Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-24 00:00:00

У серпні 2015 року [PERSON] (далі по тексту - позивач, [PERSON]) звернувся до суду із позовом до Міністерства освіти і науки України (далі по тексту - відповідач, МОН України) про скасування наказу, визнання контракту діючим та поновлення на роботі. Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі рекомендації конференції трудового колективу Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» від 22.11.2012 року, 24 листопада 2012 року наказом № 412-к Міністерства освіти науки, молоді та спорту України, позивача було призначено ректором Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» з 24 листопада 2012 року, строком на сім років, по 24 листопада 2019 року, як обраного за конкурсом, згідно частини першої ст. 39 Закону України «Про вищу освіту», на умовах, викладених у контракті. Того ж дня, 24 листопада 2012 року, між позивачем та відповідачем було підписано контракт № 1-27. 11 лютого 2014 року позивач написав заяву, на ім'я першого заступника Міністра освіти і науки України з проханням надати йому дозвіл на щорічну відпустку з 26 лютого по 01 квітня 2014 року тривалістю 34 календарні дні за період роботи з 24.11.2012 року по 23.11.2013 року та тривалістю 56 календарних днів з 02 квітня по 31 травня 2014 року за період роботи з 24.11.2013 року по 23.11.2014 року. Таку заяву було погоджено відповідачем і наказом ДВНЗ «Ужгородський національний університет» № 22/09-27 від 25.02.2014 року позивачеві було надано щорічну відпустку з 26 лютого 2014 року по 31 травня 2014 року. Позивач зазначав, що у відпустці на нього почав чинитися психологічний тиск з боку невідомих йому людей, щоб він звільнявся з займаної мною посади. В зв'язку з чим, 28 лютого 2014 року [PERSON] був вимушений написати заяву на ім'я Міністра освіти і науки України п. Квіта С.М., з проханням невідкладно розірвати контракт між ним та Міністерством, звільнивши його з посади ректора ДВНЗ «УжНУ» з одночасним відкликанням з відпустки. Також позивач наголошував, що вищевказана заява про звільнення була написана ним не з власної ініціативи, а під психологічним та фізичним тиском, шантажем та погрозами фізичної розправи над ним та членами його сім'ї, погрозами знищення його майна. Бажання звільнятися він не мав і писати заяву про звільнення ніколи не думав. Про дострокове розірвання контракту позивач дізнався випадково в усній формі під час перебування у Києві, оскільки з наказом про своє звільнення він ознайомлений не був та трудову книжку після звільнення з посади ректора не отримував. Посилаючись на викладене, позивач вважав своє звільнення незаконним, оскільки заяву про звільнення він написав перебуваючи у щорічній відпустці та під тиском, в зв'язку із чим, просив суд наказ МОН України № 74-к від 28.02.2014 року «Про звільнення з посади ректора» скасувати; визнати контракт № І-27 від 24.11.2012 року, укладений між Міністерством освіти і науки, молоді та спорту України та громадянином [PERSON] діючим; поновити [PERSON] на посаді ректора Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет»; рішення в частина поновлення [PERSON] на посаді ректора Державного вищого навчального закладу «Ужгородський національний університет» допустити до негайного виконання. В процесі розгляду справи судом було залучено до участі у справі в якості третьої особи Державний вищий навчальний заклад «Ужгородський національний університет». Ухвалою суду від 25.01.2016 року цивільну справу за даним позовом було об'єднано в одне провадження зі справою № 761/37829/15-ц за позовом [PERSON] до МОН України, за участю третьої особи: ДВНЗ «Ужгородський національний університет» про зобов'язання відповідача нарахувати та виплатити на користь [PERSON] всіх сум, що належать йому у зв'язку із звільненням з посади ректора та зобов'язання відповідача виплатити на користь [PERSON] середній заробіток ректора за весь час затримки виплати належних при звільненні сум по день фактичного розрахунку. Позовні вимоги за позовом про зобов'язання вчинити дії мотивовані тим, що при звільненні з посади ректора, відповідачем не було видано йому трудову книжку та не проведено розрахунок в день звільнення, в зв'язку із чим на підставі вимог ст.ст. 116, 117 Кодексу законів про працю України відповідач повинен сплатити всі суми, що належать йому у зв'язку із звільненням з посади ректора та середній заробіток ректора за весь час затримки виплати належних при звільненні сум по день фактичного розрахунку. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просила суд про його задоволення. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому в запереченнях посилався на те, що 01.03.2014 року, після звільнення з посади ректора, позивач був призначений на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» на підставі його особистої заяви, з якої його було звільнено також на підставі його особистої заяви від 22.06.2015 року. При цьому, свою заяву про призначення на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури позивачем було написано на ім'я виконуючого обов'язки ректора Шандру Ф.Ф., що свідчить про те, що [PERSON] не міг не знати про те, що його вже було звільнено із займаної посади ректора. Окрім того, співробітники університету намагались ознайомити позивача із наказом про його звільнення, проте [PERSON] відмовився від ознайомлення з ним, про що було складено відповідний акт. Також відповідач зазначав про те, що позивача було звільнено з роботи згідно з умовами, передбаченими контрактом за його власною заявою, а тому правило щодо неможливості проведення такого звільнення під час знаходження у відпустці не застосовується. Спростовуючи твердження позивача про те, що йому не було відомо про його звільнення протягом тривалого часу, відповідач посилався на те, що позивач, працюючи на посаді ректора Центрально-Європейського університету в місті Скаліце (Словацька Республіка), звертався із листом про співпрацю від 02.06.2014 року на адресу ДВНЗ «Ужгородський національний університет». Окрім того, обізнаність позивача про його звільнення з посади ректора університету свідчать численні інтерв'ю, повідомлення в пресі та публікації на його особистій сторінці в Фейсбук. Окрім того, від представника відповідача надійшло клопотання про застосування строків, передбачених ст. 233 КЗпП України, оскільки позивачем було пропущено місячний строк для звернення до суду із позовом про поновлення на роботі без поважних причин. При цьому позивач не зазначає доказів на підтвердження поважних причин для його пропуску, а також не подав клопотання про його поновлення. В судовому засіданні представник третьої особи позов не визнав та просив суд відмовити у його задоволенні з підстав, зазначених в запереченнях на позовну заяву. При цьому пояснив суду, що розрахунок при звільненні з позивачем був проведений в повному обсязі, оскільки після звільнення з посади ректора він продовжував працювати в університеті на посаді професора кафедри туристичної діяльності та сервісу на 0,25 ставки. Вже після звільнення з університету 01.07.2015 року, з ним було проведено повний розрахунок та в зв'язку із використанням [PERSON] відпустки в рахунок майбутніх періодів роботи, в результаті проведеного перерахунку за ним обліковується переплата в сумі 18996,22 грн., яку він зобов'язаний повернути. Також представник університету просив суд відмовити у задоволенні позову у зв'язку із пропуском без поважних причин місячного строку на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі, оскільки вважав початок перебігу даного строку необхідно обчислювати з 17.03.2014 року - дати оголошення йому наказу про звільнення з посади ректора, від ознайомлення з яким [PERSON] відмовився, про що було складено відповідний акт. В обґрунтування обізнаності позивача про своє звільнення, представник третьої особи також посилався на лист [PERSON] в якості ректора Центрально-Європейського університету в місті Скаліце (Словацька Республіка) від 02.06.2014 року на адресу ДВНЗ «Ужгородський національний університет», публікації в мережі Інтернет та особистої сторінки [PERSON] в Фейсбук. В процесу розгляду справи позивачем було також надано суду письмові пояснення по справі та письмові пояснення на заперечення відповідача, в яких він посилався на фальшивість доказів відповідача, а саме підроблення його особистого підпису в заяві про призначення його на іншу посаду в університеті після звільнення та неправомірне складення акту про відмову від підпису від 17.03.2014 року, про що ним подані відповідні заяви до правоохоронних органів. Вислухавши пояснення представників сторін, оцінивши в сукупності надані в судовому засіданні докази, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено та не заперечується сторонами, що наказом МОН України від 24.11.2012 року № 412-к [PERSON] було призначено на посаду ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з 24.11.2012 року строком на сім років, по 24 листопада 2012 року, як обраного за конкурсом, на умовах, викладених в контракті (Т., 1, а.с. 5). Відповідно до пп. 3 п. 27 Контракту І-27 від 24.11.2012 року, укладеного між позивачем (за контрактом - керівник) та відповідачем (за контрактом - Міністерство), цей контракт припиняється, серед іншого, достроково за вимогою Керівника чи за вимогою Міністерства (Т., 1, а.с. 11). 28.02.2014 року позивач звернувся до відповідача із заявою на ім'я Міністра освіти і науки Квіта С.М., із заявою, в якій просив невідкладно розірвати між ним та МОН України, звільнивши його з посади ректора ДВН «Ужгородський національний університет» з одночасним відкликанням з відпустки (Т., 1, а.с. 15) Наказом МОН України від 28.02.2014 року № 74-к було достроково розірвано контракт І-27 від 24.11.2012 року з позивачем та звільнено його з посади ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» з березня 2014 року за власним бажанням на підставі ст. 39 Кодексу законів про працю України (Т., 1, а.с. 35). Так, відповідно до ч. 1 ст. 39 КЗпП України строковий трудовий договір (пункти 2 і 3 статті 23) підлягає розірванню достроково на вимогу працівника в разі його хвороби або інвалідності, які перешкоджають виконанню роботи за договором, порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного або трудового договору та у випадках, передбачених частиною першою статті 38 цього Кодексу. Частиною першою статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Так, за змістом ст. 38 КЗпП України законодавець закріпив за працівником право на розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, з обов'язком двотижневого попередження, а не з правом працівника двотижневого відпрацювання (аналогічна правова позиція міститься в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04.11.2015 року у справі № 6-26976св15). Із заяви [PERSON] вбачається, що він просить Міністерство невідкладно розірвати з ним контракт із одночасним відкликанням з відпустки. При цьому, докази звернення позивача до відповідача із заявою по відкликання ним своєї заяви від 28.02.2014 року матеріали справи не містять. Окрім того, частиною 2 ст. 38 КЗпП України якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Проте, із наданих особистих пояснень [PERSON] та його представником [PERSON], наданих ними в судовому засіданні 29.10.2015 року, після виходу позивача з відпустки, він обов'язків ректора не виконував та в трудових відносинах з третьою особою не перебував. Разом із тим, в обґрунтування неправомірності дій відповідача, позивач посилався на його звільнення під час знаходження у відпусті без відкликання з неї. Так, відповідно до наказу від 25.02.2014 року № 22/09-27, виданого самим же [PERSON], він вибув у щорічну відпустку тривалістю 34 календарні дні з 26 лютого по 01 квітня 2014 року за період роботи з 24.11.2012 року по 23.11.2013 року та тривалістю 5 календарних днів з 02 квітня по 31 травня 2014 року за період роботи з 24.11.2013 року по 23.11.2014 року (Т., 1, а.с. 14). Проте, згідно із п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року N 9 (далі по тексту - Постанова) правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч. 3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Отже, оскільки позивач був звільнений із займаної посади на підставі ст. 39 КЗпП України за власним бажанням на підставі власноручно написаної ним заяви, то суд приходить до висновку, що на даний випадок правила щодо неможливості звільнення позивача з роботи в період його знаходження у щорічній відпустці, не розповсюджуються, оскільки його звільнення було проведене не з ініціативи власника (Міністерства) або уповноваженого ним органу. Обов'язок роботодавця відкликати працівника з відпустки з метою видання наказу про його звільнення за власним бажанням законодавством не передбачений. Так, згідно із ч. 8 ст. 79 КЗпП України, відкликання з щорічної відпустки допускається за згодою працівника лише для відвернення стихійного лиха, виробничої аварії або негайного усунення їх наслідків, для відвернення нещасних випадків, простою, загибелі або псування майна підприємства, установи, організації з додержанням вимог частини шостої цієї статті та в інших випадках, передбачених законодавством. У разі відкликання працівника з відпустки його працю оплачують з урахуванням тієї суми, що була нарахована на оплату невикористаної частини відпустки. Окрім того, позовні вимоги також мотивовані тим, що заяву про своє звільнення позивач написав під психологічним тиском невідомих йому осіб. Відповідно до п. 12 Постанови, по справах про звільнення за ст.38 КЗпП суди повинні перевіряти доводи працівника про те, що власник або уповноважений ним орган примусили його подати заяву про розірвання трудового договору. Подача працівником заяви з метою уникнути відповідальності за винні дії не може розцінюватись як примус до цього і не позбавляє власника або уповноважений ним орган права звільнити його за винні дії з підстав, передбачених законом, до закінчення встановленого ст.38 КЗпП строку, а також застосувати до нього протягом цього строку в установленому порядку інше дисциплінарне стягнення. В обґрунтування доводів про те, що позивача примусили написати заяву про звільнення під психологічним та фізичним тиском на нього, [PERSON] посилався на матеріали, опубліковані в мережі Інтернет, а також на події, що відбувались в країні на початку 2014 року. Проте, на переконання суду, вказані доводи не підтверджують примусу з боку керівництва МОН України до написання позивачем заяви про звільнення за власним бажанням, а тому доводи позивача в цій частині визнаються судом необґрунтованими. Окрім того, [PERSON] зазначав, що психологічний та фізичний тиск здійснювався на нього з боку невідомих йому осіб, тоді як під час розгляду судом справ про звільнення за власним бажанням, суду слід з'ясувати питання примусу до написання такої заяви з боку власника або уповноваженого ним органу, а не інших сторонніх осіб. Разом із тим, з метою встановлення невідомих осіб, які здійснювали на позивача тиск з метою спонукання до написання заяви про звільнення за власним бажанням, [PERSON] не звертався, одразу після вчинення таких дій, до правоохоронних органів. Докази іншого матеріали справи не містять. Як і не містять матеріали справи висновків компетентних органів з приводу написання заяви про розірвання контракту позивачем під психологічним або фізичним тиском. Вироки судів про визнання винних осіб у злочинах, причетних до вчинення насильницьких дій відносно позивача також в матеріалах справи відсутні. Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що оскаржуваний позивачем наказ МОН України № 74-к від 28.02.2014 року видано правомірно з дотриманням трудових прав позивача, а тому і підстави для поновлення [PERSON] на роботі на посаді ректора відсутні. З огляду на зазначене, у задоволенні позовних вимог про скасування наказу та поновленні на роботі позивача слід відмовити. Щодо строків на звернення до суду із позовом про поновлення на роботі слід зазначити наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Згідно із статтею 234 КЗпП України У разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Так, позивач зазначав, що трудову книжку йому було надіслано на його письмову вимогу вже під час розгляду даної справи, а наказу про своє звільнення він не отримував. Проте, в матеріалах справи міститься акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора від 17.03.2014 року, складеного та підписаного в.о. ректора Смоланкою В.І., в.о. проректора з науково-педагогічної діяльності Рогач О.Я., в.о. проректора з науково-педагогічної діяльності Король І.І. (Т., 1, а.с. 83). Відповідно до вказаного акту [PERSON] було ознайомлено з наказом МОН України від 28.02.2014 року № 74-к та виданого його копію позивачу на руки. Від підпису про ознайомлення із наказом позивач відмовився. Наказом в.о. ректора ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 04.03.2014 року № 97/09-25 було оголошено наказ МОН України від 28.02.2014 року № 74-к «Про звільнення з посади ректора» (Т., 1, а.с. 89). Окрім того, слід зазначити, що в матеріалах справи міститься копія заяви від 28.02.2014 року, підписана [PERSON] про призначення його на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу на 0,25 ставки з 01.03.2014 року (Т., 1, а.с. 33, Т.2, а.с. 66). Наказом в.о. ректора Шандора Ф.Ф. від 03.03.2014 року № 93/09-25 [PERSON] призначено на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу (Т.2, а.с. 65). Також в матеріалах особової справи [PERSON] міститься заява від 22.06.2015 року за його підписом про звільнення з посади професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу з 01.07.2015 року за власним бажанням (Т.2, а.с. 59). Наказом т.в.о. ректора Рогач О.Я. від 30.06.2105 року № 375/09-25 [PERSON] звільнено з посади професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу з 01.07.2015 року за власним бажанням (Т.2, а.с. 59). Листом від 21.09.2015 року № 6 ДВНЗ «Ужгородський національний університет» звернувся до позивача із проханням з'явитись у відділ кадрового забезпечення для отримання трудової книжки або надати заву про направлення трудової книжки поштою (Т.1, а.с. 202). У відповідь на вказаний лист позивач надав заяву про направлення йому трудової книжки поштою (Т.1, а.с. 203). Таким чином, трудова книжка [PERSON], зберігалась в університеті, у зв'язку із продовженням ним роботи на іншій посаді, а саме - професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу, а тому у відповідача був відсутній обов'язок видати позивачу трудову книжку в день звільнення з посади ректора, оскільки його було з 03.03.2014 року призначено на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу. Питання про видачу трудової книжки постало після звільнення 01.07.2015 року позивача з посади. А отже, оскільки матеріалами справи підтверджується, що позивачу було вручено наказ про його звільнення 17.03.2014 року, про що складено відповідний акт, то [PERSON] зобов'язаний був звернутись до суду із позовом про поновлення на роботі в місячний строк з цієї дати. Проте клопотань про поновлення вказаного строку позивачем не заявлялось, оскільки за його твердженням такий акт третьою особою сфальсифікований, а підпис в заяві про призначення на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу містить ознаки підроблення. По факту підроблення документів позивач 23.11.2015 року звернувся до органів поліції та просив суд відкласти розгляд справи до моменту закінчення досудового розслідування. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі, а справи про поновлення на роботі, про стягнення аліментів - одного місяця. Слід зазначити, що позивач, обґрунтовуючи клопотання про відкладення розгляду справи при цьому не додав доказів на підтвердження заявлення ним клопотань слідчому про проведення почеркознавчої експертизи, як і не надав доказів прийняття слідчим постанови про призначення такої або іншої експертизи, або необхідності звершення будь-якої іншої дії в межах згаданого позивачем кримінального провадження. Отже, належних доказів того, що акт про відмову від підпису про ознайомлення з наказом про звільнення з посади ректора від 17.03.2014 року складений неправомірно, та підпис в заявах про призначення позивача на посаду професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу, а також звільнення з неї, виконаний не [PERSON], а іншою особою, матеріали справи не містять. Слід зазначити, що норми КЗпП України не містять вичерпного переліку причин, які можна враховувати поважними при пропуску строку звернення до суду, вони враховуються у кожному конкретному випадку залежно від обставин справи. Тобто, поважність причин означає, що працівник не ставився зневажливо до питання про захист своїх прав, але його зверненню за захистом перешкоджали такі причини, які зобов'язують оточуючих, органи державної влади та інших суб'єктів, з урахуванням норм моралі, виявити повагу та поблажливість до працівника. Проте, за переконанням суду, позивачем не надано суду беззаперечних доказів пропуску строку для звернення до суду із позовом з поважних причин. У пункті 4 Постанови судам також роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Таким чином, відмовити у задоволенні позову через пропуск без поважних причин строку звернення до суду можливо лише у тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог при пропуску строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог (Зазначений висновок узгоджується із висновками, викладеними в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23.01.2013 року № 6-44041св12 та від 03.06.15 року № 6-12356св15). Оскільки суд прийшов до висновку про те, що в задоволенні позову в частині скасування наказу МОН України № 74-к від 24.11.2014 року та поновленні на роботі слід відмовити у зв'язку із необґрунтованістю, то зазначене слугує самостійною підставою для відмови при пропуску строку звернення до суду. Стосовно решти вимог позивача, то і у їх задоволенні слід відмовити у зв'язку із тим, що вони є похідними від основної вимоги, оскільки незалежно від підстав відмови в позові про поновлення на роботі (по суті вимог чи за пропуском строку звернення до суду), право позивача є незахищеним, порушене право не відновлено, а, отже, й підстав для задоволення інших вимог, як похідних, за такі дії відповідача немає (Такий висновок суду також узгоджується із висновками, викладеними в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15.07.15 року № 6-15768св15). Окремо слід зазначити, що такий спосіб захисту порушеного права як визнання контракту діючим не є належним способом захисту цивільних прав та інтересів в розумінні ст. 16 ЦК України, як і не передбачено такого способу захисту порушеного права законодавством про працю. Щодо позову про стягнення з відповідача належних сум при звільненні з посади ректора та середнього розрахунку за час затримки розрахунку при звільненні слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ч. 1 ст. 83 КЗпП у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, після звільнення позивача з посади ректора, його було призначено на іншу посаду, з якої звільнено лише 01.07.2015 року. До матеріалів справи третьою особою долучено бухгалтерські довідки, з яких вбачається, що при звільненні [PERSON] з посади ректора бухгалтерією ДВНЗ «УжНУ» грошова компенсація за невикористані дні щорічної відпустки не виплачувалась, оскільки у відповідності до Наказу ДВНЗ «Ужгородський національний університет» від 25.02.2014 року за № 22/09 - 27 «Про надання відпустки [PERSON]» відпустка [PERSON] була вибрана в рахунок майбутніх періодів роботи - з 24.11.2013 по 23.11.2014 року. Таким чином, [PERSON] підлягає до повернення сума нарахованих відпускних у розмірі 18996,22 грн. за 38 календарних днів, які були нараховані за невідпрацьований ним період роботи з 04.03.2014 по 23.11.2014 року (Т. 2, а.с. 187-203). Доказів того, що з [PERSON] не було проведеного належного розрахунку на час звільнення з посади ректора позивачем суду не надано. За час роботи на посаді професора кафедри туристичної інфраструктури та сервісу позивачу було нараховано та виплачено заробітну плату в розмірі 14317,42 грн. За період з листопада 2014 року по червень 2015 року нарахування не проводилось через відсутність інформації про відпрацьований час у табелях обліку робочого часу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Разом із тим, судом встановлено, що під час звільнення з посади ректора [PERSON] третьою особою було нараховано і виплачено йому усі належні суми, а також у зв'язку із тим, що відпустка [PERSON] була вибрана в рахунок майбутніх періодів роботи, за ним обліковувались зайво нараховані кошти у розмірі 18996,22 грн. Також принагідно зауважити, що заробітна нараховувалась та виплачувалась позивачу за місцем його роботи в ДВНЗ «Ужгородський національний університет», тоді як позовні вимоги про стягнення належних позивачеві сум під час звільнення з посади ректора пред'явлені ним до МОН України. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed