Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-28 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] (далі - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна про визнання договору дарування квартири недійсним. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка по справі є її племінницею, [INFO] року помер чоловік позивача [PERSON] 17.10.2012 року між позивачем та відповідачем був укладений договір дарування квартири [ADDRESS], хоча позивач мав намір та вважав, що уклав з відповідачем саме договір довічного утримання. В обґрунтування даних обставин посилається на те, що вона є людиною похилого віку, а тому вважає, що підписує договір довічного утримання, та що квартира буде належати відповідачу, а взамін вона буде забезпечувати позивача утриманням та доглядом довічно. Зазначає, що в листопаді 2015 року відповідач почала ухилятися від виконання своїх зобов'язань по догляду. Проте дізналася від відповідача, що між ними було укладено саме договір дарування. Посилається на те, що під впливом помилки та обману з боку відповідача щодо предмету угоди, позивач підписала договір дарування, а не договір довічного утримання, на думку позивача договір дарування від 17.10.2012 року підлягає визнанню недійсним. Тому, позивач просив суд визнати договір дарування квартири [ADDRESS] від 17.10.2012 року між позивачем і відповідачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М., за реєстровим №4255 - недійсним та визнати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS], житловою площею - 29,40 кв.м., загальною площею - 44,90 кв.м. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі, пояснила, що насправді вона знала, що укладає договір дарування, проте, на даний час захотіла, щоб відповідачка повернула їй квартиру, на консультації в адвоката, він порадив їй звернутись з таким позовом. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити у повному обсязі, пояснила, що під час укладення договору вони розуміли, що укладають договір дарування, але на даний час позивачка захотіла, щоб вона повернула їй квартиру і вона згодна повернути їй квартиру. В судове засідання Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Шевчук Зоя Миколаївна не з'явилася, звернувшись до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності та прийняття рішення згідно чинного законодавства України. Суд, заслухавши сторін, повно та всебічно дослідивши надані докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 17 жовтня 2012 року між [PERSON] до [PERSON] було укладено договір дарування квартири, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. та зареєстровано в реєстрі за № 4255, відповідно до умов якого, дарувальник передав майно - квартиру за адресою: [ADDRESS] у власність обдарованого - [PERSON] (а.с. 7). Відповідно висновку до звіту №1342861_28092016_1 від 28.09.2016 року про незалежну експертну оцінку вартості нерухомого майна ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] складає 478443,73 грн. (а.с. 12). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч. 1 ст. 717 ЦК України). Частиною 1 ст. 718 ЦК передбачено, що дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 722 ЦК України, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною 1 та ч. 2 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. (ст. 41 Конституції України). Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України, якими сформульовані загальні вимоги до правочинів, дотримання яких є необхідним для чинності договору. Згідно роз'яснень, які містяться в п.19, п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, відповідно до статей 229 - 233 ЦК ( 435-15 ) правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Оцінивши матеріали справи та пояснення сторін, суд не знаходить підстав для визнання недійсним договору дарування від 17.10.2012 року з підстав передбачених ст. 229 ЦК України, виходячи з наступного. В позовній заяві позивач посилається на те, що під впливом помилки вона підписала договір дарування, а не договір довічного утримання, тому договір дарування від 17.10.2012 року підлягає визнанню недійсним. Вказані твердження позивача спростовуються дослідженими в суді матеріалами справи та особистими поясненнями в судовому засіданні, під час якого, вона повідомила, що насправді вона знала, що укладає договір дарування, проте, на даний час захотіла, щоб відповідачка повернула їй квартиру. З пояснень сторін вбачається, що позивач та відповідач свідомо підписували договір дарування. Згідно ст. 44 ЗУ «Про нотаріат», нотаріус зобов'язаний встановити дійсні наміри кожної із сторін до вчинення правочину, який він посвідчує, а також відсутність у сторін заперечень щодо кожної з умов правочину. Встановлення дійсних намірів кожного з учасників правочину здійснюється шляхом встановлення нотаріусом однакового розуміння сторонами значення, умов правочину та його правових наслідків для кожної із сторін. Правочин посвідчується нотаріусом, якщо кожна із сторін однаково розуміє значення, умови правочину та його правові наслідки, про що свідчать особисті підписи сторін на правочині. Згідно даного договору дарування від 17.10.2012 року вбачається, що він посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З.М. Договір підписано сторонами у присутності нотаріуса. Особи сторін встановлено, їх дієздатність та належність [PERSON] квартири, перевірено. Зі спірного договору дарування від 17.10.2012 року вбачається, що нотаріусом було роз'яснено сторонам правові наслідки укладення договору. З огляду на викладене, суд вважає, що позивач розуміючи значення, умови та правові наслідки укладання договору дарування підписав його, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно з до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15 ЦК України). Частино 1 ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 4 ЦПК України). Частиною 2 ст. 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Разом з тим перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ч. 1 та ч. 2 ст. 57 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦК України). Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 1 та ч. 2 ст. 59 ЦПК України). Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Даючи юридичну оцінку поясненням та наданим по справі доказам, враховуючи, що позивач розумів значення, умови та правові наслідки укладання договору дарування від 17.10.2012 року, підписав його, тим самим підтвердив свою волю та намір на вчинення правочину, тобто саме укладення договору дарування квартири за адресою: [ADDRESS], беручи до уваги, що в судовому засіданні позивач та відповідач також підтвердили, що свідомо укладали договір дарування, тому суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed