Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-07 00:00:00

У серпні 2015 року позивач [PERSON] акціонерне товариство «Комерційний банк «Український фінансовий світ» звернувся до районного суду з позовом [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 13 серпня 2013 року між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та [PERSON] був укладений договір №008/2262 Кс про надання споживчого кредиту, на підставі якого позивач надав відповідачу готівкою кредитні кошти (кредит) у розмірі 200 000,00 грн. на строк до 12 серпня 2014 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 3% річних. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, відповідач за договором іпотеки майнових прав від 13 серпня 2013 року передав в іпотеку майнові права на нерухоме майно, а саме: квартиру № 32, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Чайки, вулиця Лобановського Валерія, б. 19. Проте відповідачка перестала виконувати свої зобовязання по своєчасній сплаті відсотків по кредиту, а після закінчення строку дії кредиту 12 серпня 2014 року, не повернула кредитні кошти. У звязку із цим, станом на 01 серпня 2015 року [PERSON] має заборгованість зі сплати кредиту та відсотків за кредитним договором, у розмірі 34 525, 20 грн, яка виникла у звязку із простроченням повернення чергової частини кредиту, починаючи з 01.06.2014 по 31.07.2015, у тому числі: сума поточної заборгованості за кредитом 33 333,30 грн.; сума заборгованості за нарахованими процентами 1 191,90 грн. На даний час зобовязання щодо погашення заборгованості за договором не виконані. Тому просив звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме майнові права на квартиру [ADDRESS], на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (юридична адреса: 83050, Донецьк, пр. Миру, 5-Б, код ЄДРПОУ 26444836) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 008/2262 Кс про надання споживчого кредиту від 13 серпня 2013 року, яка складає 32 525,20 грн, шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності. При розгляді справи позивач позовні вимоги уточнив. У заяві вказав, що відповідач 28 грудня 2015 року погасив заборгованість за кредитним договором у частині заборгованості по кредиту та відсотків за користування кредитом. Разом з тим, через прострочення сплати [PERSON] має повернути не лише основний борг, але й сплатити кредитору пеню по простроченим відсоткам в розмірі 517 грн., три відсотки річних в розмірі 1\~420,23 грн., інфляційні втрати по кредиту в розмірі 17\~594,89 грн. та інфляційні втрати по процентам 374,38 грн. Разом заборгованість за період з 16 січня 2014 року по 01 грудня 2015 року рахується в розмірі 19\~906,85 грн. Просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме майнові права на квартиру [ADDRESS], на користь Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Український фінансовий світ» (юридична адреса: 83050, Донецьк, пр. Миру, 5-Б, код ЄДРПОУ 26444836) в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 008/2262 Кс про надання споживчого кредиту від 13 серпня 2013 року, яка складає 19\~906,85 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Суду пояснив, що відповідач хоч і виконав кредитні зобовязання по сплаті основного боргу, але зробила це з простроченням, тому були нараховані втрати по ст. 625 ЦК України. Щодо нарахувань за даною статтею не поширюється дія Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Зважаючи, що всі оригінали договору знаходились в відділенні банку, яке знаходить на непідконтрольній території, тому оригінали кредитного договору, договору іпотеки не можуть надати. До даних відносин слід застосовувати загальні вимоги Закону України «Про іпотеку». Оскільки всі реквізити щодо сплати знаходились у відкритому доступі в мережі інтернет, тому додатково повідомляти боржників про їх зміну не було потреби. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідачки проти позову заперечував. Суду пояснив, що банк неправомірно нарахував по ст. 625 ЦПК України, оскільки є пряма заборона, встановлена Законом України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідач завжди вчасно сплачував по кредиту. З незалежних від неї причин вона не змогла вносити платежі. Працівники банку вказували, що її додатково буде повідомлено про необхідні реквізити, але жодних листів не надходило. Про рішення суду вона дізналась лише в березні 2016 року, але борг по кредиту вже був погашений. Вказала, що нараховані платежі значно перевищують основний борг, нараховані в тому числі і за період, по якому не існувало заборгованості. Вважає, що несплата відбувалось з вини позивача, тому вимагати звернення стягнення банк не має права. Просила відмовити в задоволенні позову. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи із наступного. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При розгляді справи судом встановлено, що 13 серпня 2013 року між ПАТ КБ «Український фінансовий світ» та [PERSON] був укладений договір №008/2262 Кс про надання споживчого кредиту. За цим договором [PERSON] отримала кредит у розмірі 200 000,00 грн. із кінцевим терміном повернення заборгованості до 12 серпня 2014 року. Умовами кредитного договору встановлена плата за користування кредитними коштами 3,0% річних. Позивач в повній мірі виконав умови договору кредиту шляхом видачі кредиту на загальну суму 200 000,00 грн, що підтверджується матеріалами справи. Згідно зі ст. 509 Цивільного кодексу України (ЦКУ) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Статтею 526 ЦК України визначено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а статтею 525 ЦКУ передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається. [PERSON] була зобовязана вчасно погашати заборгованість за кредитним договором в повному обсязі (повернути суму кредиту та сплатити проценти) в строки, встановлені в даному договорі. Відповідно до ст. 610 ЦКУ порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Згідно із ст. 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.2 ст. 1054 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, якщо інше не встановлено договором кредиту і не випливає із суті кредитного договору. Ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. З поданого суду розрахунку вбачається, що [PERSON] повернула виданий кредит в загальній сумі 200\~000 грн.: 16 вересня 2013 року 16\~666,67 грн., 15 жовтня 2013 року 16\~666,67 грн., 15 листопада 2013 року 16\~666,67 грн., 16 грудня 2013 року 16\~666,67 грн., 20 січня 2014 року 16\~666,67 грн., 12 лютого 2014 року 16\~666,67 грн., 17 березня 2014 року 4\~254,8З грн.., 20 березня 2014 року 14\~411,87 грн., 15 квітня 2014 року 2\~000 грн., 15 квітня 2014 року 14\~666,67 грн., 16 травня 2014 року 16\~666,67 грн., 19 червня 2014 року 16\~666,67 грн., 28 грудня 2015 року 33\~333,30 грн. Позивач не надав суду доказів того, що на час розгляду справи у [PERSON] існує заборгованість щодо повернення тілу кредиту або процентів за користування кредитним коштами,не дав підтвердження умов кредитного договору та графіку погашення заборгованості для визначення періоду прострочення виконання зобовязань. Відповідно до ст..2 Закону України Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідно до довідки управління праці та соціального захисту населення Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації №3010001081 від 03 листопада 2014 року встановлено, що [PERSON] взята на облік як особа, переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. З огляду на наведене, суд вважає безпідставні вимоги позивача та включення до суми заборгованості пеню по простроченим процентам в розмірі 517 грн. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за кредитним договором, відповідач за договором іпотеки від 13 серпня 2013 року передав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру № 32, що знаходиться за адресою: Київська область, Києво-Святошинський район, село Чайки, вулиця Лобановського Валерія, б. 19. 13 серпня 2013 року інформація про іпотеку була внесена до відповідних державних реєстрів, а саме: Державний реєстр іпотек, № запису про іпотеку: 2756048, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6485028 від 07 жовтня 2013 року.; Єдиний реєстр заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, № запису про обтяження: 2756105, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 6485028 від 07 жовтня 2013 року. Оригінал договору іпотеки, оригінал кредитного договору позивач суду не надав, посилаючись на його фактичну втрату, оскільки документи залишились у відділенні, яке знаходиться на непідконтрольній території. Положеннями ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 33 Закону «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право вибору конкретного способу звернення стягнення на предмет іпотеки покладається на іпотекодержателя. Згідно із п. 38 постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних відносин», у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобовязання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. За ст. 7 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо вимога за основним зобов'язанням підлягає виконанню у грошовій формі, розмір цієї вимоги визначається на підставі іпотечного договору або договору, що обумовлює основне зобов'язання, у чітко встановленій сумі чи шляхом надання критеріїв, які дозволяють встановити розмір цієї вимоги на конкретний час протягом строку дії основного зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки; витрат на утримання і збереження предмета іпотеки; витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Предявляючи позов про звернення стягнення на іпотечне майна, в рахунок заборгованості включено нарахування по ст. 625 ЦК України, а саме три відсотки річних в розмірі 1\~420,23 грн., інфляційні втрати по кредиту в розмірі 17\~594,89 грн. та інфляційні втрати по процентам 374,38 грн. Разом з тим, позивач не надав суду графік погашення заборгованості для перевірки доводів щодо несвоєчасного погашення заборгованості за період з січня 2014 року по липень 2014 року. З пояснень сторін встановлено, що рахунки для погашення заборгованості змінювались. Доказів того, що [PERSON] була повідомлена належним чином про їх зміну суду не подано. Подані суду роздруківки з сайту банку, не може бути належним підтвердженням такого повідомлення та існування їх на спірний період з липня 2014 року по грудень 2015 року, не надано підтвердження щодо прийняття коштів по кредитам, укладеними з відділеннями, які знаходяться на непідконтрольній території. У судовому засіданні представник позивача вказував, що в даному випадку підлягають застосуванню загальні положення закону, оскільки оригіналу договору не можуть надати. Дані пояснення суд оцінює критично, оскільки за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. З поданого розрахунку вбачається, що в рахунок заборгованості включено не основний борг, а втрати по ст. 625 ЦК України. На підставі наведеного, оскільки позивач не надав підтвердження своїм позовним вимогам, а має припущення щодо строків виконання зобовязання, умов кредитного договору, умов договору іпотеки, що є недопустимим з огляду на приписи ст.60 ЦПК України, тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed