1.1 Договору, тобто не передав ТЗ у власність покупця, 22.08.2021 позивач надіслав на адресу відповідача вимогу про виконання умов договору (а.с. 31-39). Відповідно до ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Так, ст. 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Отже, встановлено, що позивач набув своє право власності згідно договору купівлі-продажу укладеного між сторонами у зв`язку із невиконанням відповідачем свого зобов`язання перед кредитором на підставі договору про надання споживчого кредиту за заставу транспортного засобу №11376515000 від 30.07.2008 (а.с. 32-38). Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Відповідно до закріпленого в ст. 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Так, Цивільним Кодексом України передбачено засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 ЦК України власнику надано право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Витребування власником свого майна із чужого незаконного володіння здійснюється шляхом подання до суду віндикаційного позову. Позивачем у віндикаційному позові може бути власник майна, а відповідачем - особа, яка незаконно володіє майном, тобто заволоділа ним без достатньої правової підстави. Отже, для застосування приписів ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведення позивачем, насамперед, того факту, що позивач є власником майна. Тобто, особа яка звертається до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Необхідно враховувати судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі № 6- 327цс15 від 23.12.2015, яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. Відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, який може і не знати про неправомірність свого володіння та утримання такого майна. Таким чином, предмет віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном невласника про повернення індивідуально- визначеного майна з чужого незаконного володіння. Підставою віндикаційного позову є обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння (це факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та ін.). З позицій процесуального права ці та інші обставини становлять предмет доказування. Згідно ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріусом, дійсним. Відповідно до п. 4.1 Договору право власності на транспортний засіб у покупця виникає з моменту підписання Сторонами та нотаріального посвідчення Договору. Цей договір є правовою підставою для державної реєстрації транспортного засобу у встановленому законом порядку. Порядок проведення державної реєстрації транспортного засобу покупцю нотаріусом не роз`яснено. Так, згідно п. 8 Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, який був затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 №1388 документами, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені в установленому порядку: нотаріально посвідчені договори купівлі-продажу (міни, поставки), дарування транспортних засобів, а також інші договори, на підставі яких здійснюється набуття права власності на транспортний засіб. Таким чином, вимога позивача про витребування зазначеного рухомого майна є ефективним і достатнім способом захисту порушеного права, який забезпечує повністю відновлення порушеного права власника, який поза його волею не може реалізувати своє право володіння, а отже, відповідає завданням цивільного судочинства - ефективному захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів особи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Рішення суду, як найважливіший акт правосуддя, покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України та прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом Українипринципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержуватись вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі. Відхиляючи будь-які доводи сторін чи спростовуючи подані стороною докази, суди повинні у мотивувальній частині рішення навести правове обґрунтування і ті доведені фактичні обставини, з огляду на які ці доводи або докази не взято до уваги судом. Викладення у рішенні лише доводів та доказів сторони, на користь якої приймається рішення, є порушенням вимог щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «RuizTorija v. Spain» від 09.12.1994, серія А, № 303А, § 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» від 01.07.2003 № 37801/97, § 36,). Ще одне призначення обґрунтування рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27.09.2001 № 49684/99, § 30). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову, оскільки позивач є добросовісним набувачем права власності на рухоме майно, яке набуто на законних підставах та реалізовано в межах договору купівлі-продажу в порядку ст. 30 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», а отже у нього виникло законне право на витребування майна із чужого не законного володіння. У порядку ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення сума судового збору в розмірі 908 грн 00 коп., який був сплачений при зверненні до суду з вказаним позовом. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved