Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

У серпні 2019 року [PERSON] звернулася до суду з зазначеним позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . Також, у вказаній квартирі числиться зареєстрованим син позивача - відповідач у справі [PERSON] , [INFO] , який не проживає в приміщенні майже 3 роки, починаючи з жовтня 2016 року. [PERSON] зазначає, що є пенсіонером та бажає отримувати житлову субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, оскільки оплата за ці послуги, яка нараховується позивачу наразі з урахуванням кількості зареєстрованих у квартирі осіб, є вельми значною для її бюджету. Однак, реєстрація місця проживання відповідача у квартирі перешкоджає позивачу у реалізації цього права, у зв`язку з чим, [PERSON] змушена звернутися до суду із даним позовом та просити суд визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 04.09.2019 року, провадження у справі за позовом [PERSON] . відкрито, призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник позивача [PERSON] адвокат Щасливий О.Р. у судове засідання не з`явився, подав суду заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача, заявлені позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечував. В судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у зазначений строк в ухвалі від 04.09.2019 року відзив на позовну заяву не надав суду без поважних причин. Представник третьої особи Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради Самусєва Ю.П. ознайомившись з позовними вимогами подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, проти позову [PERSON] не заперечує. Відповідно до ч. 1 та ч. 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 2 ст. 191 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України постановив здійснювати розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Крім того, у зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач у справі [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту. Відповідно до договору дарування від 23.02.1994 року, посвідченим державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори та зареєстрованим в реєстрі за № 5-616, вбачається, що [PERSON] належить на праві власності квартира [ADDRESS] . Згідно довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради, витребуваної на запит суду в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України за № 01-17/02/5062, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 12.05.1999 року по теперішній час. Як вбачається з акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 15.08.2019 року, складеного комісією у складі мешканців будинку [ADDRESS] , [PERSON] з жовтня 2016 року не проживав та не проживає в квартирі [ADDRESS] . Після встановлення зазначених обставин суд приходить до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Статтею 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усік суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вилогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Матеріалами справи підтверджено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , в якій залишається зареєстрованим її син, відповідач у справі - [PERSON] , що позбавляє власника даної квартири права вільно користуватися та розпоряджатися належною їй власністю. Після встановлення зазначених обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішуючи питання про судові витрати, суд вважає, що вони повинні залишитись за позивачем так як питання щодо їх стягнення позивачем не заявлялись.

Outcome: approved