Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, зареєстрованого 18.11.2005 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану [PERSON] міськрайонного управління юстиції Одеської області, актовий запис №587, обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що сторони разом не проживають, сумісного господарства не ведуть, шлюб із відповідачкою існує формально, більше року сторони сімейні стосунки не підтримують. Спору щодо розподілу майна не має. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO]. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце судового засідання сповіщений належним чином, представник позивача надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні, просила розглядати справу у її відсутність, не заперечує проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не зявилася, сповіщена про час та дату судового розгляду належним чином, причини неявки суду не повідомила, відзив проти позовних вимог не надала, тому суд відповідно до ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у звязку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи представника позивача. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 18.11.2005 року, що підтверджується свідоцтвом (повторним) про шлюб серії І-ЖД №330032, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14.08.2018 року, актовий запис №587 (а.с.6). Сторони мають неповнолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом (повторним) про народження серії І-ЖД №564479, виданим [PERSON] міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області 14.08.2018 року, актовий запис №189 (а.с.7). Згідно ч.3 ст.109 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне проживання подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки. Загальна декларація прав людини у ч.2 ст.16 містить положення, за яким шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються, а за ст. 23 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, жоден шлюб не може бути укладений без вільної і цілковитої згоди тих хто одружується. За аналогією можливо зробити висновок, що й подальше існування сімї як добровільного союзу у разі відсутності добровільної згоди чоловіка чи жінки на такий союз сімю шлюб, не може мати місце, а також, приймаючи бажання й право одного з них розірвати шлюб не може бути незаконно порушене. Крім того, також не можливо насильно одного з подружжя без його волі змусити перебувати у таких зареєстрованих як шлюб відносинах. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Враховуючи вищезазначене, а також оскільки сторони однією сімєю не проживають, поновити шлюбно-сімейні стосунки наміру не мають, подальше сумісне проживання сторін і збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача, суд вважає за можливе шлюб розірвати.

Outcome: approved