Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ «Дельта Банк» про захист прав споживача, стягнення банківського вкладу, посилаючись на те, що він з Банком 02 червня 2014 року уклав договір банківського вкладу (депозит) «8 років разом» у гривнях. У зв'язку із закінченням строку дії договору він 01 грудня 2014 року подав до Банку заяву про видачу вкладу. Зважаючи на те, що йому кошти Банк не видав, позивач просив задовольнити позовні вимоги. До початку розгляду справи позивач подав до суду заяву про збільшення позовних вимог та остаточно просив суд стягнути на його користь банківський вклад, упущену вигоду, моральну шкоду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача ПАТ «Дельта Банк» заперечував щодо задоволення позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення сторін та, дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог та за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Судом встановлено, що 07 травня 2013 року сторони уклали договір на відкриття поточного рахунку з використанням та обслуговуванням платіжної картки [NUMBER]. На виконання умов вказаного договору Банк відкрив на ім'я позивача поточний рахунок [NUMBER]. Також 02 червня 2014 року позивач та відповідач уклали договір банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях № 016-16526-020614. Відповідно до пунктів 1.2 - 1.4., 1.6. сума вкладу складає 60000 грн. 00 коп. та залучається на строк на рахунок [NUMBER] до 29 листопада 2014 року. Пункт 1.10. договору передбачає, що вклад виплачується по закінченню розміщення вкладу шляхом зарахування на поточний рахунок, операції за яким можуть здійснюватись із використанням електронних платіжних засобів [NUMBER], відкритий на ім'я вкладника в установі Банку. У відповідності до умов договору банківського вкладу (депозиту) «8 років разом» у гривнях від 02 червня 2014 року позивач перерахував на свій вкладний рахунок у Банку кошти в сумі 60000 грн. 00 коп. Після закінчення строку залучення вкладу, позивач, скориставшись своїм правом на повернення вкладу, 01 грудня 2014 року звернувся до Банку із заявою, яка отримана відділенням № 2 Банку в той же день, про переказ коштів на його рахунок у ПАТ «Приват Банк». У судовому засіданні представник відповідача не заперечував, що на час розгляду судом даної справи Банк не видав позивачу вклад в сумі 60000 грн. 00 коп. та нараховані відсотки в сумі 880 грн. 00 коп. Зважаючи, що строк залучення вкладу закінчився, тому, з урахуванням умов договору банківського вкладу від 02 червня 2014 року та положень частин 5, 6 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», відповідач зобов'язаний видати вклад та нараховані відсотки на першу вимогу позивача, тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 60880 грн. 00 коп. підлягає задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором, або законом, зокрема: відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених ЦК України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Виходячи, з наведених положень закону, моральна шкода при порушенні зобов'язання підлягає відшкодуванню, тільки у випадках, коли таке передбачено договором або законом. Оскільки положення договору укладеного між сторонами та відповідно норми закону, які регулюють подібні правовідносини, не містять відповідних умов, підстави для стягнення моральної шкоди на користь позивача відсутні, а відтак позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Зважаючи на те, що позивач у судовому засіданні не довів, що він суму вкладу розмістив би на депозитному рахунку у ПАТ «Приват Банк» під 23% річних, тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача упущеної вигоди задоволенню не підлягають. Судовий збір, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь Держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial