Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

У серпні 2018 року [PERSON] звернувся до суду та, уточнивши позовні вимоги, просив визнати земельну ділянку площею 0,0960 га, кадастровий номер [NUMBER] об'єктом його особистої приватної власності, припинивши зареєстроване право власності на цю ділянку за відповідачем [PERSON] та стягнути з відповідача на свою користь судові витрати. Свої вимоги мотивував тим, що під час шлюбу з відповідачем у квітні 2007 року за його згодою як чоловіка покупця було придбано у приватну власність вказану земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку. Зазначене майно хоча і було зареєстроване за дружиною, проте придбане за особисті кошти позивача. Вказані кошти [PERSON] отримав, передавши у користування третій особі однокімнатну квартиру в м. Новограді-Волинському, яка була придбана ним до укладення шлюбу з [PERSON] Крім того, звертає увагу суду, що відповідач повністю визнає позовні вимоги. В судове засідання сторони не прибули. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Позивач в заяві просив судове засідання провести без його присутності та присутності його представника, наполягав на задоволенні позовних вимог. Відповідач в заяві також просила судове засідання провести без її участі. Уточнені позовні вимог [PERSON] визнала повністю. Добровільно визнає ту обставину, що земельну ділянку площею 0,0960 га, кадастровий номер [NUMBER], 26.04.2007 року було придбано за особисті кошти позивача, тому просила позов задовольнити. Дослідивши матеріали позову та додатково надані суду письмові докази від учасників процесу, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно копії свідоцтв про шлюб та про розірвання шлюбу сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.12.2006 року до 04.08.2018 року (а.с. 7, 23). 26.04.2007 року відповідач [PERSON] за договором купівлі-продажу за письмовою згодою чоловіка [PERSON] придбала земельну ділянку площею 0,0960 га по [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд та отримала державний акт на право власності на земельну ділянку (а.с. 8-10). Відповідно до п.3 ч.1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На підтвердження наявності у позивача особистих коштів на купівлю спірної земельної ділянки останній надав суду копію договору дарування від 21.06.2010 року однокімнатної квартири в м. Новограді-Волинському, яка перебувала у його особистій власності, на користь [PERSON] (а.с. 39). Вказаний документ суд визнає неналежним доказом наявності у позивача особистих коштів на момент придбання земельної ділянки, оскільки, по-перше, договір дарування є безоплатним правочином і не може свідчити про отримання дарувальником певної суми коштів. По-друге, вказаний правочин укладений у червні 2010 року, в той час, як спірну земельну ділянку [PERSON] придбала у квітні 2007 року. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст.ст. 10-13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 13Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає право на ефективний засіб юридичного захисту. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Судом встановлено, що набуття відповідачем права власності на земельну ділянку було здійснено на законних договірних підставах. Підстав для визнання позивача одноособовим власником спірної земельної ділянки та припинення права власності за відповідачем судом не встановлено. Крім того, втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Відповідно до приписів ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способи захисту цивільних прав та інтересів передбачені частиною 2 статті 16 ЦК України. Позивач не обрав жоден з наведених у ч. 2 ст. 16 ЦК України способів захисту порушеного права чи інтересу. Більше того, судом не встановлено порушення прав позивача діями відповідача. Тобто, не підлягають захисту непорушені права чи інтереси позивача. Також суд звертає увагу на той факт, що за наявності обопільної згоди сторони мають можливість вирішити питання зміни власника земельної ділянки шляхом укладення відповідного правочину, який передбачає перехід права власності на нерухоме майно від однієї особи до іншої. З огляду на вищевикладене, суд ухвалив відмовити у прийнятті визнання відповідачем позову, оскільки відсутні законні підстави для задоволення позову та відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі.

Outcome: dismissed