Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-15 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом, у якому просив визнати умисний підривів електричних опор терористичними актами, скоєними групою осіб 20.10.2015 та 22.11.2015 повторно, визнати всіх громадян України та інших громадян, які фактично знаходилися на території Кримського півострова, потерпілими внаслідок зазначених подій, стягнути на користь позивача 1 млн. грн. як компенсацію за нанесену йому моральну шкоду. Обґрунтовуючи свій позов, [PERSON] вказав, що 20.10.2015 група осіб здійснила умисний підрив поблизу електричних опор, через які подавалася електрична енергія на Кримський півострів з материкової України, внаслідок чого вони були пошкоджені. 22.11.2015 при повторному підриві півострів був повністю знеструмлений, негативні наслідки чого відчули всі, хто знаходився у Криму у цей час, зокрема наслідки тривалої відсутності електропостачання. Позивач вказав, що особи організаторів подій були відомі, проте, незважаючи на неодноразові погрози здійснити повторний терористичний акт, правоохоронні органи та керівництво держави самоусунулося від виконання своїх обов'язків по забезпеченню конституційних прав та свобод громадян. Визначивши розмір компенсації відшкодування моральної шкоди на рівні 1 млн. грн., позивач обґрунтував таку вимогу тим, що протягом тривалого часу був вимушений кардинально змінити звичний спосіб життя, оскільки був позбавлений практично всіх благ цивілізації, що щоденно призводило до зростання фізичних, емоційних та моральних страждань /а. с. 2-4, 23-24/. Ухвалою судді від 18.10.2017, після отримання судом заяви позивача на виконання ухвали про залишення позовної заяви без руху від 06.10.2017, у справі відкрито провадження /а. с. 15-16, 25/. На підставі норми пункту 9 частини 1 Розділу XIII «Перехідні положення» ЦПК України від 18.03.2004 № 1618-IV у редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу (15.12.2017), розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. 27.11.2017 від відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшли письмові заперечення на позовну заяву, у яких представник заперечила вимоги і доводи позовної заяви, посилаючись на те, що Казначейство прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди йому не завдавало, тому не може нести відповідальність за вказану шкоду, також Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, тому Казначейство немає правових підстав здійснювати відшкодування зазначеної у позовній заяві шкоди. Таким чином, на переконання представника відповідача, стягнення коштів з Казначейства є необґрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу порушеного права, при цьому доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв'язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів та вини останніх в її заподіянні, не надано /а. с. 33-34/. У своїх письмових запереченнях на позов представник відповідача Державної казначейської служби також просила розгляд справи здійснювати за відсутності їхнього представника. 04.12.2017 до суду надійшли письмові заперечення від відповідача Генеральної прокуратури України, у яких представник вказала, що Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції Херсонської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015230140002122 від 06.10.2015 за фактами підриву невстановленими особами на території Чаплинського, Каланчацького, Каховського, Генічеського районів Херсонської області магістральних електроопір ліній електропередач «Мелітопольська-Джанкой», «Каховська-Островська», «Каховка-Джанкой» у жовтні-листопаді 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194-1 КК України, яке триває під керівництвом прокуратури Херсонської області. Тому представник відповідача просила закрити провадження у частині вимог про визнання умисного підривів електричних опор терористичними актами, скоєними групою осіб 20.10.2015 та 22.11.2015, та визнання всіх громадян України та інших громадян, які фактично знаходилися на території Кримського півострова, потерпілими внаслідок зазначених подій на підставі п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України (у редакції Закону, чинній на час подання заперечень до суду), та заперечувала задоволення позову у решті позовних вимог, вказавши, що позивачем не зазначено, якими саме діями (бездіяльністю) Генеральної прокуратури України йому завдано моральної шкоди, у чому пролягає протиправність, та не надано відповідних доказів /а. с. 48-50/. Від представника відповідача Президента України 14.02.2018 до суду надійшов відзив на позов, у якому заперечила вимоги позову у частині до Президента, вважаючи його необґрунтованим, посилаючись на те, що нормами Конституції не передбачено обов'язок Глави держави відшкодовувати шкоду, спричинену злочинами або терористичними актами, визначивши його як одного з відповідачів, позивач позовних вимог до Президента не заявляє, останній не був та не є учасником цивільних правовідносин з позивачем. Окрім того, представник відповідача зазначила, що у позовній заяві позивачем не вказано, якими саме діями Глави держави йому завдано моральну шкоду, відтак Президент України протиправних дій чи бездіяльності, які призвели до заподіяння позивачу шкоду, не допускав та не вчиняв, відповідних рішень не приймав, тому правові підстави для задоволення позову у частині вимог до нього відсутні. Також зазначила представник відповідача, що позивач не наділений правом на звернення до суду за захистом суспільних інтересів, що стосується вимоги про визнання всіх осіб, які перебували у час подій на території АР Крим, постраждалими /а. с. 69-73/. У судовому засіданні представник відповідача Служби безпеки України подав відзив на позовну заяву, у якому заперечував проти позову, вважаючи позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Вказано у відзиві, що слідчим відділом УСБУ в Херсонській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015000000000383 від 25.11.2015 за ч. 1 ст. 113 КК України за фактом вчинення вибухів та пошкодження 22.11.2015 ліній електропередач на території Херсонської області, які забезпечували надходження електроенергії на півострів АР Крим, у межах якого попередню кваліфікацію було змінено на ч. 1 ст. 113 КК України та направлено до СУ ГУ НП у м. Києві. Прокуратурою Херсонської області з даного провадження виділено матеріали у кримінальне провадження № 22017230000000027 за ч. 2 ст. 194-1 КК України та скеровано для проведення досудового розслідування до СУ ГУ НП в Херсонській області. Відповідно представник відповідача просив суд закрити провадження у справі у частині вимог стосовно кримінальних проваджень, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України, а у решті вимог позову - відмовити за недоведеністю позивачем обставин, на які він посилається /а. с. 81-82/. Ухвалою судді від 19.02.2018 підготовче провадження закрито та призначено справу до розгляду по суті /а. с. 86/. 22.02.2018 від представника відповідача Міністерства внутрішніх справ України засобами поштового зв'язку до суду надійшов відзив на позов [PERSON], у яких відповідач заперечував проти позову, вказуючи, що позивач не надав суду доказів, якими може підтверджуватися завдання моральної шкоди, та доказів, які б могли бути передумовою стягнення компенсаційних виплат позивачу та вказували б на причинно-наслідковий зв'язок із діями відповідача /а. с. 100-102/. У судове засідання позивач не з'явився, направив електронною поштою заяви про розгляд справи за його відсутності, посилаючись на стан свого здоров'я /а. с. 53, 68/. Ухвалою суду від 16.04.2018 закрито провадження у справі у частині вимог щодо визнання умисного підривів електричних опор терористичними актами, скоєними групою осіб 20.10.2015 та 22.11.2015, та визнання всіх громадян України та інших громадян, які фактично знаходилися на території Кримського півострова, потерпілими внаслідок зазначених подій. Представники відповідачів Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справи та Служби безпеки України у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову, посилаючись на свої доводи, викладені у письмових запереченнях та відзивах. Від Президента України та Державної казначейської служби України представники не з'явилися, у матеріалах справи містяться їхні письмові заперечення та відзив. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 20.10.2015 та 22.11.2015 повторно стався підрив магістральних електроопір ліній електропередач з материкової України на півострів Крим, внаслідок чого відбулося знеструмлення Автономної Республіки Крим. Слідчим управлінням Головного управління Національної поліції Херсонської області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12015230140002122 від 06.10.2015 за фактами підриву невстановленими особами на території Чаплинського, Каланчацького, Каховського, Генічеського районів Херсонської області магістральних електроопір ліній електропередач «Мелітопольська-Джанкой», «Каховська-Островська», «Каховка-Джанкой» у жовтні-листопаді 2015 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 194-1 КК України, яке триває під керівництвом прокуратури Херсонської області. Водночас слідчим відділом УСБУ в Херсонській області здійснювалося