Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-10 00:00:00

У січні 2015 року ПАТ «РОДОВІД БАНК» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, посилаючись на те, що 15 червня 2007 року між ВАТ «РОДОВІД БАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір №Д002/АК-250.07.2. Відповідно до умов кредитного договору банк взяв на себе зобов'язання відкрити відповідачу відновлювальну кредитну лінію в доларах США на купівлю автомобіля в загальному розмірі 60 623, 51 доларів США. Сума кредиту в повному обсязі була надана відповідачу у відповідності до положень кредитного договору. Факт видачі кредиту підтверджується виписками з особового рахунку та заявою на видачу готівки №254_304 від 15 червня 2007 року. Кредит був виданий відповідачу під обов'язок сплати ним банку: процентів за користування грошовими коштами в розмірі 9% річних; щомісячної плати за обслуговування кредиту встановлюється в розмірі 0,2 відсотка від суми виданого кредиту. Відповідно до умов кредитного договору боржник взяв на себе обов'язок: починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 722 долара США шляхом внесення готівкою чи перерахування зі свого поточного; повернути одержаний кредит згідно з умовами кредитного договору не пізніше 14 червня 2014 року; сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10 числа (включно) кожного календарного місяця, наступного за звітним, а також 14 червня 2014 року, або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом; щомісяця, до 10 числа (включно), сплачувати банку плату за обслуговування кредиту згідно пункту 1.5.1. кредитного договору. Всупереч умовам кредитного договору, зокрема, якими передбачено зобов'язання відповідача повністю повернути суму кредиту, сплатити проценти за користування кредитом та плату за проведення розрахунків не пізніше 14 червня 2014 року відповідачем грубо порушуються зазначені умови кредитного договору, від добровільного погашення боргу відповідач ухиляється, внаслідок чого утворилась заборгованість. Відповідач до теперішнього часу не виконав зобов'язання щодо: повернення в повному обсязі кредитних коштів в розмірі 21 257,56 доларів США; сплати процентів, які складають грошову суму в розмірі 3 427,52 доларів США; сплати плати за обслуговування кредиту, яка складає грошову суму в розмір 32 835,57 грн. Таким чином з боку відповідача мало місце порушення зобов'язання, що відповідно до ст. 611 ЦК України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки. Пунктом 3.9 кредитного договору передбачено, що за порушення строків повернення кредиту чи сплати процентів за користування кредитом відповідач зобов'язався вплачувати банку за кожний день пеню у розмірі подвійної процентної ставки, встановленої у пункті 1.5 кредитного договору, від суми простроченого платежу. Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, загальний розмір грошових вимог банку, які виникли на підставі кредитного договору (сума кредиту, проценти, плата за обслуговування кредиту, пеня, відповідальність за порушення грошового зобов'язання та інфляційні витрати) станом на 6 жовтня 2014 року складає грошову суму в розмірі 24 685,08 доларів США та 166 858,83 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 21 257,56 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 427,52 доларів США; заборгованість з плати за обслуговування кредиту - 32 835,57 грн.; пеня за прострочення виконання грошових зобов'язань - 111 052,91 грн.; відповідальність за порушення грошового зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України - 19 080, 72 грн.; сума інфляційних витрат від суми простроченої плати за кредитом - 3 889, 63 грн., яку ПАТ «РОДОВІД БАНК» просило стягнути з відповідача, а також стягнути судовий збір в розмірі 3 654.00 грн. Заочним рішенням Дзержинського міського суду Донецької області від 4 березня 2015 року стягнуто з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства «РОДОВІД БАНК» заборгованість за кредитом у розмірі 753 623 грн. 18 коп. та судовий збір в розмірі 3 654.00 грн. В апеляційній скарзі ПАТ «РОДОВІД БАНК» просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення по суті позовних вимог, посилаючись на грубе порушення норм матеріального права, неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; заявник апеляційної скарги вважає, що суд першої інстанції вийшов за межі заявлених позовних вимог, оскільки позивач не звертався до Дзержинського міського суду з вимогами щодо стягнення з відповідачів заборгованості за кредитним договором та процентами у гривні. У судове засідання апеляційного суду сторони не з'явились. Про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК України, неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи апеляційної скарги в межах оскарження, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Задовольняючи позовні вимоги ПАТ «РОДОВІД БАНК» і стягуючи з [PERSON] заборгованість за кредитним договором у гривнях суд першої інстанції виходив з положень ст. 192, ч.2 ст. 533 та правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 24 вересня 2014 року у справі №6-145цс14. Проте з таким висновком повністю погодитися неможливо з огляду на наступне. Статтею 303 ЦПК України передбачено, що під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом першої інстанції відповідно до кредитного договору № Д002/АК-250.07.02 від 10.07.2007 року [PERSON] отримав кредит у сумі 60 623,51 доларів США, із зобов'язанням сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 9 %. В порушення умов договору [PERSON] не сплачував суми кредиту та відсотки за його користування, внаслідок чого у нього утворилася заборгованість, яка згідно із розрахунком, наданим позивачем до суду станом на 06 жовтня 2014 року становить 24 685,08 доларів США, та 166 858,83 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 21 257,56 доларів США; прострочена заборгованість за нарахованими процентами - 3 427,52 доларів США; заборгованість з плати за обслуговування кредиту - 32 835,57 грн.; пеня за прострочення виконання грошових зобов'язань - 111 052,91 грн.; відповідальність за порушення грошового зобов'язання згідно ст. 625 ЦК України - 19 080, 72 грн.; сума інфляційних витрат від суми простроченої плати за кредитом - 3 889, 63 грн. Розглядаючи спір по суті позовних вимог суд першої інстанції вірно встановив правовідносини, які склалися між сторонами та вірно застосував норми матеріального права, прийшовши до висновку про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом. Проте в апеляційній скарзі позивач ПАТ «Родовід банк» просить скасувати ухвалене судове рішення з постановленням нового рішення про повне задоволення позовних вимог з визначенням суми заборгованості саме в доларах США, як це передбачено договором, в іншій частині рішення не оскаржується. Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанцій не відповідає в частині стягнення суми кредиту з переведення іноземної валюти у еквівалент гривні. Вирішуючи справу, суд першої інстанції виходив з того, що [PERSON] неналежним чином виконуються зобов'язання по поверненню кредиту, а тому стягнув заборгованість, яка визначена в доларах США, в еквіваленті в гривні станом на 4 березня 2015 року, тобто на час винесення судового рішення. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим для приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом (ч.ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України). Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 цього Декрету. Отже, вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті, суд повинен установити наявність в банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, - стягнути грошову суму в іноземній валюті. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 533 ЦК України, якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті в гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постановах від 24 вересня 2014 року №6-145цс14, від 16 вересня 2015 року № 6-190 цс 15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Проте суд першої інстанції стягнув заборгованість за кредитним договором із переведенням іноземної валюти в українську за курсом, установленим Національним банком України, на час розгляду справи, що не узгоджується з вимогами ч. 2 ст. 533 ЦК України. Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судом першої інстанції належним чином не встановлені, судом порушено норми матеріального та процесуального права, а тому рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості. Зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду першої інстанції в частині, яка не відповідає вимогам Закону.

Outcome: partial