Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

\~ У січні 2017 року позивачка через свого представника [PERSON] звернулася до суду з позовом про виселення відповідачів без надання іншого житловго приміщення . Вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.06.2014 року є власником житлового будинку по вул. Лагерній, 22 в м. Миколаєві. З дозволу попереднього власника будинку [PERSON] , яка була бабусею її та відповідача [PERSON], відповідач із дружиною вселилися до зазначеного будинку. Після смерті попереднього власника відповідач з сімєю не бажає виселятися з будинку, вчиняє сварки, не допускає її до будинку, що утискує її права власника, у тому числі на вільн користування та розпорядження будинком. Оскільки дружина відповідача та батько відповідача мають інше житло, то усунути перешкоди у користуванні власним житлом просила шляхом виселення без надання іншого житла. В судовому засіданні представники позивача просили позов задовольнити, зазначили, що через неприязнені стосунки з відповідача позивачка взагалі позбавлена можливості користуватися своєю власністю, а добровільно вирішити спір неможливо. Відповідачі просили позов залишити без задоволення, [PERSON] проживає в будинку с дитинства, оскільки для нього це фактично батьківський будинок. Батько та він зробили за власний кошт та за дозволу бабусі ремонт та добудову будинку .Іншого житла не мають, отже виселятися з малолітньою дитиною їм нікуди. В селі жити не бажають та не мають можливості. Будинок чотирикімнатний , розділений на дві половини з окремими входами , позивачка ніколи і не бажала вселитися до будинку,, адже проживає за межами України, це виключно бажання її матері. На теперішній час жодних перешкод щодо вселення позивачки в другу половину будинку немає, до того ж там взагалі живут квартиранти. Категорично заперечував існування будь-яких погроз зі свого боку на адресу позивачки та її матері, тим більше застосування фізичного насильства. Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд встановив такі обставини. На підставі Свідоцтва про право на спадщинуц від 11.10.2007 року власником житлового будинку № 22 по вул.Лагерній у м.Миколаєві була [PERSON] Як слідує з пояснень сторін та свідків у судовому засіданні , на той час з нею проживали онучка [PERSON]М, , син [PERSON] та онук [PERSON] Останні ще за життя бабусі та за її згоди здійснили добудову приміщення кухні та іншого допоміжного приміщення, площею 17 кв.м., облаштували відокремлення двох кімнта будинку, окремий вхід та повінстю зробили ремонт тієї частини будинку з добудовою, де простійно проживали. Одне господарство з [PERSON] не вели, фактично однією сімєю не проживали. Після смерті [PERSON] , яка померла 08.03.2012 року, за заповітом власником будинку в цілому стала [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 05.06.2014 року. В даному будинку згідно Довідки ТОВ Соляні зареєстровані відповідачі з 2006 року, включаючи малолітню дитину [PERSON], [INFO] - з 23 липня 2013 року, [PERSON]І.( батько відповідача та дядя позивачки) та [PERSON] ( мати позивачки). Позивач має інше зареєстроване місце проживання . Відповідачі не заперечують, що протягом 2016 року отримували від позивачки вимоги про виселення. Відповідачі вселилися та проживають в спірному будинку з дозволу попереднього власника будинку. Доводи позову, що відповідачі не є на час розгляду справи членами сімї позивача (і не є колишнім членом його сімї), а власникові будинку ставляться перешкоди у його користуванні відповідачами не спростовані. Як і нічим не підтверджуються заперечення відповідачів стосовно того, що між позивачкою та ними, а точніше між їх батьками, які є рідними братом та сестрою, існувала домовленість щодо проживання родини [PERSON] у половині будинку належними доказами не підтверджуються, будинок в натурі не поділений. Формалізований термін «житловий сервітут» законом не визначений, але за змістом ст. 403 ЦК України воно полягає у речовому праві користування чужим житлом. Відповідно до змісту ст. 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення, зокрема у випадку припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника ( подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності до правової позиції Верховного Суду України в справі №688/63/15-ц, у справі №6-709цс16 положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин в будь-який час. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку\~про\~те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14. Таким чином, встановивши, що\~відповідачі набули право проживання у спірному будинку у межах правовідносин з попереднім власником, та оскільки законодавство не передбачає перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника, суд дійшов висновку\~про\~наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідачі на час предявлення позову до суду не мають і не мали сімейних відносин з позивачем, тобто не були членами її сімї. Вказівка про ненадання іншого жила не має відношення до закону, що регулює спірні правовідносини. На користь позивача пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягає стягненню з відповідачів судовий збір.

Outcome: approved