Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернувся до Печерського районного суду м. Києва з позовом та просив визнати недійсним договір фінансового лізингу №002384 від 11 січня 2016 року; повернути сплачену на рахунок відповідача суму у розмірі 50 000 грн., суму банківської комісії у розмірі 500 грн. та стягнути витрати на правову допомогу у сумі 7 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 11 січня 2016 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу. Під час укладення договору позивачу пояснили, що ціна транспортного засобу знижена, оскільки він 2013 року випуску. Позивачу пояснили, що сума коштів у розмірі 50 000 грн. є авансовим платежем, а решта суми у розмірі 60 000 грн. має бути передана в день поставки трактора. На сьогоднішній день транспортний засіб [PERSON] не отримав, а після детального ознайомлення з умовами договору позивач зрозумів, що він введений в оману стосовно вартості предмета лізингу. Крім того, договором не передбачено відповідальності з боку лізингодавця за ненадання предмета лізингу. Умови договору є несправедливими та містять істотний дисбаланс прав та обов'язків. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За викладених обставин, враховуючи згоду позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних в справі доказів. Заслухавши пояснення позивача та його представника, розглянувши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 січня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» укладено договір № 002381 фінансового лізингу, предметом якого є транспортний засіб МТЗ-82.1.26. Згідно п. 8.2 вказаного договору вартість предмета лізингу становить 19 066,15 доларів США, що еквівалентно 490 000 грн. [PERSON] вніс на рахунок ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» кошти у розмірі 50 000 грн. згідно договору фінансового лізингу. Згідно заяви від 11 січня 2016 року [PERSON] зобов'язався сплатити остаточну вартість трактора МТЗ-82.1.26 у сумі 60 000 грн. в день отримання транспортного засобу. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, які виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою зазначений договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст. 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного суду України від 16 грудня 2015 року (справа №6-2766цс15). Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Оскільки договір фінансового лізингу від 11 січня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» нотаріально посвідчено не було, він є нікчемним, а отже визнання недійсним вказаного договору та повернення позивачу коштів, сплачених на виконання умов цього договору відповідає вимогам закону в силу вимог ч. 2 ст. 308 ЦПК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про визнання договору фінансового лізингу недійсним та повернення коштів, які були сплачені на виконання умов договору. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що 23 січня 2016 року між [PERSON] та ТОВ «Цельс» було укладено договір №23/0116/01 про надання юридичних консультаційних та представницьких послуг, за надання яких відповідно до рахунку - фактури [PERSON] мав сплатити 7 0000 грн. ТОВ «Цельс» уповноважило представляти інтереси за вказаним договором [PERSON] Позивачем при зверненні до суду були понесені витрати на правову допомогу у сумі 2 000 грн., що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №10 від 23.01.2016 р. Доказів того, що витрати на правову допомогу позивачем понесені в сумі 7 000,00 грн. суду не надано. Так, ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Статтею 84 ЦПК України передбачено, що витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що при зверненні до суду [PERSON] понесені витрати на правову допомогу в сумі 2 000,00 грн. та витрати по сплаті судового збору, вони підлягають стягненню на користь позивача. Враховуючи викладене,

Outcome: partial