Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-20 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеною позовною заявою. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що він є власником земельної ділянки площею 0,1663 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0214 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] . Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0236 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0693 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування за тією ж адресою: [ADDRESS] . Відповідно до усних домовленостей відповідач повинна була придбати, приватизувати та переоформити вищенаведену земельну ділянку за кадастровим номером 3222482001:01:007:0693 на позивача, так як дана ділянка ніби придбавалася саме для нього. Всупереч цьому, відповідач своїх зобов`язань не виконала. Позивач зазначає, що відповідач здійснювала реєстрацію права власності у зв`язку з тим, що вона є тіткою позивача та рідною сестрою його матері, яка ніби перерахувала відповідачу відповідні кошти. Крім того, рішення про те, що реєстрація буде здійснюватись на відповідача було прийняте і у зв`язку з тим, що він та його мати є громадянами іншої країни. У подальшому під час розгляду справи позивачем було отримано українське громадянство, у зв`язку з чим він уточнив свої позовні вимоги та просив суд визнати за ним право власності на земельну ділянку площею 0,0236 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0693 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 16.10.2019 було відкрито провадження у справі, справу вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі. 07.11.2019 відповідач надіслав до суду відзив на позовну заяву, в якому вважає доводи позивача необґрунтованими, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню. Ухвалою суду від 25.11.2019 було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на спірну земельну ділянку. 22.06.2020 позивач надіслав до суду відповідь на відзив, в якому свої вимоги підтримав, доводи відповідача якими вона заперечує позовні вимоги вважає необґрунтованими. 02.07.2020 відповідач надіслав до суду заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 21.08.2020 було закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду справи по суті. 21.09.2020 до суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строку позовної давності. Представники позивача у судове засідання, позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представник відповідача також у судове засідання з`явився, проти задоволення позову заперечував, просив в позові відмовити у повному обсязі. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини своєї неявки суду не повідомила. Допитані у судовому засіданні 21.09.2020 свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у своїх поясненнях підтвердили, що між сторонами була домовленість про те, що відповідач придбає спірну земельну ділянку і переоформить її на ім`я позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі та покази свідків, перевіривши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, приходить до висновку що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач на праві спільної сумісної власності є власником земельної ділянки площею 0,1663 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0214 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , та розміщеного на ній житлового будинку загальною площею 33,4 кв.м та житловою площею 114.7 кв.м, що вбачається з доданих до матеріалів справи витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 168078094 та № 168083239 від 27.05.2019. Відповідач є власником земельної ділянки площею 0,0236 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0693 з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування будівель органів державної влади та місцевого самоврядування за тією ж адресою: [ADDRESS] , що вбачається з доданого до матеріалів справи витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-3215742852019 від 03.07.2019. Відповідно до рішення Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області від 05.12.2011 № 2/1 відповідачу на підставі ст.ст. 81, 116, 118, 121 ЗК України у власність була передана земельна ділянка площею 0,0236 га для ведення особистого селянського господарства в [ADDRESS] . 17.07.2012 відповідач отримала державний акт серії ЯМ № 415384 на право власності на земельну ділянку площею 0,0236 га за кадастровим номером 3222482001:01:007:0693 з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства за адресою: [ADDRESS] . Копії довіреності, посвідченої 18.05.2016 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лубніною Т.І. за реєстровим № 546, відповідно до якої позивач уповноважив відповідача представляти його інтереси, пов`язані із купівлею на його ім`я житлового будинку [ADDRESS] , та квитанцій про отримання відповідачем у 2010-2012 роках коштів з рахунку суд не бере до уваги, так як вони не містять в собі ніякої доказової інформації щодо предмету доказування, суд не може встановити з них одної обставини, що стосується даного спору, а на припущеннях не можливо будувати висновки у рішенні суду. З огляду на встановлені обставини суд вважає за необхідне проаналізувати наступні правові норми. У відповідності до ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України проголошено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п`ятої статті 13 цього Кодексу. Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства. Згідно із статтею 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює згідно з законом по своїй волі, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом та вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України. Такий правовий висновок було викладено у постанові Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-318цс15. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 81 ЗК України (в редакції станом на час набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку) іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки несільськогосподарського призначення в межах населених пунктів, а також на земельні ділянки несільськогосподарського призначення за межами населених пунктів, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві приватної власності. Іноземні громадяни та особи без громадянства можуть набувати права власності на земельні ділянки відповідно до частини другої цієї статті у разі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) викупу земельних ділянок, на яких розташовані об`єкти нерухомого майна, що належать їм на праві власності; в) прийняття спадщини. Згідно зі ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на встановлені обставини та вище проаналізовані правові норми та судову практику суд приходить до наступних висновків. Положеннями статті 392 ЦК України визначено, що власник майна може подати позов про визнання права власності, якщо це право заперечується або не визнається іншою особою. Проте, позивачем не було надано жодного доказу того, що спірну земельну ділянку було набуто у власність саме ним, а відповідач це право порушує, не визнає чи оспорює. Більш того, відповідно до наявних у матеріалах справи копій рішення сільради та державного акту відповідач набула спірну земельну ділянку в порядку приватизації із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, позивач же на той час був іноземним громадянином і відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 81 ЗК України аж ніяк не міг набути спірну земельну ділянку у власність. Інших обставин, які б вказували на виникнення у позивача права власності на спірну земельну ділянку, з огляду на ст.ст. 11, 328 ЦК України та ст. 81 ЗК України судом в ході розгляду справи встановлено не було. Покази свідків зазначеного не спростовують. У зв`язку з викладеним позов не підлягає задоволенню. При цьому, з огляду на низку тверджень сторін, що не стали предметом аналізу в даному рішенні, суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010). З урахуванням викладеного,

Outcome: dismissed