overthelex/ua-case-outcome-6m huggingface dataset:
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач звернулась до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить визнати [PERSON] втративши право користування житловим приміщенням, зняти його з реєстрації, зобов'язати повернути їй грошові кошти, внесені нею за комунальні послуги. В судове засідання позивач подала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в частині визнання [PERSON] втративши право користування житловим приміщенням, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, враховуючи, що позивач не заперечує проти такого вирішення справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Матеріалами справи встановлено, що згідно договору дарування житлового будинку від 7.10.2004 р., [PERSON] подарував [PERSON] 33/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]./ а.с. 15/ Позивач [PERSON] мешка та зареєстрована за вказаною адресою, що підтверджується копією паспорта та довідкою про склад сім»ї/ а.с. 4, 12/. Згідно наданих позивачем квитанцій, комунальні послуги сплачуються [PERSON]/ а.с. 6-10/ Даний договір зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 20.10.2004 р. /а.с. 15 оборот/. Згідно акту обстеження від 5.08.2014 р. КП «Благоустрій» м. Харкова, [PERSON] та його особистих речей у спірній квартирі не виявлено/ а.с.13/, оскільки він не проживає за вказаною адресою більш ніж 3 роки. Заочним рішенням Київського районного суду м. Харкова від 13.09.2014 р., яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано/ а.с. 11/ Згідно ч. 1 ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення лише протягом шести місяців, а згідно ст. 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Таким чином, оскільки відповідач у квартирі не проживає, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири та не приймає участь у спільному побуті, а тим паче не є членом сім'ї позивача, суд вважає, що відповідач вважається таким, що втратив право користування квартирою. Судові витрати суд розподіляє відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-29 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач звернулась до суду із даним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 07.07.2004 р. є власником [ADDRESS] і дана квартира є приватизована. У спірній квартирі також мешкає відповідач [PERSON] та їх діти: н/п [PERSON] 1999 р.н. та [PERSON] - позивач № 2. Як вказує позивач, 27.01.2011 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. При цьому відповідач зловживає алкогольними напоями, псує майно та погрожує розправою позивачу та дітям. Тому просить суд виселити відповідача [PERSON] з [ADDRESS] без надання іншого приміщення. У судовому засіданні позивач не змогла чітко сформулювати свої позовні вимоги, але підтримали їх. Відповідач [PERSON] належним чином були повідомлений про час та місце слухання справи. Суд, заслухавши пояснення, дослідивши матеріали справи, з'ясував наступне. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як було встановлено у судовому засіданні, з 07.07.2004 р. позивач є власником [ADDRESS] і дана квартира є приватизована. У спірній квартирі також мешкає відповідач [PERSON] та їх діти: н/п [PERSON] 1999 р.н. та [PERSON] - позивач № 2. Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав , передбачених законом. Відповідно до ст. 10 ЖК Української РСР громадяни зобов'язані дбайливо ставитися до будинку, в якому вони проживають, використовувати жиле приміщення відповідно до його призначення, додержувати правил користування жилими приміщеннями, жилі приміщення не можуть використовуватися громадянами на шкоду інтересам суспільства У відповідності до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як з'ясував суд, 27.01.2011 р. шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, але відповідач із квартири не виїхав, і систематично порушує співжиття у квартирі: вчиняє скандали, фізичні напади на позивача та дітей у нетверезому стані У відповідності до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна вимога позивача [PERSON] щодо виселення відповідача [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

У серпні 2014 р. позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, у якому просила розірвати шлюб між нею та відповідачем. В обґрунтування заявлених вимог зазначала, що 11.10.2011 р. уклала шлюб із відповідачем, від якого мають дитину [INFO] З червня 2012 р. між ними фактично припинилися шлюбні стосунки, чоловік не хотів ніде працювати та утримувати родину, а 22.08.2012 р. покинув їх і поїхав на батьківщину. З того часу він з ними не спілкується, фактичне його місце проживання їй не відомо. На сьогоднішній день, між ними не має шлюбних відносин, вони не спілкуються та не проживають однією сім'єю, не ведуть спільного господарства. У судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання жодного разу не з'явився, про останнє судове засідання повідомлявся через засоби масової інформації. Зі згоди позивача та враховуючи умови ст.ст. 224-226 ЦПК України, судом проведено заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що шлюб між сторонами зареєстровано 11.10.2011 року Мереф'янською міською радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 136, що підтверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 3). З 2012 року подружжя шлюбні відносини не підтримує, проживає окремо, спільне господарство не веде, сімейний бюджет відсутній, родина фактично розпалася й існує формально, доказів іншого суду не надано. Частиною 3 ст. 105 СК України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Згідно із ст. 110 СК України шлюб скасовується у судовому порядку, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання чоловіка й жінки із збереженням родини неможливе. Відповідно до ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Суд вважає, що сім'я розпалася остаточно, підстав для її збереження не вбачається. Винними у розпаді сім,ї суд вважає обох із подружжя, застосування засобів щодо примирення подружжя на думку суду є недоцільним. Ст. 124 СК України передбачено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. На підставі вищевикладеного й

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

У серпні 2014р. позивачка звернулася до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] 19.07.2014 року, р.№ 490, їй належить на праві власності 5/12 часток квартири [ADDRESS]. Співвласником квартири є відповідач [PERSON] Згідно технічного паспорту, квартира, що належить сторонам на праві спільної часткової власності, загальною площею 52,1 кв.м, житловою площею 29,9 кв.м, складається з двох ізольованих кімнат: житловою площею 12,7 кв. м (кімната 6) та 17,2 кв.м (кімната 7). Фактично в квартирі проживає відповідачка [PERSON], яка займає обидві кімнати. Після оформлення позивачкою документів про право власності на частку квартири, вона запропонувала відповідачці звільнити для неї кімнату площею 12,7 кв.м. Проте, відповідачка категорично заперечує проти користування позивачкою частиною квартири, і навіть не впускає її в квартиру. Виходячи з розміру її частки в праві спільної власності (5/12) та житлової площі квартири (29,9 кв.м), на її (позивачки) частку припадає 12, 5 кв.м житлової площі квартири. Позивачка вважає, що кімната площею 12,7 кв. м. фактично відповідає її частці в праві власності на квартиру, оскільки різниця в 0,2 кв.м є несуттєвою. Крім того, в кімнаті площею 17,2 кв. м, яку позивачка вважає за можливе виділити в користування відповідачки, наявна лоджія площею 2,6 кв.м, що в достатній мірі компенсує відповідачці втрату 0,2 кв.м житлової площі. Далі позивачка зазначила у позові, що вона не претендує і на користування коморою 5 площею 0,4 кв.м, якою користується на теперішній час відповідачка. Позивачка просить суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] та [PERSON] Виділити в користування [PERSON] на 5/12 часток кімнату 6 площею 12,7 кв.м. Виділити в користування [PERSON] на 7/12 часток кімнату 7 площею 17,2 кв.м з лоджією площею 2,6 кв.м та комору 5 площею 0,4 кв.м; інші приміщення квартири - коридор1 площею 7,2 кв.м, ванну кімнату 2 площею 2,7 кв.м, вбиральню3 площею 1,0 кв.м, кухню 4 площею 8,3 кв.м залишити в спільному користуванні співвласників. Звільнити кімнату 6 площею 12,7 кв.м в квартирі [ADDRESS] від речей, що належать [PERSON]. Вселити її, [PERSON], до квартири [ADDRESS]. До судового засіданні позивачка [PERSON] та її представник не з'явилися, представник позивачки надав суду заяву про розгляд справи у відсутності позивачки та її представника та задовольнити позов. Відповідачка [PERSON] до судового засідання не з'явилася, надала суду заяву у якій зазначила, що визнає позов, не заперечує проти його задоволення та просила суд розглянути справу без її участі.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-27 00:00:00

У серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], в якій зазначила, що вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають малолітню дитину. Спільне життя з відповідачем не склалося, дитина перебуває на її утриманні. Вона перебуває у декретній відпусці по догляду за дитиною. Добровільно коштів на утримання її та дитини відповідач не надає. Просила суд, стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/6 частини усіх видів доходів щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку. В судове засідання позивачка не з'явилася, про день слухання справи повідомлялася належним чином. Надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала та просила розглянути справу в її відсутності та не заперечувала проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день слухання справи повідомлявся належним чином. Відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, у випадку неявки до судового засідання відповідача, належним чином повідомленого та такого, що не повідомив про причини неявки, суд може прийняти заочне рішення на підставі доказів, що маються в справі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розглянути справу з постановленням заочного рішення в порядку ст.ст.224-225 ЦПК України. Зібраними по справі доказами судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.7) та мають малолітню дитину - [PERSON], [INFO] (а.с.8) - яка мешкає з позивачкою та перебуває на її утриманні. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст. 75 Сімейного кодексу України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги за умови, що другий із подружжя може надати матеріальну допомогу. Згідно ст. 84 Сімейного Кодексу України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Судом встановлено, що [PERSON] від спільного життя з відповідачем має малолітню дитину, яка знаходиться на її утриманні, відповідач матеріальної допомоги не надає. Суд, враховуючи дані обставини, матеріальне становище відповідача, вважає, що [PERSON] спроможній сплачувати позивачці аліменти у розмірі 1/6 частини усіх видів заробітку на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-23 00:00:00

У серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом в якому зазначає, що 25.05.2007 року вона уклала шлюб із відповідачем, від якого вони мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. На данний час неповнолітня дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. 24.12.2009 року між сторонами розірвано шлюб, з цього часу відповідач участі у вихованні не бере, коштів на утримання дитини не надає. На пропозицію позивачки про домовленість участі відповідача в утриманні дитини [PERSON] відхилив без пояснень. На підставі зазначеного, просить суд стягнути на її користь з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходів відповідача щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову та до досягнення дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не з*явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, на задоволенні позову наполягала. Відповідач в судове засідання не з*явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, визнав позовні вимоги в повному обсязі, проти задоволення позовної заяви не запречував. Вивчивши усі надані письмові докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як передбачено ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, зважаючи на повне визнання позову відповідачем та той факт, що визнання відповідачем позову, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК судовий збір за подання позовної заяви, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки діти проживають з позивачем.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-30 00:00:00

У серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду з позовом в якому зазначає, що 25.12.2004 року вона та відповідач зареєстрували шлюб, від якого вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO]. На даний час родина розпалася, шлюб між сторонами розірвано, неповнолітня дитина проживає разом з позивачкою та знаходиться на повному отриманні позивачки, відповідачем не надається допомоги в утриманні дитини в зв'язку із чим позивачка просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої дитини в розмірі 1/4 частини від усіх видів доходу відповідача, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини. Позивачка в судове засідання не з'явилася надала суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач в судове засідання не з'явився надав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності проти задоволення позовних вимог не запречував. Вивчивши усі надані письмові докази у сукупності, суд вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Як передбачено ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в Постанові № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення в цивільній справі» за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Таким чином, зважаючи на повне визнання позову відповідачкою та той факт, що визнання відповідачкою позову, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд доходить висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі. На підставі ч. 3 ст. 88 ЦПК судовий збір за подання позовної заяви, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки дитина проживає з позивачем.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

У серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила визнати відповідача такими, що втратив право користування належним їй на праві власності будинком [ADDRESS]. Позов обґрунтований тим, що відповідач зареєстрований у зазначеному будинку, однак з 2012 року не в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує. В судовому засіданні позивачка вимоги позову підтримала, погодилася на заочний розгляд справи. Пояснила, що відповідач є колишнім чоловіком її онуки [PERSON], однак з 2012 року він у будинку не проживає, шлюб між ним та онукою розірваний, проте добровільно знятись з реєстрації він відмовляється. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що є сусідкою позивачки. Їй відомо, що в домі позивачки був зареєстрований чоловік її онуки [PERSON], однак вже майже рік, як вони розлучені, і більше відповідача в їх домі вона не бачила. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд заслухавши пояснення позивачки та свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання про необхідність позов задовольнити. Позивачка є власницею будинку [ADDRESS], у відповідності до копії свідоцтва про право власності за законом та реєстраційного посвідчення (а.с. 15,16). Відповідно до довідки ЖКП «Південь», у будинку [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] (власниця), її сестра - [PERSON], донька - [PERSON], онуки [PERSON], [PERSON] та її колишній чоловік - [PERSON] (а.с. 3). Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до акту про не проживання, складеного 07 жовтня 2014р. в присутності [PERSON], [PERSON], [PERSON] і посвідченого начальником ЖЕК №19, Клюєв П.М. у зазначеному будинку [PERSON] з 2012 року не проживає, його місцезнаходження невідомо (а.с. 4). Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт не проживання відповідача у квартирі понад один рік без поважних причин, а тому, у відповідності до статті 405 ЦК України, є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved
Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

У серпні 2014 р. позивачка звернулася до суду із позовом, яким просила визнати відповідача такими, що втратив право користування належною їй на праві власності квартирою [ADDRESS]. Позов обґрунтований тим, що відповідач зареєстрований у зазначеній квартирі, однак з 2012 року в квартирі не проживає, комунальні платежі не сплачує. В судовому засіданні позивачка та її представник вимоги позову підтримали, погодилися на заочний розгляд справи. Позивачка пояснила, що відповідач є колишнім чоловіком її доньки [PERSON], однак з 2012 року він у будинку не проживає, шлюб між ним та донькою розірваний. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що знає доньку позивачки, оскільки разом з нею навчалась. Взагалі знає їх сім'ю з 2000 року. Їй відомо, що в домі позивачки був зареєстрований чоловік позивачки, однак на даний час вже не проживає, як ій відомо зі слів цієї родини, [PERSON] забрав всі свої речі з дому. Третя особа [PERSON] просила позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся. Суд заслухавши пояснення позивачки та свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до переконання про необхідність позов задовольнити. Позивачка є власницею квартири [ADDRESS], у відповідності до договору купівлі-продажу та витягу з реєстрації прав власності (а.с. 7-8). Відповідно до довідки форми № 3, виданої КЖЕП «Зоря», у зазначеній квартирі зареєстровані донька позивачки [PERSON], її колишній чоловік - [PERSON], та онука - [PERSON]. (а.с. 9). Згідно частини другої статті 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до акту про не проживання, складеного 21 серпня 2014 року у присутності сусідів [PERSON], [PERSON], [PERSON], посвідченого начальником КЖЕП «Зоря» і паспортистом, у зазначеній квартирі [PERSON] не проживає з кінця серпня 2012 року (а.с. 10). Враховуючи наведене, суд вважає доведеним факт не проживання відповідача у квартирі понад один рік без поважних причин, а тому, у відповідності до статті 405 ЦК України, є підстави для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням.

Outcome: approved