досудове розслідування у кримінальному провадженні № 22015000000000383 від 25.11.2015 за ч. 1 ст. 113 КК України за фактом вчинення вибухів та пошкодження 22.11.2015 ліній електропередач на території Херсонської області, які забезпечували надходження електроенергії на півострів АР Крим, у межах якого попередню кваліфікацію було змінено на ч. 1 ст. 113 КК України та направлено до СУ ГУ НП у м. Києві. Прокуратурою Херсонської області з даного провадження виділено матеріали у кримінальне провадження № 22017230000000027 за ч. 2 ст. 194-1 КК України та скеровано для проведення досудового розслідування до СУ ГУ НП в Херсонській області. В обґрунтування свого позову у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми в якості відшкодування завданої йому моральної шкоди, зазначено, що негативні наслідки підриву та відповідно знеструмлення відчули всі, хто знаходився у Криму у цей час. Зокрема щодо себе позивач вказав, що внаслідок відсутності електропостачання більш ніж один місяць у несприятливу пору року був порушений його звичний спосіб життя: він був позбавлений можливості перегляду телепрограм, відеофільмів, прослуховування радіопередач та музичних записів, використання персонального комп'ютера та мережі Інтернет, чим обмежувалося його право на відпочинок, розваги, інформацію та саморозвиток; порушено його звички у вживанні охолодженої та підігрітої їжі, оскільки неможливо було використати для приготування справ ні холодильник, ні мікрохвильову піч; утруднено ведення господарства: зберігання продуктів, що швидко псуються без холодильника, приготування їжі без використання побутових електроприладів та прибирання, що відображалося як на зовнішньому вигляді, так і на особистій гігієні, позивач також вказав на ризики його здоров'ю та життю, які виникли, оскільки у нічний час він був вимушений пересуватися у приміщеннях у темряві. Визначивши розмір компенсації відшкодування моральної шкоди на рівні 1 млн. грн., позивач обґрунтував таку вимогу тим, що протягом тривалого часу був вимушений кардинально змінити звичний спосіб життя, оскільки був позбавлений практично всіх благ цивілізації, котрі щоденно призводили до зростання фізичних, емоційних та моральних страждань. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною 1 ст. 179 ЦПК України. Так, позивачем було пред'явлено вимогу про стягнення в якості компенсації нанесеної моральної шкоди суму у розмірі 1000 000 грн. з відповідача (при цьому у прохальній частині не вказав з якого саме та надалі не уточнював), і у позовній заяві виклав обставини, якими обґрунтовуються такі вимоги. Разом з тим, стороною позивача не було подано суду належних та допустимих доказів його тверджень про нанесення моральної шкоди, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір відшкодування та якими доказами це підтверджується. Тобто сторона позивача не скористалась своїм правом та не виконала свій обов'язок, що полягає у поданні доказів. За приписами частини 1 ст. 201 ЦК України, особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров'я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім'я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Згідно з положеннями ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування грішми, іншим майном або в інший спосіб моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, яка може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно моральна шкода може полягати у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3). Також у роз'ясненнях, наданих Постановою Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995, вказано, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено з яких міркувань позивач виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується, окрім вказівки на те, у чому полягає ця шкода та якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві (п. 4). Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини 6 статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною 7 статті 81 ЦПК України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з наявних у матеріалах справи письмових доказів, враховуючи обґрунтування позову та доводи заперечень, відзивів, поданих представниками відповідачів, невизначеність з особою відповідача, з якого позивач просив суд стягнути суму відшкодування, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи до суду позивачем не подані належні та допустимі докази, що містять відомості щодо предмета доказування, та вказували б на причинно-наслідковий зв'язок із діями відповідачів, і за таких умов заявлений позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed