Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

У серпні 2017 року позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про виселення та вселення. В обґрунтування позову зазначивши, що йому на підставі договору купівлі-продажу від 06.02.2013 року належить житловий будинок [ADDRESS] та була передана домова книга, відповідно до якої у вказаному домоволодінні ніхто не був зареєстрований. У подальшому було встановлено, що за вказаною адресою зареєстрованим значиться відповідач, який зайняв будинок та відмовляється з нього виселятися. У зв'язку з викладеним позивач вимушений звернутися до суду та просив виселити [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS], та вселити його до вищевказаного будинку. Позивач в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі та просив його задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з'явився з невідомих суду причин, про дату,час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив. З урахуванням положень ст. ст. 128-131, 223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу по суті заочно за відсутності відповідача. Судом по справі встановлені наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини: Відповідно до договору купівлі-продажу від 26.12.1013 року посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], [PERSON] належить житловий будинок з усіма надвірними спорудами та побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] розташований на ділянці Маріупольської міської ради в Донецькій області, площею 0, 0646 га, кадастровий номер [NUMBER], який зареєстрований в реєстрі за № 4783, та підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З відповіді Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради від 18.09.2017 року за № 03-07-5943, який надійшов на адресу суду 20.09.2017 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрованим значиться [PERSON], [INFO], з 27.11.2013 року та по теперішній час. У домовій книзі для реєстрації громадян, мешкаючи в будинку [ADDRESS] зареєстрованих осіб не вбачається. З технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] який виготовлений 06.08.2010 року МКП «Маріупольське БТІ», вбачається, що власником вказаного домоволодіння є [PERSON]. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] не є членом сім'ї власника позивача по справі [PERSON] Ст. 15 ЦК України, встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 29 ЦК України, встановлено, що місцем проживання фізичної особи є приміщенні у відповідному населеному пункті, де фізична особа проживає постійно, переважно чи тимчасово. За місцем проживання проводиться реєстрація громадян, що є підставок для припущення про проживання особи в зазначеному будинку, квартирі. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Ч.1 ст. 319 ЦК України встановлено, що - власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд . Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії , які не суперечать закону. Ст. 321 ЦК України встановлено, що - право власності є непорушним , ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. ст. 41 Конституції України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України. Згідно ч.1 ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований, повністю підтверджений матеріалами справи та підлягає задоволенню в повному обсязі. Згідно ст. 141 ЦПК України суд враховуючи те, що при поданні позовної заяви позивач був звільнений від сплати судового збору, оскільки є інвалідом другої групи загального захворювання, що підтверджується копією посвідчення серії АД № 052511 виданого 20.11.2005 року Управлінням пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Маріуполя Донецької області, який підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Враховуючи викладене,

Outcome: approved