Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

У січні 2015 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, зазначивши в його обгрунтування що 15 серпня 2007 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (далі - ПАТ «УкрСиббанк») та [PERSON] укладено кредитний договір № 11197712000 (відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на № 11197712001), згідно з яким банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 48 850 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності терміном до 1 серпня 2037 року із сплатою 13,3% річних за користування кредитом. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, того ж дня між банком та позичальником укладено іпотечний договір, за умовами якого відповідач передав в іпотеку нерухоме майно - квартиру № 11 загальною площею 34,0 кв. м, житловою площею 25.0 кв.м, що розташована [ADDRESS] 08 грудня 2011 року між ПАТ «УкрСиббанк» та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (далі - ПАТ «Дельта Банк») укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитним та забезпечувальним договорами. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за кредитним договором станом на 14 жовтня 2014 року утворилась заборгованість за кредитом у розмірі 604 496 гривень 40 копійок, заборгованість за відсотками в розмірі 288 801 гривня 22 копійки, в рахунок погашення якої позивач просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття у власність предмета іпотеки згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі. Зазначена справа неодноразово розглядалась судом, зокрема, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2015 року у задоволенні позовних вимог публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким позовну заяву публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» - задоволено частково, а саме: в рахунок виконання основного зобовязання [PERSON] щодо оплати 897 385 грн. 75 коп. з яких: за кредитним договором № 11197712000: відсотки 4 088 грн. 13 коп., за додатковою угодою № 11197712001: 893 297 грн., сума заборгованості за кредитом 604 496 грн. 40 коп., сума заборгованості за відсотками 288 801 грн. 22 коп., за договором про надання споживчого кредиту № 11197712000 від 15 серпня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю предмета іпотеки, а саме ізольованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 34 кв.м., житловою площею 25 кв.м., яка належить на праві власності [PERSON], шляхом продажу вказаної квартири на прилюдних торгах з визначенням початкової ціни на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відстрочено виконання рішення суду на строк дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03 червня 2014 року. 09 листопада 2016 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від скасовано рішення Приморського районного суду м. Одеси від 13 травня 2015 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 01 вересня 2015 року, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву з проханням справу розглянути у їх відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не зявилася, надала до суду заперечення, згідно яких позовні вимоги позивача не визнає та просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Вивчивши матеріали справи суд приходить до наступного. Судом в судовому засіданні встановлено, що 15.08.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №11197712000, відповідно до додаткової угоди реєстраційний номер було змінено на №11197712001, згідно якого Банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 48850 доларів США у тимчасове користування на умовах забезпеченості, зворотності, строковості, платності в строк до 17.08.2037 року із сплатою 13,3% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобовязань 15.08.2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений Іпотечний договір, згідно якого Іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 34,0 кв.м., житловою площею 25,0 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч.1 ст.18 ЗУ «Про іпотеку», іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Сторонами даного договору є іпотекодавець та іпотекодержатель. Іпотекодавець - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання власного зобов'язання або зобов'язання іншої особи перед іпотекодержателем; іпотекодержатель - кредитор за основним зобов'язанням; 08.12.2011 року між ПАТ «УкрСиббанк», ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «УкрСиббанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «УкрСиббанк» як кредитора у зазначених зобовязаннях, та АТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимагати від боржників повного, належного та реального виконання обовязків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, до позивача перейшли всі права ПАТ «УкрСиббанк» щодо права вимоги до боржника за вищевказаним кредитним договором та договором іпотеки. Звертаючись до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотики, банк просив суд звернути стягнення шляхом визнання права власності на іпотечне майно за іпотекодержателем банком, і саме ці вимоги повинен вирішити суд. Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з кредитного та іпотечного договорів, які регулюються нормами ЦК України та Законом. Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку», визначено що іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. У відповідності до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. В рахунок виконання основного зобов'язання позивач має право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття (передачі) предмету іпотеки у власність згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі упорядку, передбаченому ст.ст. 36, 37 ЗУ «Про іпотеку». Звертаючись до суду з зазначеним позовом ПАТ «Дельта Банк» посилався на те, що через неналежне виконання умов кредитного договору № 11197712000 від 15.09.2007 року, у відповідача станом на 11.08.2014 року виникла заборгованість за цим договором у загальному розмірі 604 496 гривень 40 копійок, заборгованість за відсотками в розмірі 288 801 гривень 22 копійок. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. За змістом ст. 11 ЦПК України про диспозитивність цивільного судочинства право визначення підстави та способу звернення стягнення належить позивачу, як іпотекодержателю, і суд не вправі виходити за межі заявлених вимог та, відповідно, звертати стягнення на предмет іпотеки у спосіб, не визначений позивачем. Верховний Суд України в своїх правових висновках в тому числі від 27 квітня 2017 року (постанова №6-670цс17) висловив правову позицію, яка є обовязковою в правозастосовчій практиці для всіх судів загальної юрисдикції. Верховний Суд України зазначив, що частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, який підлягає нотаріальному посвідченню і може бути укладений у будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно з положеннями частин другої та третьої зазначеної статті договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. При цьому згідно частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульоване статтею 39 цього Закону, якою передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише в статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Отже, аналізуючи положення статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», 328, 335, 376, 392 ЦК України Верховний Суд України дійшов висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту на задоволення вимог кредитора, які забезпечені іпотекою шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий на підставі рішення суду та два позасудових способи захисту: на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. При цьому договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки (частина перша статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Однак, позивач використав спосіб захисту, який не передбачений ст. 16 ЦК України, не застосувавши норми статті 39 Закону України «Про іпотеку», згідно якій звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на обтяжене іпотекою майно не може бути здійснене на підставі рішення суду . Позивач також не врахував, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателем на нерухоме майно (ч.1 ст.37 Закону України «Про Іпотеку») в позасудовому порядку. За таких підстав, чинним законодавством не передбачена можливість набуття права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі судового рішення в порядку зазначеному у позовній заяві Банком. ПАТ «Дельта Банк» не позбавлено можливості обрати інший спосіб звернення стягнення на іпотечне майно ,передбачене умовами договору іпотеки № б/н від 15.08.2007 року та Законом України «Про іпотеку» або іншим шляхом захистити свої порушені права. Отже, застереження в іпотечному договорі, що передбачає передачу іпотекодержателю права власності, є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно в позасудовому порядку. Банк не надав доказів звернення до державного реєстратора для реєстрації права власності на іпотечне майно, та наявності у державного реєстратора підстав для відмови в державній реєстрації, передбачені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Також не надано доказів наявності будь-яких перешкод для здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені договором іпотеки, а відтак правових доводів для задоволення позову ПАТ «Дельта Банк» не вбачається. Згідно з вимогами ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з роз'ясненнями викладеними в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. У зв'язку з вищевикладеним суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ПАТ «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність.

Outcome: dismissed