Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

У січні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до фізичної особи-підприємця [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору оренди нежитлових приміщень. Позов мотивований тим, що 13 березня 2013 року за нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу, укладеним між ними та [PERSON] , вони набули право власності на приміщення нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Про те, що між [PERSON] та [PERSON] 01 жовтня 2002 року було укладено договір оренди № 31 нежитлового приміщення площею 423 кв.м на другому поверсі будівлі розташованої за адресою: [ADDRESS] , їм стало відомо з отриманої в кінці серпня 2013 року позовної заяви [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном. Посилаючись на те, що вони як власники спірного майна та як набувачі прав та обов`язків за договором оренди майна, не погоджуються з умовами цього договору та вважають його укладеним без дотримання норм чинного законодавства, [PERSON] та [PERSON] просили позов задовольнити. Провадження по справі відкрите ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Гаврилова В.А. від 16 січня 2017 року. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 19 січня 2017 року відмовлено у забезпеченні позову. 22.03.2017 р. від [PERSON] надійшли заперечення на позов, за якими він визнав позовні вимоги в повному обсязі, в якому зазначив, що повідомляв ФОП [PERSON] про зміну власників, між ним та ФОП [PERSON] не узгоджувалося, яке саме приміщення 2 поверху надається в оренду, передавалася площа 423 кв.м, а другий поверх мав площу 640 кв.м, були постійні суперечки щодо розміру орендної плати, яка за договором не була визначена, він звертався до ФОП [PERSON] з питання переукладення договору оренди через чисельні порушення, але останній ухилявся від таких дій. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 24 березня 2017 року позов задоволено. Визнано недійсним договір оренди приміщення № 31, укладений 01 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] , з усіма додатками і доповненнями. Вирішено питання про розподіл судових витрат. Ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року апеляційну скаргу ФОП [PERSON] відхилено, а рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 березня 2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 24 березня 2017 року та ухвала апеляційного суду Херсонської області від 21 червня 2017 року скасовані, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Ус О.В. від 11 листопада 2019 року цивільна справа прийнята до провадження, призначене підготовче засідання. 27.02.2020 року від представника ФОП [PERSON] надійшов відзив на позов, у якому просила відмовити у задоволенні позову. Зокрема, вказала, що 01.10.2002 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] укладено договір №31 оренди приміщення строком на 20 років до 2022 р., за умовами якого [PERSON] надав ФОП [PERSON] 423 кв.м на другому поверсі нежитлового приміщення за адресою: [ADDRESS] . З моменту укладення зазначеного договору, додатковими угодами сторони регламентували свої відносини. На протязі дії вказаного договору, сторонами було укладено ряд додаткових угод, в тому числі і додаткові угоди від 01.10.2002 р. щодо надання згоди на реконструкції другого поверху приміщення та підключення його до елетромереж, тощо. За весь період користування приміщенням, [PERSON] не звертався до суду з вимогою щодо визнання недійсним договору оренди №31 від 01.10.2002 р. 13.03.2013 р. між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] укладений у нотаріальній формі договір купівлі-продажу частини приміщення, яке перебувало в оренді у ФОП [PERSON] . Протягом часу з моменту укладення договору оренди від 01.10.2002 р. до прибдання у власність приміщення, фактично до липня 2013 р. жодних спорів, суперечок, звернень до судових органів не відбувалося. 15.01.2014 р. Комсомольським районним судом м. Херсона прийнято рішення у справі № 667/6080/13-ц за позовом ФОП [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про розірвання договору оренди, перерахунок та повернення орендних платежів, стягнення моральної шкоди, стягнення не отриманого прибутку. Одночасно, судом прийнято рішення і за зустрічним позовом [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до ФОП [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, стягнення заборгованості по орендній платі. Первісний позов задоволено, в задоволенні зустрічного позову відмовлено. 13.03.2014 р. апеляційним судом Херсонської області постановлено нове рішення, яким змінено суми до стягнення, в стягненні моральної шкоди відмовлено. Вказує, що договір оренди від 01.10.2002 р. розірвано на підставі рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 15.01.2014 р. у справі №667/6080/13-ц, яке набрало чинності 13.03.2014 р. 01.04.2014 р. між ФОП [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] підписано акт прийому-передачі від орендаря приміщення площею 423 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , яким підтверджено факт відповідності розміру орендованої площі тій, що повернута після користування, а також підтверджується і виконання договірних умов, і те, що площа зазначена у договорі оренди та в акті є тотожними. 20.08.2015 р. рішенням апеляційного суду Херсонської області стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь ФОП [PERSON] втрати, понесені останнім від знецінення грошових коштів та користування ними на підставі ст. 625 ЦК України, оскільки рішення суду від 13.03.2014 р. фактично не виконане, як і не виконано воно досі. Вважає, що вищевказані судові рішення підтверджують факт відсутності звернення до суду з боку позивачів з позовом про визнання недійсним спірного договору оренди, а також отримання як позивачами так і відповідачем [PERSON] орендних платежів, відсутність спорів зі змісту умов договору оренди. Вважає, що позивачами не доведено наявність порушеного права при укладенні спірного договору оренди. Крім того, вказує, що позивачами пропущено строк звернення до суду з позовом, оскільки, на її думку, в силу ст. 262 ЦК України, строк позовної давності у власників майна, а саме [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] сплив 01.10.2005 р., до цього часу жодної вимоги до суду не було подано. 13.03.2020 року представником позивачів подано клопотання про залучення до матеріалів справи доказів. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 02.11.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду, вирішено питання про виклик свідка; допит в якості свідка відповідача [PERSON] за його згодою. 12.07.2021 року представником позивачів подано письмові пояснення, у яких просила визнати поважними причини пропуску строку позовної давності із зверненням до суду, позов задовольнити. Зокрема, вказала, що позивачі, як власники спірного майна та орендарі за спірним договором оренди несуть всі права і обов`язки за цим договором, в тому числі і матеріального характеру із обмеженням свого права в користуванні своєю власністю строком до 2022 р. Крім того, про свої права та обов`язки орендодавців за договором оренди №31 від 01.10.2002 р. стало відомо під час розгляду справи № 667/6080/13-ц. В судовому засіданні представник позивачів позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Вказала, що у січні 2017 р. позивачі звернулися з позовом до суду про визнання недійсним договору оренди №31. Про існування вказаного договору стало відомо під час розгляду справи № 667/6080/13-ц. До участі у вказаній справі [PERSON] та [PERSON] не залучалися. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] повідомляли, що договір не укладався, в матеріалах справи наявна лише його копія, що на їх думку, ставить під сумнів наявність його оригіналу. Вказує, що [PERSON] та Жолудєвою строк звернення до суду не пропущено, звернулися у встановлений законом строк, оскільки рішення суду набрало законної сили 13.03.2014 р. за ухвалою апеляційного суду Херсонської області. Звертала увагу, що оригінал договору суду не наданий. Представник відповідача ФОП [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову. Вказала, що спірний договір 2002 року було узгоджено і предмет договору та інші істотні його умови. Здійснювалася оплата за вказаним договором, відбувалася реконструкція приміщень, які були видані на підставі договору оренди. Доводи позивачів [PERSON] та [PERSON] щодо строків позовної давності не заслуговують на увагу, оскільки їм достеменно було відомо щодо спірного договору, про що свідчить переписка від 2013 року, у якій вимагали вчинення певних дій. Зустрічна позовна заява про стягнення грошових коштів підписана 03.09.2013 р., а відтак, не доведено відсутності можливості своєчасно звернутися до суду. Крім того, жодного доказу щодо визнання недійсним оскаржуваного договору оренди не надано. Листування, яке відбувалося у липні-вересні 2013 р. свідчить про те, що договір оренди існував. З матеріалів справи вбачається, що 14.02.2016 р. за довідкою нотаріуса Волкодав В.Г. була заява Чехутського щодо внесення грошових коштів на депозитний рахунок нотаріуса, кошти прийнято у 2013, 2014 роках. Спільний договір оренди у 2020 р. укладений. Просила застосувати строки позовної давності. Вказувала, що позивачами не вказано та не доведено які саме їх права порушені, договір розірвано, майно повернуто 01.04.2018 р., 423 кв.м, акт підписано стороною позивача. При розгляді справи №667/6080/13-ц були досліджені первинні документи щодо сплати орендних платежів. Заперечувала щодо стягнення витрат на правову допомогу, оскільки за договором про надання правової допомоги не доведено, що саме по цій справі надавалася правова допомога, відсутня вартість правової допомоги, тощо. Договір укладено з [PERSON] , а сплачувала [PERSON] . В судовому засіданні 04.11.2021 р. пояснила, що оригіналу договору в цьому засіданні не має, є лише акт приймання передачі, стороною позивача питання щодо надання оригіналу договору до 2012 р. не виникало. Предметом цього позову не було невиконання умов договору. Білоіван з березня 2014 р. не приходив для отримання орендних платежів. Договір було розірвано на підставі рішення суду. Відповідач ФОП [PERSON] в судовому засіданні вказав, що договір законний, прийшли до Білоівана для оренди приміщень та побачили, що приміщення в аварійному стані, площу приміщення вимірювали рулеткою, віднімали колони та узгодили, що площа приміщення саме така. Ті гроші. що він вклав у приміщення, мав можливість придбати трикімнатну квартиру. Орендна вартість була 1 долар США за квадратний метр (5 грн.) на той час. Коріновському було відомо про вказаний договір. З останнім він був особисто знайомий, кожен день бачилися, він у нього замовляв меблі для себе в офіс на 3 поверсі. Договір уклали одразу, приміщення почали приводити до придатного стану, з умовою реконструкції. Була додаткова угода щодо реконструкції. Акт приймання передачі після ремонтно-відновлювальних робіт склали. Площу приміщення при підписанні договору вимірювали рулеткою та підписали акт, технічної документації взагалі не було. Оренда здійснювалася при використанні у 2003 р., була держкомісія. Вони вели перемови щодо продажу приміщення, він просив компенсувати хоча б газ. Відповідач [PERSON] вказав, що підписав з Чехутським договір оренди на умовах останнього, а саме 1 долар за квадратний метр, але з умовою ремонту. Після ремонту, оренду він врахував в рахунок ремонту. Він просив 10 років переглянути умови договору. Чехутський не відповідав. Він поїхав до Криму. Вважає, що договір оренди недійсний. Допитаний в судовому засіданні 08.04.2021 р. свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] його син, інші сторони його знайомі. Він займався придбанням у Білоівана приміщення, Вони придбали приміщення та дізналися, що є нові орендарі, вони спілкувалися з ФОП [PERSON] . Останній займав багато приміщень, на яких правах йому не відомо. Його сина не було, він діяв від його імені на підставі доручення, отримав позовну заяву з документами. Після придбання приміщення, зустрілися з ФОП [PERSON] , останній просив 3 місяці для добровільного звільнення приміщень. Після спливу 3 місяців, він повідомив, що нічого з ними не укладав та звернувся до суду з позовом, після чого ними були отримані судові повістки про виклик до суду. Вони просили в судовому засіданні надати оригінали договорів, однак, надавали лише їх копії. Білоіван проживав у Криму та вони не мали можливості отримати від нього будь-яку інформацію, отримали її лише коли він повернувся. Будівля більша ніж 400 кв.м, що вказана у договорі оренди. З договору не було зрозуміло які приміщення саме передано в оренду, вони взагалі не мали можливості дізнатися, що саме перебуває в оренді. Те, що відповідач займав цех, він явно був більшим за 400 кв.м. Спочатку, [PERSON] та [PERSON] та вони всі розмовляли. З [PERSON] не спілкувалися, оскільки від її імені діяв [PERSON] за дорученням. До 2013 року він орендував приміщення на 3 поверсі. До підписання договору знав, що є вже орендарі, але на яких підставах вони орендували приміщення йому не відомо. Вивіска магазину меблів була, чи була вивіска на 2 поверсі не пам`ятає. У березні, липні 2013 р. до ФОП [PERSON] звертався з питання зміни договорів оренди. Відповідач [PERSON] , який 08.04.2021 р. допитаний як свідок пояснив, що дійсно укладав договір оренди, отримував орендні платежі помісячно згідно умов договору, однак не ту суму, яку хотів би отримувати, оскільки 1 долар це мало. В договорі оренди ні про що не домовлялися, він бачив у тексті договору 20 років, збиралися все перероблювати. Він попереджував ФОП [PERSON] , що має бажання відчужити приміщення, на що той повідомив, що придбавати приміщення не збирається. Він пропонував, що б він йому віддав своє приміщення площею 100 кв.м, а йому залишиться 400 з гаком. Він пішов до [PERSON] та запропонував йому придбати приміщення, після чого повідомив [PERSON] про намір продажу. Площа на 2 поверсі, він все зайняв, він надавав згоду на весь другий поверх, однак ці цифри не відповідають дійсності. З будь-яким позовом він особисто до суду не звертався. Чи сплачувалися за нього податки йому не відомо. У лютому, липні 2013 р. магазин працював. Суд, заслухавши вступні слова представника позивачів, представника відповідача [PERSON] , відповідачів, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. 01 жовтня 2002 року між ПП [PERSON] та ПП [PERSON] укладено договір оренди приміщення № 31, відповідно до якого орендодавець ПП [PERSON] передав, а орендар ПП [PERSON] прийняв у тимчасове володіння частину нежитлового приміщення загальною площею 423 кв.м, що розташоване на другому поверсі будівлі по [ADDRESS] для торгівельної діяльності меблями (том 1 арк. справи 223-227). Оригінал договору суду не наданий, представник позивачів [PERSON] та [PERSON] ставить під сумнів його укладення. Представник відповідача ФОП [PERSON] вказує на те, що виходячи з того, що пройшов тривалий час, оригінал договору у неї відсутній. Відповідачем [PERSON] його екземпляр договору не наданий, в той же час [PERSON] не навів жодних обґрунтувань, що копія договору, що знаходиться в матеріалах справи не відповідає договору, що укладений між ним та ФОП [PERSON] . За таких обставин, суд не має обґрунтованого сумніву щодо невідповідності копії договору № 31 від 01.10.2002 р. Крім того, саме цей договір просить визнати недійсними позивачі, додаючи його фотокопію до позовної заяви. Відповідно до пункту 3.2 цього договору передача приміщення здійснюється за актом прийому - передачі, підписання якого свідчить про фактичну передачу таких в оренду. Згідно з пунктом 4.1 договору термін оренди складається з моменту прийняття приміщення, що орендується, за актом прийому - передачі і становить 20 років терміном до 2022 року. Відповідно до пункту 5.1 договору оренди № 31 ціна за 1 кв.м становить 5,00 грн. Пунктом 5.2 договору визначено, що розмір орендної плати може переглядатися 1 раз на рік, але не може перевищувати еквіваленту 1 у.о. (дол. США) за курсом Національного банку України. Пунктом 5.5 договору оренди сторони узгодили, що орендна плата сплачується на рахунок орендодавця наперед не пізніше 15 числа кожного місяця за наступний місяць. При першому судовому розгляді сторонами не було долучено до справи акту прийому - передачі приміщення [PERSON] , як це передбачено пунктами 3.2, 4.1 договору оренди, але такий акт доданий до відзиву на позов, що надійшов до суду при новому розгляді справи 27.02.2020 року та його оригінал оглянутий судом в судовому засіданні 12.08.2021 року (том 2 арк. справи 112). Вказаний акт складений 01.10.2002 р. має підпис та печатку ПП [PERSON] , [PERSON] заперечував в судовому засіданні підписання цього акту. За вказаним актом прийнято в користування приміщення площею 423 кв.м. 13 березня 2013 року між [PERSON] з однієї сторони та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - з іншої, укладено договір купівлі-продажу приміщень нежитлової будівлі [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Йосипенко В. В. за реєстровим № 324. 15 серпня 2013 року [PERSON] передав належну йому частину вищезазначених нежитлових приміщень у власність [PERSON] за нотаріально посвідченим договором дарування. За іншим договором купівлі-продажу майна, укладеним 13 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] , останній набув право власності на інші приміщення другого поверху вказаної будівлі. Із наданої суду копії технічного паспорту на нежитлову будівлю [ADDRESS] приміщення площею 423 кв.м другого поверху відсутнє. Приміщення, яким користувався ПП [PERSON] за договором оренди майна № 31, на яке посилаються представники відповідача - приміщення № 4 другого поверху площею 435,5 кв.м. З наданих суду додаткових угод до договору оренди № 31 від 01 жовтня 2002 року вбачається, що дата укладення цих угод зазначеною у них не була. Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 січня 2014 року позов [PERSON] задоволено. Розірвано договір оренди № 31 нежитлового приміщення, розташованого на 2-му поверсі по [ADDRESS] , укладений 01 жовтня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] . Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитки, які складаються із понесених витрат у сумі 6553,29 грн., не отриманого прибутку у сумі 1 218 267 грн. та моральної шкоди у сумі 10 тис. грн. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у сумі 4482,68 грн. перерахунок за період здійснення перешкод щодо оренди приміщення з 08 липня 2013 року по 30 вересня 2013 року. Вирішено питання про відшкодування судових витрат. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення, стягнення заборгованості з орендної плати відмовлено. Рішенням апеляційного суду Херсонської області від 13 березня 2014 року рішення Комсомольського районного суду м. Херсона від 15 січня 2014 року в частині стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитків, грошових коштів як перерахунку за період здійснення перешкод щодо оренди приміщення та солідарного стягнення судових витрат скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про часткове задоволення позову. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитки, які складаються із понесених витрат у розмірі 3 276,65 грн з кожного, всього у розмірі 6553,29 грн. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] збитки, які складаються із неотриманого прибутку у розмірі 67681,50 грн. з кожного, всього у розмірі 135 363,00 грн. Стягнуто з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 2 241,34 грн. з кожного, всього 4 482,68 грн., як перерахунок за період здійснення перешкод щодо сплати оренди приміщення в період з 08 липня 2013 року по 30 вересня 2013 року, сплачені [PERSON] . Відмовлено у задоволенні позову про стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди. Вирішено питання про відшкодування судових витрат. В іншій частині рішення суду залишено без змін. 01 квітня 2014 року між ФОП [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підписано акт прийому-передачі від орендаря приміщення площею 423 кв. м за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до статті 256 ЦК Української РСР 1963 року, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, за договором майнового найму наймодавець зобов`язується надати наймачеві майно у тимчасове користування за плату. Згідно із частиною першою статті 268 ЦК Української РСР 1963 року при переході права власності на здане в найом майно від наймодавця до іншої особи договір найму зберігає чинність для нового власника. Частинами першою, другою, четвертою статті 7 Закону СРСР «Основи законодавства Союзу РСР і союзних республік про оренду» передбачено, що основним документом, який регламентує відносини орендодавця з орендарем, є договір оренди. Він укладається на засадах добровільності і повної рівноправності сторін. У договорі оренди передбачаються: склад і вартість майна, що передається в оренду, розмір орендної плати, строки оренди, розподіл обов`язків сторін щодо повного відновлення і ремонту орендованого майна, обов`язок орендодавця надати орендареві майно в стані, який відповідає умовам договору, обов`язок орендаря користуватись майном відповідно до умов договору, вносити орендну плату і повернути майно після припинення договору орендодавцеві в стані, обумовленому договором. Вартість орендованого майна визначається в договорі виходячи з оцінки цього майна на момент його здачі в оренду з урахуванням фактичного зношення. Строк майбутньої служби майна, що здається в оренду, встановлюється угодою сторін, але не більше від нового повного амортизаційного строку, який відповідає діючим нормам амортизації. Відповідно до частини першої статті 8 цього ж закону орендна плата включає амортизаційні відрахування від вартості орендованого майна. При оренді землі та інших природних ресурсів амортизаційні відрахування не провадяться. Розмір амортизаційних відрахувань, які включаються в орендну плату, визначається в договорі оренди виходячи із встановленого в ньому розподілу обов`язків сторін щодо відтворення переданого в оренду майна. Орендна плата може також включати кошти, що їх передає орендар орендодавцеві для ремонту об`єктів після закінчення строку їх оренди. Як вбачається із наданої суду копії договору оренди № 31 від 01 жовтня 2002 року у ньому належно не встановлений розмір орендної плати, не визначено вартість майна, що передається в оренду, розмір площі нежитлових приміщень, який зазначений в договорі, як той, що передається в оренду суперечить документальним даним. Зважаючи на наведене, суди дійшов висновку щодо наявності передбачених статтею 48 ЦК Української РСР в редакції 1963 року підстав для визнання оспорюваного договору та додаткових угод до нього недійсними. Оскільки предметом спору у справі є недійсність договору і такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, припинення такого договору та повернення майна не може розцінюватися як підстава для припинення провадження у справі у зв`язку з відсутністю предмета спору. Розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку (терміну) дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17 (провадження № 12-112гс18) Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленій постанові Верховного Суду України від 23 грудня 2015 року у справі № 918/144/15 (провадження № 3-1143гс15), оскільки розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення в майбутньому з позовом про визнання такого договору недійсним. Представник позивачів вказує на те, що оспорюваний договір оренди порушує права позивачів [PERSON] та [PERSON] , як правонаступників орендодавця [PERSON] у орендних правовідносинах з огляду на невідповідність його положень нормам законодавства. Приймаючи до уваги, що позивачі набули з 13 березня 2013 року в порядку правонаступництва статус орендодавця, суд вважає, що договір оренди, за яким не визначені істотні умови, в тому числі щодо розміру орендної плати, порядку її обрахування, сплати та можливості зміни, порушує права орендодавця. Відповідно до статті 71 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. За приписами статті 75 ЦК Української РСР 1963 року позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (стаття 76 ЦК Української РСР 1963 року). Закінчення строку позовної давності до пред`явлення позову є підставою для відмови в позові. Якщо суд, арбітраж або третейський суд визнає поважною причину пропуску строку позовної давності, порушене право підлягає захистові (стаття 80 ЦК Української РСР 1963 року). Аналогічні за змістом й статті 257, 261, 264 ЦК України, згідно з якими загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) у своїх рішеннях (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами №22083/93, № 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії») неодноразово наголошував на том, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. При цьому як норма статті 76 Української РСР так і норма частини першої статті 261 ЦК України містять презумпцію обізнаності особи про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення терміну, з якого особі могло стати (стало) відомо про порушення свого права, покладається саме на позивача. Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі-продажу вказаних вище приміщень був укладений 13 березня 2013 року, але з цим позовом про визнання недійсним договору оренди від 01 жовтня 2002 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду лише 10 січня 2017 року, тобто з пропуском трирічного строку. В матеріалах справи наявна заява представника ФОП [PERSON] - адвоката Проценко Л.С. про застосування наслідків пропущення позивачами строків позовної давності, а відповідачами заявлено про поновлення строку, який пропущений з поважних причин. Сторона відповідача наполягає на тому, що про наявність договору оренди позивачам було достовірно відомо 05 серпня 2013 року з отриманням листа ФОП [PERSON] (арк. справи 65), додатком до якого була копія договору оренди. Представник позивача вказує на те, що повний достовірний текст договору не надавався, а строк на подання позову взагалі повинний відраховуватися з дня ухвалення апеляційною інстанцію 13 березня 2014 року рішення по справі № 667/6080/13-ц. 07.08.2013 р. на ім`я ФОП [PERSON] позивачем [PERSON] , позивачкою [PERSON] , а також [PERSON] (в подальшому свою частку продав [PERSON] ) направлено заяву з якої чітко вбачається, що позивачам відомо про наявність спірного договору оренди № 131 від 01.10.2002 р. (арк. справи 66 том 1). Звернення до суду з Комсомольського районного суду м.Херсона з зустрічною позовною заявою до ФОП [PERSON] про усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями шляхом виселення, стягнення заборгованості по орендній платі за спірним договором (справа № 667/6080/13-ц) свідчить про обізнаність позивачів щодо спірного договору оренди та його змісту. Подання позову з іншими матеріально-правовими підставами не перериває перебігу позовної давності, але, разом з тим, з урахуванням конкретних обставин справи, може бути поважною причиною для поновлення строку позовної давності для звернення до суду за захистом порушеного права. Суд вважає, що розгляд справи № 667/6080/13-ц не є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду, оскільки при розгляді вказаної справи відповідач по цій справі [PERSON] та позивачі [PERSON] та [PERSON] захищали свої права на отримання орендної плати за договором оренди, тобто визнавали його дійсним. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про пропущення позивачами строку позовної давності, відсутність поважних причин для поновлення такого строку та про застосування наслідків спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позові. На підставі ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у позові, судові витрати покладаються на сторону позивачів; відповідачами про наявність судових витрат не заявлено. Заходи забезпечення позову (заяви) судом не застосовувалися. Підстави для негайного виконання судового рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складене 15 листопада 2021 року з урахуванням приписів ч. 3 ст. 124 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 4, 5, 12, 81, 259, 263, 264, 265, 273, 299, 300, 393 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed