Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-22 00:00:00

у серпні 2020 р. позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, просить суд стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітньої дитини доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів його доходу до досягнення [PERSON] 23-річного віку за умови,Ю що вона буде продовжувати навчання. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що у сторін є спільна повнолітня дочка, яка проживає та перебуває на утримані позивача, а також продовжує навчання в середній школі м. Сімко (Онтаріо, Канада) на денній формі навчання та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток та власними силами утримувати себе, а відповідач на момент подання позовної заяви на утримання доньки матеріальної допомоги не надає, не зважаючи на те, що він зобов`язаний це робити, позивач у свою чергу не в змозі самостійно утримувати доньку, у зв`язку з тим, що їй необхідні кошти на проїзд до місця навчання, проживання, одяг, харчування, підручники тощо, що й зумовило необхідність звернення до суду. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 17.08.2020 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків (а.с. 7). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2020 позовну заяву визнано неподаною та повернуто позивачу (а.с. 13). Постановою Київського апеляційного суду від 30.12.2020 ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 28.08.2020 скасовано, справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 41-45). 18.01.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін за наявними у справі матеріалами. 16.02.2021 представником відповідача було подано до суду заяву про закриття провадження по справі на підставі того, що ухвалою суду від 12.11.2020 по справі №759/19303/20 суддею Журибідою О.М. також відкрито провадження по справі за аналогічними позовними вимогами. Крім цього 16.02.2021 представник відповідача надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву в якому просив слухати справу у загальному позовному провадженні, адже така категорія справи об`єднала у собі вимоги щодо аліментів на період навчання повнолітньої дитини, а тому відповідно до п. 6 ч. 4 ст. 274 ЦПК України не можна розглядати у порядку спрощеного позовного провадження. Також зазначив, що відповідач перебуває у шлюбі в якому народилася дочка [PERSON] , [INFO] , у нього на утриманні перебуває мати [PERSON] , яка постійно хворіє має хронічний та серйозний ступінь хвороби, а її пенсія не дає їй змогу купувати ліки та оплачувати регулярне лікування та стаціонарі, тому відповідач змушений постійно витрачати значні кошти на спомогу хворій матері, до того ж у відповідача загострилися хронічні хвороби після ДТП зі струсом мозку і травмами у листопаді 2019 р., а інших джерел доходу, окрім офіційної заробітної плати за основним місцем роботи, який є основним годувальником у родині немає, при цьому відповідач зазначає, що він є дійсно батьком повнолітньої [PERSON] , кошти на утримання доньки сплачував регулярно у повному обсязі у розмірі 25% від заробітної плати до досягнення нею повноліття, однак позивач обґрунтовує свої позовні вимоги довідкою іноземної країни про навчання повнолітньої за кордоном на підставі якої неможливо встановити навчання є на платній основі чи на безоплатній, а також сам факт навчання за кордоном, до того ж позивачем не надано до суду доказів, що відповідач є працездатним, працює і має сталий дохід у виді зарплати та рівень такого доходу, наявності у нього майна, що могло б бути враховано судом при вирішені спору. Позивач у передбачений в ухвалі строк від 18.01.2021 з дня отримання відзиву, до початку розгляду справи по суті, не подала до суду відповідь на відзив. Вивченням матеріалів встановлено, що дану справу можливо вирішити в спрощеному позовному провадженні, враховуючи положення ст.ст. 19, 274 ЦПК України, оскільки з урахуванням предмету та підстав позову, обраного позивачем способу захисту вона відноситься до справ незначної складності. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] є батьком [PERSON] , [INFO] . Позивачем в якості доказу навчання [PERSON] , [INFO] надано довідку від 10.06.2020 перекладену на українську мову проте, остання є ученицею, яка зарахована до Середньої школи міста Сімко на 2020-2021 навчальний рік на стаціонарне відділення та проживає за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Як роз`яснено в п. 20 Постанови Пленуму Верховного Судку України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. При цьому слід зазначити, що відповідно до ч. 4, 6, 8 ст. 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Якщо оригінал письмового доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (електронної копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. Іноземний офіційний документ, що підлягає дипломатичній або консульській легалізації, може бути письмовим доказом, якщо він легалізований у встановленому порядку. Іноземні офіційні документи визнаються письмовими доказами без їх легалізації у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Чинним законодавством передбачено певний порядок визнання документів, виданих органами іноземних держав на підтвердження факту укладення шлюбу, а саме: їх легалізація в установленому законом порядку, або такий порядок може бути визначений міжнародно- правовим договором. Міжнародний договір України укладений у письмовій формі з іноземною державою або іншим суб`єктом міжнародного права, який регулюється міжнародним правом, незалежно від того, міститься договір в одному чи декількох пов`язаних між собою документах, і незалежно від його конкретного найменування (договір, угода, конвенція, пакт, протокол тощо);(Закон України «Про міжнародні договори»). Вимогами Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів (Гаазька конвенція від 05.10.1961), до якої приєднались Україна та Республіка Кіпр, визначено, що кожна з Договірних держав звільняє від легалізації документи, на які поширюється ця Конвенція і які мають бути представлені на її території. Для цілей цієї Конвенції під легалізацією розуміється тільки формальна процедура, що застосовується дипломатичними або консульськими агентами країни, на території якої документ має бути представлений, для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплено документ. Ця Конвенція поширюється на офіційні документи, які були складені на території однієї з Договірних держав і мають бути представлені на території іншої Договірної держави на підставі якої офіційними документами вважаються: документи, які виходять від органу або посадової особи, що діють у сфері судової юрисдикції держави, включаючи документи, які виходять від органів прокуратури, секретаря суду або судового виконавця; адміністративні документи; нотаріальні акти; офіційні свідоцтва, виконані на документах, підписаних особами у їх приватній якості, такі як офіційні свідоцтва про реєстрацію документа або факту, який існував на певну дату, та офіційні і нотаріальні засвідчення підписів. Єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого ст. 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений. Однак дотримання згаданої в попередній частині формальної процедури не може вимагатися, якщо закони, правила або практика, що діють в державі, в якій документ представлений, або угода між двома чи декількома договірними державами відміняють чи спрощують дану формальну процедуру або звільняють сам документ від легалізації. Передбачений в ч. 1 ст. 3 апостиль проставляється на самому документі або на окремому аркуші, що скріпляється з документом; він повинен відповідати зразку, що додається до цієї Конвенції. Однак апостиль може бути складений офіційною мовою органу, що його видає. Типові пункти в апостилі можуть бути викладені також другою мовою. Заголовок «Apostille» (Convention de la Haye du 5 octobre 1961)» повинен бути викладений французською мовою. Апостиль проставляється на вимогу особи, яка підписала документ, або будь-якого пред`явника документа. Заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Проте, довідка від 10.06.2020, яка долучена до матеріалів справи, не посвідчена у відповідності до вимог міжнародного приватного права, не містить необхідні реквізити, не містить відбиток апостилю, а долучений до матеріалів справи документ, про переклад цього документа з англійської на українську мову зроблено перекладачем Шевчук Анастасією Володимирівною , зареєстрований в реєстрі за №2259 ніяким чином не доводить той факт, що переклад було здійснено довідки від 10.06.2020, із вказаного документу взагалі не зрозуміло, який саме документ було перекладено з англійської на українську мову. У відповідності до положень ст. 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. При визначенні розміру аліментів одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків. Правовідносини з обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, не є продовженням безумовного обов`язку батьків з утримання неповнолітніх дітей. Більш того, вони регулюються самостійними нормами матеріального права, якими вказаний обов`язок встановлений щодо обох батьків і залежить від умови можливості надавати матеріальну допомогу. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 29.08.2019 по справі № 405/8423/16-ц. Положеннями ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України передбачається, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] 10.09.2016 зареєстрував шлюб із [PERSON] . У вказаному шлюбі у подружжя народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Згідно виписки з медичної карти стаціонарного хворого №2849/2 [PERSON] , 1967 року народження встановлено діагноз дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст.. ст. з вести було-атактичними розладами, вегетативно-судинною дисфункцією на тлі гіпертонічної хвороби ІІ ст., церебрального атеросклерозу. Остеохондроз шийного відділу хребта, протрузія м/х диску, С6-С7 в стадії компенсації. Тобто зазначені обставини доводять той факт, що у відповідача є на утриманні неповнолітня дочка, а також у нього наявне погіршення стану здоров`я. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованим та таким, що не підлягають до задоволення в повному обсязі, оскільки докази на які посилається позивач є неналежними та такими, що не обґрунтовують навчання дитини за кордоном. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed