Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

У січні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з вищенаведеним позовом та збільшивши позовні вимоги просив: - Стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування матеріальної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 37715,20 грн. (тридцять сім тисяч сімсот п'ятнадцять грн. 20 коп.) за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]), який проживає за адресою: 03037, [ADDRESS], з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. - Стягнути з Державної казначейської служби України відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, в розмірі 1044000,00 грн. (один мільйон сорок чотири тисячі грн. 00 коп.) за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]), який проживає за адресою: 03037, [ADDRESS], з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. - Стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на користь [PERSON] (ІПН [NUMBER]), який проживає за адресою: 03037, [ADDRESS], з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України судові витрати у розмірі 6468,00 грн. (шість тисяч чотириста шістдесят вісім грн. 00 коп.). В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 квітня 2004 року старшим слідчим прокуратури Солом'янського району м. Києва Ніколаєвським С.О., в рамках кримінального провадження №59-0697 була порушена кримінальна справа відносно [PERSON] за ч. 2 ст. 365 КК України, та в подальшому в ході розгляду даної справи в судах, 13.12.2011 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва, [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України, до 4-х років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на три роки та на підставі ст. 54 КК України позбавлено спеціального звання - «капітан міліції», а також стягнуто солідарно на користь потерпілого [PERSON] 20000,00 гривень на відшкодування моральних збитків. Даний вирок залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 30.07.2012 року. Зазначає, що 24.01.2013 року ухвалою Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ , вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2011 року та ухвалу Апеляційного суду м Києва від 30.07.2012 року щодо [PERSON] та [PERSON] скасовано, а справу направлено прокурору Солом'янського району м. Києва на нове розслідування. Обраний [PERSON] та [PERSON] запобіжний захід змінно з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено з-під варти в залі суду. В подальшому, 12.06.2014 року слідчий в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури міста Києва молодший радник юстиції [PERSON] виніс постанову про закриття кримінально провадження №42013110090000112, у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 365 КК України , а запобіжний захід, застосований до [PERSON] та [PERSON] було скасовано. Позивач посилається, що він незаконно перебував під слідством та судом з 20.04.2004 року по 12.06.2014 року, тобто протягом 121 місяця та 23 днів, при цьому під вартою позивач перебував з 13.12.2011 року по 24.01.2013 року, тобто 13 місяців і 11 днів, на підписці про невиїзд - з 20.04.2004 року по 13.12.2011 року та з 24.01.2013 року по 12.06.2014 року. З огляду на викладене, враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість характеру немайнових втрат та можливості їх відновлення, приймаючи до уваги стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і робочих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації, час та зусилля, які необхідні для відновлення попереднього стану, позивач просив стягнути з відповідача Державної казначейської служби України на свою користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 1044000,00 грн. Окрім того позивач зазначає, що постановою слідчого прокуратури Солом'янського району м. Києва від 25.07.2006 року та наказом ГУ МВС України в м. Києві від 18.08.2006 року №371, його, як обвинуваченого, відсторонено від посади старшого оперуповноваженого відділення карного розшуку 4-го територіального відділу міліції Солом'янського районного управління. На підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 24.01.2013 року та заяви позивача від 28.01.2013 року, наказом ГУ МВС України в м. Києві від 01.03.2013 року №140 о/с скасовано пункт наказу ГУ від 10.09.2012 року №523 о/с про звільнення [PERSON] з органів внутрішніх справ у запас Збройних сил України та поновлено в попередній посаді без виплати грошового забезпечення за час перебування під вартою та вимушеного прогулу з 24.01.2013 року. Позивач вважає, що оскільки за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року він був позбавлений конституційного права на роботу та недоотримав заробітну плату в сумі 37715,20 грн., а тому дана сума має бути стягнута з відповідача Державної казначейської служби України на користь позивача. Враховуючи вищевикладене, позивач просив позов задовольнити. В судовому засіданні позивач та його представник заявлені вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача - Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд до відома не поставив. Надіслав до суду свої письмові заперечення з яких вбачається, що Державна казначейська служба України проти задоволення позову [PERSON] заперечує в повному обсязі, оскільки Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з позивачем і жодної шкоди позивачу не завдало, а тому Казначейство не повинно нести обов'язок з відшкодування будь-якої шкоди позивачу. Представник відповідача - Прокуратури міста Києва в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував в повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Зазначив, що жодних незаконних дій прокуратура міста Києва відносно позивача не вчиняла та будь-якої шкоди останньому не завдала. Посилався, що позивачем не надано доказів завдання йому прокуратурою міста Києва моральної шкоди, як і не доведено, що внаслідок незаконних дій прокуратури міста Києва він втратив заробіток у сумі 37715,20 грн., а отже підстави для відшкодування моральної і матеріальної шкоди позивачу відповідачем-2 відсутні. Враховуючи вищевикладене, представник Прокуратури міста Києва просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача-2, дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України, моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу держаної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоду завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках встановлених законом. Відповідно до положення ст. 1176 ЦК України, шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, який її завдав, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Як встановлено судом, 20.04.2004 року старшим слідчим прокуратури Солом'янського району м. Києва Ніколаєвським С.О., в рамках кримінального провадження №59-0697 була порушена кримінальна справа відносно [PERSON] і [PERSON] за ч. 2 ст. 365 КК України (а.с.7 т.1). В той же день, тобто 20 квітня 2004 року слідчий прокуратури Солом'янського району м. Києва Ніколаєвський С.О., обрав [PERSON] міру запобіжного заходу - підписка про невиїзд та відсторонив від виконання службових обов'язків. Судом також встановлено, що 16.08.2005 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва, [PERSON] було засуджено за ч.2 ст. 365 КК України на чотири роки позбавлення волі із позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на два роки та виплатою на користь потерпілого [PERSON] моральної шкоди солідарно з [PERSON] в розмірі 20000,00 грн. На підставі ст. 75 КПК України - було звільнено від призначеного основного покарання якщо, протягом дворічного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки не виїздити за межі України без дозволу органу кримінально-виконавчої системи (а.с.76-83 т.1). 13.02.2006 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 16.08.2005 року був скасований, а справу направлено до Прокуратури Солом'янського району м. Києва на додаткове розслідування (а.с.84-86 т.1). 25.07.2006 року постановою слідчого прокуратури Солом'янського району м. Києва [PERSON], [PERSON] вдруге був відсторонений від посади старшого оперативно-уповноваженого відділу карного розшуку ТВМ-4 Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві (а.с.204-205 т.1). Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи в суді, потерпілим [PERSON] на адресу голови Голосіївського районного суду м. Києва подана заява, в якій останній повідомив, що він оговорив [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченому ч. 2 ст. 365 КК України, і що всі покази він надавав під психологічним тиском слідчого прокуратури Солом'янського району м. Києва Ніколаєвського С.О. 13.12.2011 року вироком Голосіївського районного суду м. Києва, [PERSON] було засуджено за ч. 2 ст. 365 КК України, до 4-х років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади в правоохоронних органах строком на 3-и роки. На підставі ст. 54 КК України позбавлено спеціального звання - «капітан міліції», та стягнуто солідарно на користь потерпілого [PERSON] 20000,00 гривень на відшкодування моральних збитків (а.с.8-18 т.1). Міру запобіжного заходу - до вступу вироку в законну силу, змінено з підписки про невиїзд з постійного місця проживання на взяття під варту для подальшого утримання у Київському СІЗО УДДУ ПВП в м. Києві та Київській області. 30 липня 2012 року ухвалою Апеляційного суду м. Києва апеляції прокурора, захисника [PERSON], засудженого [PERSON] - залишені без задоволення. В порядку ст. 365 КПК України у формулюванні обвинувачення, наведеного у мотивувальній частині вироку Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2011 року відносно [PERSON], яке визнане судом доведеним, слова та цифри «16 листопада 2003 року» замінити на слова та цифри «6 листопада 2003 року». В решті вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2011 року залишений без змін (а.с.19-25 т.1). 24.01.2013 року ухвалою Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ вирок Голосіївського районного суду м. Києва від 13.12.2011 року та ухвалу Апеляційного суду м Києва від 30.07.2012 року щодо [PERSON] та [PERSON] скасовано, а справу направлено прокурору Солом'янського району м. Києва на нове розслідування. Обраний [PERSON] та [PERSON] запобіжний захід було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд та звільнено їх з-під варти в залі суду (а.с.26-28 т.1). Крім того, Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних та кримінальних справ було винесено окрему ухвалу від 24.01.2013 року, з якої вбачається, що під час проведення досудового слідства та прийняття процесуальних рішень були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону (а.с.29-30 т.1). 12.06.2014 року слідчим в особливо важливих справах першого слідчого відділу слідчого управління прокуратури м. Києва [PERSON] винесено постанову про закриття кримінально провадження №42013110090000112 у зв'язку з відсутністю в діях [PERSON] та [PERSON] складу кримінального правопорушення, а запобіжний захід, застосований до [PERSON] та [PERSON], скасовано (а.с.31-36 т. 1). Згідно із ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» (далі-Закон) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок, зокрема - незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття утримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Положеннями ст.ст. 2,3 Закону встановлено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину, громадянинові відшкодовуються заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, моральна шкода. Положеннями ст. 4 Закону передбачено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. З матеріалів справи вбачається, що позивач перебував під слідством та судом з 20.04.2004 року по 12.06.2014 року, тобто протягом 121 місяця та 23 днів, при цьому під вартою позивач перебував з 13.12.2011 року по 24.01.2013 року, тобто 13 місяців і 11 днів, на підписці про невиїзд - з 20.04.2004 року по 13.12.2011 року та з 24.01.2013 року по 12.06.2014 року. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 13 зазначеного Закону, розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільних законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У відповідності до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімум доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати станом на 1 травня 2016 року складає 1450,00 грн. Виходячи з положення норм вказаного вище Закону, перебування позивача під слідством та судом протягом 121 місяця 23 днів, суд вважає, що позивачу була спричинена моральна шкода, яка не може бути меншою 176561,67 грн. за цей період, розмір якої вираховується з мінімальної заробітної плати за місяць на час розгляду справи. У відповідності з ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст.57 ЦПК України фактичні дані, що мають значення для справи встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до висновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за результатами проведення судової психологічної експертизи №9875/15-61 від 07.12.2015 року вбачається: «1. Ситуація, яка пов'язана з притягненням до кримінальної відповідальності та засудженням [PERSON], є для нього суттєво психотравмуючою. 2. Психотравмуючий вплив на особистість [PERSON] ситуації, пов'язаної з його притягненням до кримінальної відповідальності та засудженням, вирізняється високим ступенем розвитку психотравмуючих чинників і є небезпечним для його психоемоційної та емоційно-вольової сфери особистості, загального стану психічного та фізичного здоров'я. 3. За умов та обставин, що склалися в досліджуваній ситуації, пов'язаній з притягненням до кримінальної відповідальності та засудженням [PERSON] завдано моральну шкоду. 4. Завдана [PERSON] внаслідок незаконних дій органів досудового слідства, прокуратури і суду моральна шкода з психологічної точки зору безпосередньо пов'язана з фактом притягнення його до кримінальної відповідальності протягом 121 місяця і 23 днів, відбування покарання протягом 13 місяців і 11 днів, і, як наслідок, - з подальшим погіршенням стану фізичного і психічного здоров'я, отриманням у зв'язку з цим стресів, утратою заробітку та звільненням з роботи, утратою соціальних зв'язків, тощо. 5. Рекомендаційний розмір грошового відшкодування моральної шкоди, завданої [PERSON] незаконними діями органів досудового слідства, прокуратури і суду, з урахуванням психологічних коефіцієнтів складає 720 мінімальних заробітних плат, розмір яких установлюється рівним розміру мінімальної заробітної плати в Україні, чинному на момент винесення рішення суду» (а.с.53-59 т.2). Висновок судової експертизи містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши Висновок судової експертизи за правилами ст. 212 ЦПК України, суд не знайшов жодних обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи. Зважаючи на викладене, Висновок слід вважати належним та допустимим доказом у справі, а тому приймається до уваги при постановленні рішення по справі. Таким чином, оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що позивач зазнав додаткових моральних страждань внаслідок незаконного перебування під слідством та судом. А тому враховуючи характер та обсяг моральних страждань, яких зазнав позивач, тривалість немайнових втрат та необхідність їх відновлення, приймаючи до уваги стан здоров'я позивача, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступеню зниження престижу і ділової репутації, час та зусилля, які йому необхідно вжити для відновлення свого стану здоров'я та поновлення своїх порушених прав, виходячи з засад розумності та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди, яка підлягає стягненню на користь позивача з Державної казначейської служби України має становити 1 044 000,00 грн. (720 м.з.п. * 1450,00 грн. = 1 044 000,00 грн.). З огляду на викладене, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про стягнення втраченого заробітку внаслідок незаконних дій, то суд приходить до наступного. Згідно ст. 4 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до ст. 12 Закону, розмір відшкодування шкоди, зазначеної у п.1,3,4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду-до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] обіймав посаду начальника відділу карного розшуку Солом'янського РУ ГУ МВС України в м Києві, що підтверджується наказом Головного управління МВС України в м. Києві №188 о/с від 18.06.2002 року. Згідно довідки Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві [PERSON] відповідно до розпорядження районного управління від 16.02.2012 року № 19 нарахування грошового забезпечення зупинено з 01.01.2012 року. Згідно постанови ОАС від 15.05.2013 року №826/4339/13-а та наказу Головного управління МВС України від 01.03.2013 року №140 [PERSON] поновлено на попередній займаній посаді з 28.01.2013 року, без виплати грошового забезпечення за час перебування під вартою та вимушеного прогулу (з 01.01.2012 року по 27.01.2013 року) (а.с.244 т.1). Постановою Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 року зобов'язано Головне управління Міністерства внутрішніх справ України в м. Києві внести зміни до наказу від 01.03.2013 року №140 о/с щодо дати поновлення [PERSON] на попередній посаді з 24.01.2013 року та зобов'язано Солом'янське районне управління Головного управління МВС України в м.Києві нарахувати та виплатити [PERSON] грошове забезпечення за період з 24.01-01.03.2013 р. (а.с.83-84 т.2). Крім того, в даній постанові зазначено, що вимоги позивача про стягнення грошових доходів, тобто розміру грошового забезпечення за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року вирішуються відповідно до Закону №266/94-ВР в порядку цивільного судочинства. Постановою Пленуму Верховного Суду України за №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення» (з наступними змінами) передбачено, що відповідно до принципу безпосередності судового розгляду рішення може бути обґрунтоване лише тими доказами, які одержані у визначеному законом порядку і перевірені в тому судовому засіданні, в якому постановлюється рішення. Згідно з положеннями ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказується при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З матеріалів справи встановлено, що внаслідок відсторонення позивача від роботи, останній не отримав заробітну плату за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року, що становить 12 місяців та 24 дні, з розрахунку середньомісячної заробітної плати [PERSON] на посаді заступника начальника 2-го ТВМ Солом'янського РУ ГУ МВС України в м. Києві в сумі 2946,50 грн., що підтверджується довідками наданими Солом'янським РУ ГУ МВС України в м. Києві за вих. №234/9 та №234/10 від 06.10.2014 року, а також особовим рахунком за табельним номером 1592 за період січень-грудень 2013 року (а.с.37-41 т.1). Таким чином, сума недоотриманої позивачем заробітної плати за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року становить 37715,20 грн. (12 місяців * 2946,50 грн. / 30 днів * 24 = 37715,20 грн.). Відповідно до ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Відповідно до п. 11 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України та Міністерства фінансів України №6/5/3/41 від 04.03.1996 року для визначення розміру шкоди, переліченої в п.п. 1, 3, 4 ст. 3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомдення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до прокуратури м. Києва з клопотаннями 12.03.2016 року за вх. №955-П та №956-П в яких просив роз'яснити куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням втраченого заробітку, сплачених штрафів, сум за надання юридичної допомоги та інше (а.с.136-137 т.2). У відповідь на дані клопотання позивач отримав лист від прокуратури м. Києва за вих. №17/1/1-22600-14 від 31.03.2016 року, зі змісту якого вбачається, що після набуття чинності новим КПК України 20.11.2012 року, досудове розслідування здійснюється в рамках кримінальних проваджень, а не кримінальних справ, а тому нормами положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» не врегульовано питання щодо направлення повідомлення із роз'ясненням порядку відшкодування шкоди та поновлення порушених прав в разі закриття кримінальних проваджень, відповідно до вимог КПК України (а.с.140 т.2). Разом з тим, ухвалою Печерського районного суду м Києва від 14.04.2016 року у справі №757/12187/16-к задоволено скаргу [PERSON], подану в порядку ст. 303 КПК України на бездіяльність прокуратури м. Києва, та зобов'язано посадових осіб останньої направити повідомлення, в якому роз'яснити, куди і протягом якого терміну необхідно звернутися за відшкодуванням втраченого заробітку, сплачених штрафів, сум за надання юридичної допомоги та інше, за формою, встановленою в додатку до Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду» (а.с.151 т.2). Проте, станом на час розгляду справи по суті ухвала Печерського районного суду м Києва у справі №757/12187/16-к від 14.04.2016 року прокуратурою м. Києва не виконана, як і не виплачена сума втраченого заробітку позивача. Таким чином вбачається, що позивач вичерпав передбачений законом порядок для відновлення своїх порушених прав в порядку КПК України щодо стягнення втраченого заробітку, а враховуючи постанову Вищого адміністративного суду України від 28.05.2015 року в якій зазначено порядок вирішення вимоги про стягнення грошових доходів, тобто розміру втраченого заробітку за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року відповідно до Закону №266/94-ВР в порядку саме цивільного судочинства, суд вважає, що вимоги позивача в цій частині відповідають обраному способу захисту порушених прав. Таким чином, суд приходить до висновку про стягнення з Державної казначейської служби України на користь [PERSON] втрачений заробіток за період з 01.01.2012 року по 24.01.2013 року у розмірі 37 715,20 грн. Згідно з Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим Указом Президента України від 13.04.2011 року №460/2011, Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України, на яке покладено повноваження по здійсненню через систему електронних платежів Національного банку України розрахунково-касове обслуговування розпорядників, одержувачів бюджетних коштів. П. 1.3 Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 02.02.2007 року №28 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19.02.2007 року за №149/13416, виконання рішень суду, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державним казначейством України за вимогами державних виконавців за черговістю їх надходження, за рахунок і в межах бюджетних асигнувань, затверджених у Державному бюджеті України на цю мету. Аналогічне міститься й у п. 1.3 Порядку виконання Державним казначейством України рішень суду щодо відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, затвердженого наказом Державного казначейства України від 04.02.2008 року №39 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09.02.2008 року за №110/14801, чинного з 20.02.2008 року. Відповідно до положень ст. 48 БК України, в Україні застосовується казначейська форма обслуговування Державного бюджету України, яка передбачає здійснення Державним казначейством України операцій з коштами державного бюджету. Отже, стягнення моральної та матеріальної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду провадиться з Державного казначейства України за рахунок Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, а тому позовні вимоги [PERSON] пред'явлені до Державної казначейської служби України підлягають задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що позовні вимоги позивача до Прокуратури м.Києва є необґрунтованими, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову до Прокуратури м.Києва. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню витрати по сплаті судової експертизи у розмірі 6 468,00 грн.

Outcome: approved