Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-11 00:00:00

У січні 2013 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просить встановити факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, з травня 2000 року по грудень 2006 року; визнати житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] об'єктом права сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON], у зв'язку зі смертю [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] на користь [PERSON]; визнати земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], об'єктом права сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON]; витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON] 03 жовтня 2013 року рішенням Печерського районного суду м. Києва, позов [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання будинку об'єктом права спільної сумісної власності, визнання недійсним договору, витребування майна, задоволено. Цим рішенням суду встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, з травня 2000 року по грудень 2006 року; визнано житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку від 25 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON]; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS], на користь [PERSON]; визнано земельну ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]), об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсним Договір купівлі-продажу земельної ділянки від 25 грудня 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], правонаступником якої є [PERSON]; витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] земельну ділянку площею 0,0965 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер [NUMBER]) на користь [PERSON] 05 лютого 2014 року рішенням Апеляційного суду міста Києва, апеляційну скаргу [PERSON], задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 03 жовтня 2013 року змінено в частині вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю.Цим рішенням суду встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 1 січня 2004 року по грудень 2006 року. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 11 червня 2014 року Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 жовтня 2013 року та рішення апеляційного суду міста Києва від 05 лютого 2014 року, скасовано, справу передано на новий судовий розгляд до суду першої інстанції. У серпні 2014 року [PERSON] звернулась до Печерського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому також просить визнати недійсною довіреність, видану [PERSON], 9 липня 2007 року посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., за реєстровим №2240. 15 серпня 2014 року, ухвалою Печерського районного суду м. Києва, відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання договору купівлі-продажу та витребування майна, та об'єднано в одне провадження з позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсною довіреність, видану [PERSON], 9 липня 2007 року посвідчену приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., за реєстровим №2240. Із матеріалів справи вбачається, що позивач свої позовні вимоги обґрунтувала тим, що 25 грудня 2009 року між [PERSON], який діяв в інтересах та від імені відповідача [PERSON], на підставі довіреності, посвідченої 09 серпня 2007 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П., за реєстровим №2240 та відповідачем [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що знаходяться по [ADDRESS]. Позивач також посилається на те, що під час вказаного періоду вона проживала з відповідачем [PERSON] однією сім'єю у житловому будинку за адресою: [ADDRESS], вели спільне господарство, мали обов'язки дружини та чоловіка, спільно піклувалися про сімейний побут, спільно дбали про матеріальне забезпечення сім'ї та їх спільну дитину, здійснювали реконструкцію будинку в якому проживали. За період спільного проживання разом з відповідачем [PERSON], набували у власність рухоме та нерухоме майно, яке вважає спільною сумісною власністю. Також позивач зазначила, що 25 грудня 2001 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв у дар домоволодіння, житловою площею 80,50 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS]. Крім того, позивач вказала, що 11 січня 2002 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено Договір дарування, за яким [PERSON] подарував, а відповідач [PERSON] прийняв у дар земельну ділянку, площею 0,0965 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Після набуття відповідачем [PERSON] у власність житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], позивач [PERSON] і відповідач [PERSON] заселились до вказаного житлового будинку та проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу.[INFO] під час проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народилась дитина, тому з метою забезпечення більш комфортних умов проживання було прийняте рішення про реконструкцію вказаного спірного житлового будинку, його перебудови для створення нових житлових площ. Як вказує позивач [PERSON], вона разом з відповідачем [PERSON], за спільні грошові кошти та спільними зусиллями, створили нову річ, тобто новий об'єкт нерухомості, який був введений в експлуатацію 14 вересня 2004 року. Внаслідок чого, позивач [PERSON] стала співвласником домоволодіння за адресою: [ADDRESS], з відповідачем [PERSON], та останній не мав права відчужувати об'єкт нерухомості, який перебував у спільній сумісній власності подружжя без згоди дружини - позивача [PERSON] Крім того, позивач зазначає, що внаслідок дій відповідача [PERSON] були порушені її інтереси та законні права, оскільки відповідач [PERSON] відчужив спірний житловий будинок [PERSON] за договорами купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки від 25 грудня 2009 року, а та в свою чергу цей будинок відчужила [PERSON] за договором купівлі-продажу від 1 квітня 2010 року. В подальшому, [PERSON] за договором купівлі-продажу від 7 жовтня 2010 року відчужено спірний будинок та земельну ділянку [PERSON], а той відчужив спірний житловий будинок за договором купівлі-продажу від 15 лютого 2010 року [PERSON], а отже останнім набувачем за спірним договором купівлі-продажу став [PERSON] Позивач зазначала, що зважаючи на те, що нерухоме майно вибуло з її володіння поза її волею шляхом протиправного відчуження майна іншим співвласником без отримання згоди на це, а тому необхідно витребувати спірний житловий будинок та земельну ділянку від недобросовісного набувача [PERSON] Також, позивач посилалась на те, що оскільки спірні житловий будинок та земельна ділянка були спільною сумісною власністю подружжя, відповідач [PERSON] був позбавлений права наділяти повноваженнями [PERSON], на підставі довіреності від 09 серпня 2007 року, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №2240, на продаж будь-яких об'єктів нерухомості, які належали відповідачу [PERSON] (земельні ділянки, житлові будинки, об'єкти незавершеного будівництва, тощо), у тому числі на спірні житловий будинок та земельну ділянку. Крім того, позивач [PERSON] послалась на порушення Закону України «Про охорону дитинства» допущені внаслідок укладення між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] договорів купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, оскільки на момент відчуження в спірному житловому будинку була зареєстрована неповнолітня дитина [PERSON], [INFO], У ході судового розгляду були отримані дані, які містяться у витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть (том ІІ, а. с. 125) про те, що [PERSON] [INFO] померла. Тому, у відповідності до ст. 37 ЦПК України, за клопотанням представника позивача [PERSON], до участі в розгляді справи в якості правонаступника залучено відповідача [PERSON] У судовому засіданні представник [PERSON], діючи від імені та в інтересах позивача [PERSON], позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини викладені в позові, та просив позов задовольнити в повному обсязі. У судовому засіданні представник [PERSON], діючи від імені та в інтересах відповідача [PERSON] заперечував проти позову, посилаючись на не доведення, у відповідності до ст. 60 ЦПК України, позивачем [PERSON] обставин як на підстави своїх вимог, та не підтвердження фактичних даних будь-якими доказами, які б суд міг взяти до уваги як належні, допустимі та достовірні, та просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання на розгляд справи повторно не з'явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача [PERSON], допитавши свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. У відповідності до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони а інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Одночасно з вимогами ст. 60 ЦПК України, Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїй Ухвалі від 11 червня 2014 року у судовій справі №6-10098св14, серед іншого зазначив, що при встановленні факту проживання позивача з відповідачем [PERSON] без реєстрації шлюбу за період з 2000 року до 2006 року суду першої інстанції необхідно перевірити чи перебували сторони у інших зареєстрованих шлюбах за цей час, чи були пов'язані за цей період спільним побутом, оскільки таких даних матеріали справи не містять. Визнаючи за позивачем право власності на домоволодіння, суду першої інстанції необхідно з'ясувати належним чином чи істотно збільшилось домоволодіння з надвірними спорудами у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат, за рахунок яких затрат, коли саме ці затрати були понесені, чи були вказані збільшення площі будинку та поліпшення його умов здійснені в момент перебування позивача у фактичних шлюбних відносинах з відповідачем [PERSON], оскільки на момент придбання спірного домоволодіння вартість останнього складала 45202 грн., в той час як на момент відчуження відповідачем [PERSON] будинку його вартість становила 442953 грн., з'ясувавши при цьому внаслідок чого вартість спірного домоволодіння збільшилась істотно у своїй вартості, що має суттєве значення для правильного вирішення спору. Суду також необхідно звернути увагу на те, що встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та встановлення належності майна подружжю в розумінні ст. 74 СК України, пов'язується з набранням законної сили рішення суду, яким такі факти встановлені. На момент відчуження спірних об'єктів нерухомості, факт проживання позивача та відповідача однією сім'єю встановлений не був, право приватної власності на спірне домоволодіння та земельну ділянку належало відповідачу [PERSON], то визнання оспорюваних договорів недійсними в порядку ст. ст. 203, 215 ЦК України, не ґрунтується на вимогах закону. Також, суду необхідно з'ясувати та перевірити належним чином чи була зареєстрована неповнолітня дитина [PERSON] за вказаною адресою спірного житлового будинку. Положенням ст. 124 Конституції України встановлено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України. Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. Таким чином, позивач [PERSON], з врахуванням вимог ст. 60 ЦПК України та окремих положень Ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 червня 2014 року у судовій справі №6-10098св14, зобов'язана була довести належними та допустимими доказами ті обставини і факти, на які вона послалась в своєму позові. У ході судового розгляду встановлено, що 25 грудня 2001 року між [PERSON] та відповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], укладено договір дарування домоволодіння [ADDRESS]. Договір був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Котенко І.М. та зареєстрований за №10584.27 грудня 2001 року КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна» зареєстровано вказаний вище житловий будинок у реєстраційній книзі №д.169-176 за реєстровим №19963. За договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Останнє зазначений договір дарування є належним і допустимим доказом у справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] у набутті відповідачем [PERSON] права власності на вказаний будинок. Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] 11 січня 2002 року, між [PERSON] тавідповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,0965 га, розташованої за адресою: [ADDRESS], з цільовим призначенням - обслуговування житлового будинку та господарських будівель, за яким [PERSON] подарував, а [PERSON] отримав у дар земельну ділянку. Такий договір є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] у набутті відповідачем [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку. Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] У подальшому вказана земельна ділянка стала належати [PERSON], що підтверджується Державним актом на земельну ділянку [NUMBER], виданого Київською міською радою 07.02.2002 року на підставі договору дарування від 11.01.2002 за №132, зареєстрованого в Книзі записі державних актів на право приватної власності на землю та право постійного користування землею, договорів оренди землі за №82-2-01080. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] у набутті відповідачем [PERSON] права власності на вказану земельну ділянку, шляхом отримання відповідного державного акту. Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] Розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації №394 від 19 квітня 2002 року «Про надання дозволу [PERSON] на реконструкцію підпірної стінки за адресою [ADDRESS]», наданий дозвіл на проведення реконструкції підпірної стінки за адресою: [ADDRESS]. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] в оформленні необхідних документів відповідачем [PERSON] на реконструкцію підпірної стінки за адресою [ADDRESS]. Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] [INFO] у позивача та відповідача [PERSON] народилась донька [PERSON], що підтверджується витягом про народження за №2705/2003 Бюро запису актів громадського стану міста Відень Австрійської республіки, який був виданий 24 травня 2004 року. Відповідно до Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» від11 грудня 2003 року №1382-IV, реєстрація місця проживання новонародженої дитини здійснюється також на підставі направлених органами соціального захисту населення даних, що зазначив законний представник, з яким постійно проживає дитина, у заяві про призначення допомоги при народженні дитини. Як вбачається з листа Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 2 вересня 2014 року №1-17/ВХ6633, малолітня дитина [PERSON], [INFO], внесена до відомостей про реєстрацію місця проживання позивача [PERSON], за адресою: [ADDRESS], станом на 18 березня 2010. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] в реєстрації місце проживання малолітньої дитини [PERSON] за адресою: [ADDRESS].Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] Крім того, представником позивача [PERSON], надано довідку КП «Печерська брама» від 07.11.2014 року за №605, про реєстрацію місце проживання [PERSON] за період з 2 листопада 2006 року по 21 січня 2010 року за адресою: [ADDRESS], разом з дитиною [PERSON] Разом із тим проаналізувавши вказану довідку суд, дійшов висновку про її недопустимість та неналежність, оскільки виходячи із положень ст.ст. 3 і 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», п. 1 і підпункту 5 п. 3 Положення про Державний департамент у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14.06.2002 №844, п. 6 Інструкції з організації роботи адресно-довідкових бюро в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 01.04.2005 №205, п. 5 Інструкції з організації роботи адресно-довідкових бюро в системі Міністерства внутрішніх справ України, затвердженої наказом МВС України від 12.10.2010 №495, п. 1 і підпункту 20 п. 4 Положення про Державну міграційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06.04.2011 №405/2011, п. 1.4.3 Інструкції з ведення реєстраційного обліку місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні органами Державної міграційної служби України, затвердженої наказом МВС України від 13.04.2012 №321, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 22.06.2012 за №1046/21358, а також п. п. 2.2 і 8.1 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України від 22.11.2012 №1077, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України від 18.12.2012 за №2109/22421, єдиним документом, що підтверджує реєстрацію місця проживання особи є довідка, видана адресно-довідковим бюро Державного департаменту у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб МВС України або ДМС України. Розпорядженням Печерської районної у м. Києві державної адміністрації № 906 від 26 липня 2004 року «Про погодження реконструкції з розширенням жилого будинку будівництво господарської будівлі за адресою: [ADDRESS]», погоджено [PERSON] реконструкцію з розширенням індивідуального жилого будинку та будівництво господарської будівлі за адресою: [ADDRESS]. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] у оформленні необхідних документів відповідачем [PERSON] на реконструкцію з розширенням індивідуального жилого будинку та будівництво господарської будівлі за адресою: [ADDRESS]. Одночасно з цим, даний документ не містить будь-яких відомостей, які б підтвердили факти та обставини, що містяться в заявленому позові позивача [PERSON] Відповідно до ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації - з моменту прийняття його до експлуатації; коли ж право власності на нерухоме відповідно до закону підлягає державній реєстрації - з моменту такої реєстрації. У разі необхідності право власності на незавершене будівництво, за наявності визначених законом умов, може бути зареєстровано органом, який здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. З такого ж моменту виникає право власності на перероблену річ, створену з використанням іншої речі (матеріалу). Виходячи зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 331 ЦК, ч. 1 ст. 182 ЦК та п. 8 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 (зі змінами і доповненнями станом на 22 січня 2009 року), право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно, після закінчення будівництва та введення в експлуатацію. Відповідно до дозволу Управління державного архітектурно-будівельного контролю виконавчого комітету Київської міської ради №637 від 14 вересня 2004 року, виданого на ім'я [PERSON], введено в експлуатацію закінчений будівництвом (розширенням, реконструкцією) приватний житловий будинок, розташований по [ADDRESS] в Печерському районі м. Києва. За зазначеним дозволом в експлуатацію прийнято прибудову, загальною площею 13,1 кв.м, переобладнання загальною площею 21,6 кв.м, літню кухню, загальною площею 59,3 кв.м, навіс, загальною площею 32,8 кв.м. Вартість проведеної реконструкції становить 40855,00 гривень. Як вбачається із змісту вказаного вище документу з Управління державного архітектурного-будівельного контролю, замовником перебудови, переобладнання житлового будинку виступав лише відповідач [PERSON]Свідоцтво про право власності на перероблену річ,де б співвласником цього об'єкту нерухомості зазначалась позивач [PERSON], не отримувалось. Єдиним власником житлового будинку та земельної ділянки на момент їх відчуження був саме відповідач [PERSON] Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність документального підтвердження участі позивача [PERSON] у реконструкції та введення в експлуатацію закінченого будівництва спірного будинку, а також спростовується уявна активна участь позивача [PERSON] щодо керування процесу будівництва та введенні житлового будинку в експлуатацію. Також, позивачем [PERSON] не доведені фактичні обставини, та не підтверджені будь-якими належними і допустимими доказами факт понесення нею грошових затрат під час проведення реконструкції з розширенням житлового будинку та будівництва господарської будівлі за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] також ухилилась від доведення обставини, розміру та джерела походження доходів, частину яких вона нібито витрачала на перебудову спірного житлового будинку. 25 грудня 2009 року між відповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №2747. Відповідно до п. 1 цього Договору, відповідач [PERSON] передав у власність (продав), а відповідач [PERSON] отримала у власність (купила) житловий будинок, житловою площею - 65,40 кв.м., нежитловою площею: 89,70 кв.м., зазначений на плані під літерою «А»; літня кухня-баня з погребом, зазначена на плані під літерою «Ж»; навіс, зазначений на плані під літерою «Е», та спорудження №1,2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно п. 2 цього Договору, за погодженням відповідача [PERSON], в особі представника [PERSON], та відповідача [PERSON], вартість житлового будинку була визначена у розмірі 442953,00 гривні, які відповідач [PERSON] сплатила до моменту підписання цього Договору. Згідно п. 4 цього Договору, відповідач [PERSON] серед іншого засвідчив, що треті особи не мають право на будинок; що особи, котрі проживають і зареєстровані в будинку на момент укладання цього договору, не заперечують проти виселення (зняття з реєстрації) з будинку в строки, встановлені цим договором; що внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо будинку немає. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність законної реєстрації та інших законних прав неповнолітньої [PERSON] щодо спірного домоволодіння. 25 грудня 2009 року між відповідачем [PERSON], в особі представника [PERSON], та відповідачем [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №2749.Відповідно до п. 1 цього Договору, відповідач [PERSON] передав у власність (продав), а відповідач [PERSON] отримала у власність (купила) земельну ділянку для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, загальною площею 0,0965 га, що розташована за адресою: [ADDRESS].Згідно п. 3 цього Договору, за погодженням відповідача [PERSON] в особі представника [PERSON] та відповідача [PERSON], вартість земельної ділянки була визначена у розмірі 750000,00 (сімсот п'ятдесят тисяч) гривень, які відповідач [PERSON] сплатила до моменту підписання Договору. Згідно п. 6 цього Договору, відповідач [PERSON] засвідчив, що відносно земельної ділянки, проданої за даним договором, не укладено будь-яких договорів з відчуженням чи користування з іншими особами, треті особи не мають право на земельну ділянку; внаслідок укладення цього договору не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх, непрацездатних дітей та інших осіб, яких продавець зобов'язаний утримувати за законом чи договором; обтяжень, а також будь-яких прав у третіх осіб щодо земельної ділянки немає. Даний документ є належним і допустимим доказом у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на відсутність реєстрації місце проживання та інших прав неповнолітньої [PERSON] щодо спірного домоволодіння. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, як було встановлено в договорах купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, на момент відчуження [PERSON] було засвідчено [PERSON], що даний житловий будинок та земельна ділянка вільна від будь-яких майнових прав та претензій третіх осіб. Відповідно до ст. 388 ЦК України, добросовісне придбання можливе тоді, коли майно придбане не безпосередньо у власника, а у особи, яка не мала права відчужувати це майно. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). При цьому за змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Враховуючи вимоги ст. 10 ЦПК України та виходячи зі змісту п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, власник зобов'язаний довести, що майно вибуло з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі, а набувач - довести, що він придбав майно за відплатною угодою й що він не знав і не міг знати про те, що придбає майно в особи, якій не належить право його відчуження. Якщо майно вибуло з володіння власника за його волею (передано за договором іншій особі, яка його відчужила) він не має право вимагати повернення майна від добросовісного набувача. В той же час покупець не може бути визнаний добросовісним набувачем, якщо на момент укладення відплатної угоди щодо спірного майна мали місце претензії третіх осіб, про які покупцю було відомо і які згодом були у встановленому порядку визнані правомірними. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, встановленого ст. ст. 215, 216 ЦК України. Такий захист можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача. Сторонами за віндикаційним позовом є власники майна або титульні володільці та незаконні володільці майна. Інші особи не є стороною в таких правовідносинах. Також судом встановлено, що позивач [PERSON] з 1 березня 1994року по 5 жовтня 2006рокубула зареєстрованаза адресою: [ADDRESS]. З2 листопада 2006року позивач [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Ці дані підтверджуються відповідними відмітками в копії паспорту позивача [PERSON], які містяться в матеріалах цієї справи. Таким чином, факт реєстрації проживання позивача [PERSON] окремо від відповідача [PERSON], в період часу набуття ним у власність та реконструкцію з розширенням спірного домоволодіння за адресою: [ADDRESS], ставить під обґрунтований сумнів пояснення позивача [PERSON] в частині її особистої участі в набутті у власність та реконструкції вказаного спірного домоволодіння. Одночасно з наведеним вище, позивач [PERSON] не надала будь-яких інших належних, допустимих та достовірних доказів які б підтвердили її посилання на обставини, що вона разом з відповідачем [PERSON] проживала однією сім'єю, як чоловік і жінка, без реєстрації шлюбу з травня 2000 року по листопад 2006 року. Одночасно слід врахувати, що інститут спільного проживання, як чоловіка і жінки, який породжував юридичні наслідки, у тому числі щодо поділу майна подружжя, був визнаний лише після прийняття та набрання чинності Сімейного кодексу України з 1 січня 2004 року. Тому встановлення факту спільного проживання однією сім'єю позивача [PERSON] і відповідача [PERSON], у розумінні ст.74 СК України з відповідними правовими наслідками, можливе лише з 1 січня 2004. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Сім'я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. У відповідності до ст. 21 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Згідно ст. 27 СК України, державна реєстрація шлюбу встановлена для забезпечення стабільності відносин між жінкою та чоловіком, охорони прав та інтересів подружжя, їхніх дітей, а також в інтересах держави та суспільства. Державна реєстрація шлюбу засвідчується Свідоцтвом про шлюб, зразок затверджує Кабінет Міністрів України. Таким чином, позовні вимоги позивача [PERSON] в частині визнання недійсними договорів купівлі-продажу та витребування з чужого незаконного володіння спірних об'єкти нерухомості, не підлягають задоволенню, оскільки на момент відчуження спірних об'єктів нерухомості, факт проживання однією сім'єю позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] встановлений не був, право приватної власності на житловий будинок та земельну ділянку належало на законних підставах лише відповідачу [PERSON], а отже визнання оспорюваних договорів недійсними, з підстав ст.ст. 203, 215 ЦК України не ґрунтується на вимогах закону. Одночасно, позивач [PERSON] посилалась, що [PERSON] був позбавлений права наділяти повноваженнями [PERSON], на підставі довіреності від 9 серпня 2007року,посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №2240, на продаж будь-яких об'єктів нерухомості, які належали відповідачу [PERSON] (земельні ділянки, житлові будинки, об'єкти незавершеного будівництва, тощо), у тому числі на спірні житловий будинок та земельну ділянку. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України. Зокрема, згідно з ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Таким чином, [PERSON], видавши довіреність на представника, наділив останнього певними правами та повноваженнями. За таких обставин суд не вбачає підстав на визнання довіреності від 9 серпня 2007року,посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Маковецькою О.П. за реєстровим №2240, недійсною. Відповідно до ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Чоловік зобов'язаний утверджувати в сім'ї повагу до матері. Дружина зобов'язана утверджувати в сім'ї повагу до батька. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Дружина та чоловік зобов'язані спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Згідно ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що ст. 74 СК України поширюється на правовідносини між чоловіком та жінкою, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, і для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, тощо. Відповідно до п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31.05.1995 № 5 рішення, постановлене у справі про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно відповідати вимогам ст. ст. 203, 275 ЦПК України. Суд повинен також навести в рішенні докази на підтвердження висновку про обставини, що мають значення для вирішення справи, а при задоволенні заяви чітко викласти встановлений факт. Сам факт спільного проживання без встановлення будь-яких зобов'язань між чоловіком і жінкою, як подружжям, ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для встановлення факту проживання однією сім'єю та визнання права власності на майно за кожного зі сторін. Таким чином, позивачем [PERSON] не доведені фактичні обставини, та не підтверджені будь-якими належними і допустимими доказами факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім'ї, тощо. Єдиним джерелом доказування своїх позовних вимог позивач [PERSON] посилається на покази свідків. Відповідно до ст. 63 ЦПК України, показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Як встановлено в судовому засіданні під час допиту свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], позивач [PERSON] перебуває по теперішній час з допитаними свідками у дружніх та трудових відносинах, тому суд критично відноситься до їх показань, оскільки вказані свідки мають фактичну зацікавленість у вирішенні справи на бік [PERSON] Під час судового розгляду свідки не обмежувались розповіддю фактичних обставин, а викладали свої міркування, судження і здогадки, які містили оцінку спірної ситуації, давали характеристики конфліктуючих осіб, тобто з їх показів вбачається перекручування фактичних обставин справи та підміну доказів необ'єктивною інформацією про те, що позивач [PERSON] проживала з відповідачем [PERSON] однією сім'єю та вели спільне господарство, мали обов'язки дружини та чоловіка, спільно піклувалися про сімейний побут, спільно дбали про матеріальне забезпечення. За таких обставин, суд не може взяти до уваги покази свідків [PERSON], [PERSON], та [PERSON] Крім того, як вбачається із матеріалів справи, 21.01.2010 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] після відчуження спірного житлового будинку та земельної ділянки [PERSON], були зняті з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], та разом зі своєю дитиною, зареєстровані у [ADDRESS]. Це підтверджується відмітками в паспорті позивача [PERSON] та відповідача [PERSON], а також листа Головного управління Державної міграційної служби України в м. Києві від 2 вересня 2014 року №1-17/ВХ6633. Даний документи є належними і допустимими доказами у цій справі у розумінні ст. ст. 58, 59 ЦПК України та вказує на те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] вступили в змову на незаконне витребування спірного житлового будинку та земельної ділянки, а також підтверджує те, що на даний час позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] спільно проживають. Одночасно, оцінюючи позовні вимоги позивача щодо спільного проживання однією сім'єю разом з відповідачем [PERSON], співставляючи їх із встановленими фактичними обставинами, зокрема реєстрацією місця проживання позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] за однією адресою як до 2006 року, так і на даний час, реєстрацією місця проживання дитини разом з батьками на даний час, суд приходить до висновку про протиріччя та взаємовиключення таких позовних вимог, виходячи з відсутності відмінностей у відносинах позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] в період, що зазначений позивачем як спільне проживання однією сім'єю, так і в період припинення спільного проживання, та необґрунтованість посилання позивача на такі фактичні обставини в підтвердження заявлених позовних вимог. Згідно ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно положень ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. У відповідності до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши в сукупності зібрані по справі докази безпосередньому дослідженні їх під час судового розгляду, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку, що позивачем [PERSON] недоведені обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог щодо порушених її інтересів та законних прав, не надані докази, які б суд міг оцінити як належні, достатні та допустимі, а доказування позивача [PERSON] базується лише на припущеннях. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed