Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-16 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] , в особі свого представника адвоката Гуменюка Олександра Володимировича звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвент», у якому просить визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, у вигляді іпотечного застереження в договорі іпотеки від 04.12.2007, укладеного між ТОВ «Український промисловий банк» та [PERSON] ( п. 4.4. договору іпотеки) право вимоги за яким за договором перейшло до ПАТ «Дельта банк», а потім, згідно договору про відступлення прав вимоги №2285/К від 14.07.2020, укладеного з ПАТ «Дельта банк» - до ТОВ «ФК «Інвент». На обґрунтування позову вказав, що 14.12.2007 між ТОВ «Український промисловий банк» (Кредитодавець) та [PERSON] (Позичальник) укладено кредитний договір за яким Кредитодавець надав Позичальнику кредит на строк до 03.12.2020 під 14,5% річних, а Позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом і інші платежі, передбачені договором. В забезпечення виконання умов даного договору 04.12.2007 між банком та [PERSON] укладено договір іпотеки, предметом якого стала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно з договором про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ТОВ «Дельта банк» від 30.06.2010 ТОВ «Дельта банк» набув право вимоги до [PERSON] за вказаними правочинами. Згодом, на підставі договору про відступлення прав вимоги № 2285/к від 14.07.2020 права кредитора було відступлено ТОВ «ФК «Інвент». Позивач зазначає, що договір іпотеки містить у собі саме забезпечувальне зобов`язання іпотеки, а також окремий договір про задоволення вимог іпотекодержателя у вигляді іпотечного застереження. Умови п. 4.4. вказаного договору становлять окремий правочин - Договір про задоволення вимог Іпотекодержателя. Вважає даний договір про задоволення вимог іпотекодержателя недійсним, оскільки стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. Умови вищевказаного договору іпотеки щодо позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є житлове приміщення суперечить ст. 47 Конституції України, відповідно до якої ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Позивач вважає, що іпотечне застереження у іпотечному договорі порушує його конституційні права щодо володіння, користування та розпорядження квартирою, яка належить їй на праві власності, шляхом примусового позбавлення житла без рішення суду. 08.09.2020 на адресу суду надійшов відзив ТОВ «ФК «Інвент» на позовну заяву, відповідно до якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову, оскільки договір іпотеки та іпотечне застереження відповідають вимогам статті 37 ЗУ «Про іпотеку», чинній на час укладення договору відповідно до якої передбачено право банку на позасудовий спосіб захисту справа, шляхом набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки або шляхом продажу іпотекодержателем предмета іпотеки. Вказує, що дії позивача, який через 13 років з моменту укладення Іпотечного договору, з врахуванням тих обставин, що Позичальником до цього часу зобов`язань за кредитним договором не виконано, подає позов про визнання недійсним пункту Іпотечного договору, що містить іпотечне застереження, суперечить попередній поведінці позивача, що грубо порушує принцип добросовісності, задекларований у п.6 ст.3 ЦК України. Позивачем не доведено порушення прав та законних інтересів на захист яких подано позов, а відтак не доведено існування передбачених ч. 3 ст. 203, ч.1 ст. 115 ЦК України підстав для визнання недійсним іпотечного застереження. Одночасно у відзиві заявлено клопотання про застосування строку позовної давності з тих підстав, що договір іпотеки було укладено з позивачем 04.12.2007, а позов подано до суду лише в серпні 2020, тобто через 13 років після укладення останнього. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 10.09.2020 позов прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду від 14.09.2020 продовжено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. У судове засідання позивач та його представник не з`явилися. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача, адвокат Сколоздра В.Р. в судовому засіданні підтримав відзив, просив у задоволенні позову відмовити. Дослідивши докази, з`ясувавши обставини справи, суд доходить висновку про відмову у задоволені позову, з таких підстав. Відповідно до кредитного договору 355/ФКВ-07 від 04.12.2007, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] останній отримав кредит на загальну суму 20 000 доларів США, під 14,00 % річних за весь строк фактичного користування кредитом, з умовою повернення коштів до 03.12.2022 ( а.с. 12-13). В забезпечення виконання кредитного договору, 04.12.2007 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Український промисловий банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір, відповідно до якого [PERSON] передав в іпотеку банку квартиру [ADDRESS] (а.с.15-26). Відповідно до пункту 4.4. договору іпотеки: «У випадку настання будь-якої з підстав для звернення з стягнення на предмет іпотеки, передбачених п. 4.1. цього договору, Іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги одним із наступних способів: 4.4.1 Шляхом прийняття Іпотекодержателем Предмета іпотеки у власність в рахунок виконання основного зобов`язання. Цей іпотечний договір є правовою підставою для реєстрації права власності Іпотекодержателя на предмет іпотеки. 4.4.2. Шляхом продажу Іпотекодержателем від свого імені Предмету іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з договором про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанку» на користь ТОВ «Дельта банк» від 30.06.2010 ТОВ «Дельта банк» набуло права вимоги до [PERSON] за вказаними правочинами ( а.с. 17-22). На підставі договору про відступлення прав вимоги № 2285/к від 14.07.2020 права кредитора за вказаними правочинами ТОВ «Дельта банк» було відступлено ТОВ «ФК «Інвент» ( а.с. 49-60). 16.07.2020 ТОВ «ФК «Інвент» було надіслано [PERSON] вимогу про усунення порушень виконання умов кредитного договору шляхом погашення заборгованості у розмірі 937\~155, 77 грн ( а.с. 28). Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Жодної підстави недійсності опорюваного договору, позивачем не доведено. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до принципу свободи договору, закріпленого у статтях 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договір іпотеки, укладений між банком та [PERSON] є за своєю природою договором застави нерухомого майна, який містить всі істотні умови, притаманні даному виду договорів, тобто його предмет, гарантії, права та обов`язки сторін як іпотекодержателя та іпотекодавця, порядок звернення стягнення на предмет іпотеки та інше. Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, за своєю правовою суттю є умовою договору, яку сторони мають право включити до договору. Дане застереження прирівнюється до договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Жодним нормативно-правовим актом не передбачено обов`язку на оформлення такої згоди окремим документом. Згода на включення до договору іпотеки такої умови, як застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, є частиною письмової згоди на укладення договору іпотеки. Позивач не заперечує того факту, що ним була надана згода на укладення договору іпотеки. З огляду на це, суд приходить до висновку, що позивач був ознайомлений зі змістом всього іпотечного договору. Статтею 18 Закону України «Про іпотеку» визначено істотні умови, які має містити іпотечний договір. Разом з тим передбачено, що іпотечний договір може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. У частині першій статті 36 Закону України «Про іпотеку» зазначено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до статті 37 ЗУ «Про іпотеку» ( в редакції на день укладення договору іпотеки) іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання є правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді. Відповідно до статті 38 ЗУ «Про іпотеку» (в редакції закону, чинної на день укладення договору) якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов`язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Згідно з положеннями частини третьої статті 36 ЗУ «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Отже, іпотечний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Позивач не надав суду жодного належного доказу звернення до банку із заявами щодо незгоди з умовами іпотечного договору чи його окремих пунктів. Окрім того, пред`являючи позов про визнання недійсним договору іпотеки, в частині іпотечного застереження, позивач вказав на невідповідність умов договору іпотеки (пункту 4.4.) положенням статті 47 Конституції України щодо можливого примусового позбавлення житла без рішення суду. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. В свою чергу, згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним; примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості; примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану . У 2 пункті мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 14 липня 200 року у справі № 8-р/2020 Конституційний Суд України зазначив наступне : «Відповідно до Конституції України визнання, дотримання і захист права власності є обов`язком держави (абзац перший пункту 4 мотивувальної частини Рішення від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008); зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (абзац перший пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 9 листопада 2011 року № 14-рп/2011). Із приписів Конституції України випливає, що кожен, хто не є власником, не має права створювати перешкод власнику у здійсненні належного йому права, а також вчиняти будь-які інші дії, спрямовані на порушення або обмеження правомочностей власника щодо володіння, користування та розпорядження майном; права володіння, користування та розпорядження власністю є рівними для всіх осіб (власників). Проте право власності, в тому числі й приватної, не є абсолютним; його здійснення має певні конституційно-правові межі, встановлені, зокрема, приписами частини третьої статті 13, частини сьомої статті 41 Основного Закону України, в яких зазначається, що власність зобов`язує і не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству, правам, свободам та гідності громадян (друге і третє речення абзацу другого пункту 4 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 жовтня 2008 року № 24-рп/2008). Конституційний Суд України у Рішенні від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002 також зауважив, що за Конституцією України держава визначає та рівним чином захищає усі форми власності, кожна з яких може мати свої особливості, пов`язані із законодавчо визначеними умовами та підставами виникнення або припинення права власності (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини). Згідно з Конституцією України єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України (стаття 75); до повноважень Верховної Ради України належить прийняття законів України (пункт 3 частини першої статті 85); виключно законами України визначаються права і свободи людини і громадянина, гарантії цих прав і свобод; правовий режим власності; засади цивільно-правової відповідальності (пункти 1, 7, 22 частини першої статті 92). Правовий режим власності, порядок і умови набуття та припинення права власності, а також права володіння, користування та розпорядження майном визначаються законами (перше речення абзацу другого пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2000 року № 14-рп/2000). Для реалізації закріпленого в Конституції України права власності потрібні галузеві закони, які встановлюють конкретні норми використання власником належного йому майна з урахуванням інтересів усіх суб`єктів правовідносин (третє речення абзацу четвертого підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 12 лютого 2002 року № 3-рп/2002). Іпотека є специфічним видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні його власника, який обмежений у правомочності самостійно розпоряджатися предметом іпотеки. Тобто іпотека обмежує такий елемент права власності, як право розпорядження нерухомим майном, яке є предметом іпотечного договору. Зазначений вид забезпечення виконання зобов`язання передбачає стимулювання боржника до належного виконання зобов`язання та запобігання негативним наслідкам, що настають у разі порушення ним свого зобов`язання. У разі порушення боржником свого зобов`язання до особи, яка передала в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання такого зобов`язання, можуть бути застосовані заходи цивільно-правової відповідальності у виді звернення стягнення на предмет іпотеки.» Правовідносини з приводу набуття іпотекодержателем права власності на нерухоме майно на підставі договору іпотеки, внаслідок невиконання умов кредитного договору врегульовані ЗУ «Про іпотеку» та жодне із положень якого не визнане неконституційним. Системний аналіз положень статей 33, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку» у редакції, яка діяла на час укладення договору іпотеки, дає підстави дійти висновку, що передача належного нерухомого майна у власність іпотекодержателя не є беззастережною, а залежить від ряду умов, таких як: чинність іпотеки, невиконання або неналежне виконання основного зобов`язання, визначення в установленому порядку вартості майна, наявності волі власників майна на укладення договору про передачу права власності іпотекодержателю. Умови оспорюваного договору іпотеки від 04.12.2007, в частині договору щодо права Іпотекодержателя за своїм вибором звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі Іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або продажу предмету іпотеки від свого імені, в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов`язань ( п. 4.4.) відповідають вимогам статей 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку». Статті 37 та 38 ЗУ «Про іпотеку» щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового звернення стягнення не предмет іпотеки на підставі іпотечного застереження не визнані неконституційними, а отже немає підстав стверджувати, що дані норми закону не можуть бути застосовані. Таким чином, відсутні підстави вважати, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного застереження є примусовим позбавленням особи житла яке можливе виключно за рішенням суду, в розумінні ст.47 Конституції України. На підставі викладеного, суд у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, так як не встановлено, що оспорювані умови договору іпотеки суперечать Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Оскільки суд відмовляє у позові за безпідставності позовних вимог, відповідно, не наводиться аналіз доводам заяви відповідача щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, що відповідає роз`ясненням, викладеним у в п.11 постанови від 18.12.2009 N 14 Пленуму Верховного Суду України « Про судове рішення у цивільній справі». Підстави для розподілу судових витрат відсутні, зважаючи, що у позові відмовлено.

Outcome: dismissed