Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-01 00:00:00

У січні 2020 року позивачка звернулася до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користування та розпорядженні майном, шляхом визнання особи таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрований, але майже десять років відповідач, який в свою чергу був прописаний за вказаною адресою як член її родини, оскільки вони разом проживали як подружжя та мали фактичні сімейні стосунки. Фактично шлюбні відносини між ними припинилися у 2008 році, відповідач пішов з квартири, забравши з собою усі особисті речі та предмети побуту. Саме з цього часу, його місце мешкання, позивачці невідомо. У зв`язку з реєстрацією відповідача у належній позивачці квартирі остання повинна сплачувати комунальні послуги та інші платежі, що складають додаткові матеріальні витрати та порушує її право на вільне володіння та розпорядження своєю власністю, у зв`язку з чим [PERSON] просить суд усунути їй перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме квартирою [ADDRESS] , шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування вказаною квартирою. Справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Сторони повідомлені про дату розгляду справи та наданий час для подання відзиву та заперечень. Позивачка в судове засідання не з`явилася, суду подала заяву про розгляд справи без її участі, на задоволенні позову наполягає та не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідач в судове засідання не з`явився. Відзив на позов не подав, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно, належним чином, згідно вимог ЦПК України. Причини неявки суду не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надав, у зв`язку з чим, відповідно до ст.ст. 280-283 ЦПК України зі згоди позивачки, суд ухвалює заочне рішення. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Приписами статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частиною 1 статті 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст. 316 ЦК України, право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, не залежно від волі інших осіб. Положеннями ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За правилами статті 150 Житлового кодексу України, власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні приписи містить і стаття 383 ЦК України. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За приписами статті 41 Конституції України та статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже власник майна, здійснює право своєю волею, а тому може вчиняти щодо майна будь-які дії. Власник вправі розпоряджатися належним йому майном в абсолютний спосіб, за своєю волею, яка обмежується тільки законом, оскільки суб`єктивне право власності є абсолютним. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні майном, яке належить йому на праві власності. В судовому засіданні встановлено, що позивачці [PERSON] , яка до укладення шлюбу мала прізвище « [PERSON] », на підставі посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Сохою О.Б. Договору купівлі-продажу від 15.07.2004 року, на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Вказане підтверджується копією свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Ленінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, копією Договору купівлі продажу квартири від 15.7.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1030, копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4458562 від 16.08.2004 року, копією Технічного паспорта на квартиру. За вказаною адресою з 14.06.2005 року зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Довідкою Департаменту реєстраційних послуг ЗМР № 01-71/783 від 24.01.2020 року. З пояснень позивачки, не спростованих відповідачем, останній фактично як член її сім`ї, проживав певний час у вказаній квартирі до припинення між ними фактичних шлюбних відносин у 2008 році. З 2008 року [PERSON] пішов з квартири, забравши свої особисті речі та предмети побуту. На теперішній час, відповідач залишається зареєстрованим у належній позивачці квартирі, але фактично більше 10 років не мешкає у квартирі, житловим приміщенням якої не користується, особистих речей, меблів, одягу, предметів побуту за вказаною адресою не має. Наявність реєстрації відповідача у квартирі [ADDRESS] призводить до обмеження права власності позивачки, що виражається в неможливості сплачувати надмірних нарахувань за надані їй за вказаною адресою житлово-комунальні послуги та неможливістю оформлення житлової субсидії. З`ясувавши обставини справи та оцінивши сукупність наданих суду доказів, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] був зареєстрований в даному житловому приміщенні зі згоди позивачки та втратив право користування даним житлом, оскільки фактично підстави для цього відпали, сторони припинили спільне проживання. З 2008 року відповідач в квартирі не проживає, його речі в квартирі відсутні, але добровільно з реєстраційного обліку не знявся, та залишається зареєстрованим в спірній квартирі, жодних зобов`язань пов`язаних з утриманням житла відповідач не несе, ним не користується, повністю припинив виконувати обов`язки, пов`язані з утриманням, оплатою житлового приміщення, не цікавиться спірним приміщенням. Право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право користування житловою площею - сервітут було встановлено для відповідача тимчасово на період перебування у шлюбних відносинах. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18), у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, спільним побутом із нею не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої ст.406 ЦК України. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11, вирішення питання про зняття особи з реєстрації місця проживання залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, з`ясувавши обставини справи та надавши належну оцінку зібраним у справі доказам, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved