Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-16 00:00:00

У серпні 2017 року позивачка [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом. В обґрунтування позову вказала, що з 04.10.2016 року працювала у відповідача та обіймала посаду керуючої мережею салонів звязку «Інтертелеком» в м. Маріуполь. 15.07.2017 року її було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. На період звільнення відповідач не виплатив їй заборгованість по заробітній платі за період з 01.06.2017 року по 14.07.2017 року в сумі 4800 грн., та лише 24.08.2017 року їй виплатили 4171 грн. У звязку із не проведенням повного розрахунку в день звільнення на підставі ст. 116, 117 КЗпП України просить стягнути середній заробіток за весь час затримки розрахунку. Позивачка заявлені вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити, пояснила, що заборгованість по заробітній платі та компенсацію отримала в суді 17.05.2018 року, тому просить лише стягнути середній заробіток. Також пояснила, що вона дійсно виїжджала працювати в інше місце, але неодноразово дзвонила відповідачу та просила остаточно з нею розрахуватися, на що отримала відповідь, що перед нею заборгованості немає. Під час звільнення відповідач не повідомив її письмово про розрахунок з нею та виплату зазначених сум. Також вона надсилала на адресу відповідача письмову заяву про розрахунок з нею, але відповідач не отримав і письмо повернулося після закінчення строку зберігання. Відповідач умисно ухилявся від остаточного розрахунку з нею, що спонукало її звернутися до суду. Під час розгляду справи в суді відповідач зразу не визнавав заборгованість перед нею, уклонявся від явки в судові засідання, довгий час не надавав відповідні документи та розрахунки стосовно заборгованості. Вважає, що саме з вини відповідача вона протягом року приходила до суду та вимагала остаточно з нею розрахуватися та сплатити залишок заборгованості. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що позивачка за розрахунком не зверталась до підприємства жодного разу, остаточно заборгованість та компенсацію було виплачено 17.05.2018 року у приміщенні суду. Позивачка була відсутня весь час в Маріуполі, та відповідач був позбавлений можливості розрахуватися з нею. За клопотанням позивачки її трудова книжка була передана через її батька. Звязок з позивачкою не підтримувався. Вважає, що дана заборгованість виникла з вини позивача, який умисно не бажав отримати у них на підприємстві гроші. Самі вони ці гроші ніяким чином позивачці не відправляли. Гроші знаходились у сейфі в офісі протягом року. Свідок [PERSON] , яка працює бухгалтером суду пояснила, що позивачка [PERSON] в день звільнення на роботу не зявилась, а згодом у серпні 2017 року їй було виплачено заборгованість по заробітній платі. Потім зроблено перерахунок і грошові кошти в сумі 1111, 25 гривень знаходились у сейфі на офісі, які позивачка не отримувала не відомо з яких підстав. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, свідка, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Наказом № 1к від 03.10.2016 року [PERSON] була прийнята на посаду керуючої мережі салонів звязку ФОП [PERSON] 15.07.2017 року позивачка була звільнена з посади за згодою сторін, згідно з п.1 ст.36 КЗпП України (а.с. 10). Позивачка [PERSON] працювала 5-ть днів на тиждень, що не оспорюється сторонами по справі. 24.08.2017 року підприємство виплатило позивачці частково заробітну плату в сумі 4171 грн., у звязку зі звільненням.(а.с.12). Залишок у сумі 1111, 25 гривень - компенсація за невиплачену відпустку виплачено 17.05.2018 року. Розмір середнього заробітку [PERSON] за період з 04.10.2016 року по 15.07.2017 року складає 99, 55 грн. У відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Згідно п.8 Порядку розрахунку середнього заробітку, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Розмір середнього заробітку [PERSON] за період з 04.10.2017 року по 15.07.2017 року складає 99, 55 грн. Кількість робочих днів за період з 16.07.2017 по день ухвалення рішення складає 209 робочих днів (11 днів у липні, 22 дні у серпні, 21 день у вересні, 21 день в жовтні, 22 днів в листопаді, 20 днів в грудні, 21 день у січні, 20 днів в лютому, 21 день у березні, 19 днів у квітні та 11 днів у травні, а також розмір середньоденної заробітної плати в сумі 99, 55 грн. Суд не бере до уваги пояснення відповідача, про те що позивачка ухилялося від отримання грошових коштів під час звільнення, тому що вони не узгоджуються з іншими доказами наданими саме відповідачем. Так саме відповідач підтвердив, що позивачка отримала 24.08.2017 року в рахунок заборгованості по заробітній платі 4171,00 гривень. Також відповідно письмових пояснень відповідача, перед [PERSON] мається заборгованість щодо компенсації за не виплачену відпустку у сумі 1111,25 гривень з 15.07.2017 року. Тому суд вважає встановленим, що відповідач на час звільнення позивачки та після на 24.08.2017 року повністю не розрахувався з нею , а залишилася заборгованість щодо невиплаченої компенсації за невикористану відпустку у сумі 1111,25 гривень, яка була отримана позивачем 17 травня 2018 року під час перерви між судовими засіданнями. Також суд не приймає до уваги пояснення відповідача, з приводу не бажання позивачкою отримати заборгованість після звільнення, тому що відповідачем не надано доказів про випроби сплати позивачці заборгованості по заробітній платі, з урахуванням надходження позовної заяви до суду, ще 30.08.2017 року. Таким чином відповідальність за невиплату своєчасно у повному обсязі заробітної плати під час звільнення позивача лежить на відповідачі. Таким чином, розрахунок виплати середнього заробітку за час затримки визначається шляхом множення середньоденного заробітку на кількість робочих днів протягом усього часу затримки, що становить: 99, 55 гривень х 209 робочих дні = 20 805,95 гривень, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З огляду на вищевикладене, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки виплати розрахунку при звільненні за період з 16 липня 2017 року по 16 травня року у розмірі 20 805,95 гривень. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. За таких обставин, з відповідача слід стягнути судовий збір в сумі 640,00 гривень. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved