Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

У серпні 2018 року до Слов'янського міськрайонного суду Донецької області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що він є власником ? частки житлового будинку [ADDRESS]. Інша частина будинку належить брату позивача. Фактично за домовленістю з братом весь житловий будинок знаходиться у користуванні родини позивача. В будинку разом із ним зареєстровані його дружина [PERSON] та син [PERSON] - відповідач по справі. В 2014 році під час бойових дій відповідач виїхав з м. Слов'янська і з того часу не повертався. За наведених обставин, враховуючи, що відповідач не проживає у вказаному житловому приміщенні вже більше трьох років, добровільно знятися з реєстрації бажання не виявляє, а його реєстрація в квартирі, яка належить позивачу, створює перешкоди в реалізації ним своїх прав, як власника майна, він вимушений був звернутися до суду із даним позовом та просити суд ухвалити рішення, яким визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме [ADDRESS] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду надав заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] не використав наданого законом права на безпосередню участь у судовому засіданні, та не з'явився у судове засідання без повідомлення причин, заяв про відкладення судового засідання, чи розгляд справи у його відсутність до суду не надходило. Відповідно до ч. 3 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених позовних вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.03.2001 року, посвідченого нотаріусом Першої слов'янської державної нотаріальної контори Причепою В.Р., зареєстрованого під номером 1-335, власником ? частки житлового [ADDRESS], є [PERSON] (а.с.7) Відповідно до довідки від 15.08.2018 року, складеної начальником ЦНАП Головаченко Г.М., виданої гр. [PERSON], який зареєстрований за адресою: [ADDRESS], про те, що сумісно з ним за зазначеною адресою зареєстровані: син - [PERSON], [INFO], дружина - [PERSON], [INFO]. (а. с. 8) Відповідно до акту обстеження від 28.07.2018 року, складеного керівником комітету м-ну «Словважмаш» м. Слов'янська, у присутності сусідів: [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] та [PERSON], яка проживає за адресою: [ADDRESS] про те, що [PERSON] з 2014 року і по теперішній час не проживає у [ADDRESS] (а.с.9) Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст.ст. 391, 396 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння. Позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Відповідно до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає у [ADDRESS], більше ніж 3 роки, відповідач самостійно покинув зазначений будинок та перестав у ньому проживати, та відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З огляду на вищенаведене суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтовані та підлягають задоволенню, а тому відповідач [PERSON] має бути визнаний таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки його право користування [ADDRESS] перешкоджає позивачу, як власнику житла, розпоряджатися даним житлом на свій розсуд. Позивач не наполягає на стягненні з відповідача судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved